Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

17.01.2017 року позивач звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача переплату пенсії в сумі 46 750,08 гривень (а.с. 1 - 2, 33 - 36), посилаючись на те, що 17.08.2011 року [PERSON] звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області - далі - позивач) за призначенням пенсії за вислугу років. Згідно з протоколом від 17.08.2011 року № 2247 [PERSON] була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-ХІІ) з 17.08.2011 року при загальному стажі роботи 28 років 5 місяців 22 дні та при наявності спеціального стажу роботи як фармацевтичного працівника 25 років 10 місяців 27 днів. Проте, згодом, при перевірці пенсійних справ було встановлено, що період роботи з 03.01.2005 р. по 31.07.2011 р. було враховано до спеціального стажу роботи безпідставно. Згідно наданих документів про стаж в зазначений період відповідач працювала у фізичної особи підприємця [PERSON] ФОП [PERSON] отримала ліцензію на роздрібну торгівлю лікарськими засобами та не відноситься до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом МОЗ України №3 85 від 28.10.2002 року, оскільки не отримала офіційне визнання статусу закладу охорони здоров`я. Отже спеціальний стаж роботи [PERSON] , як фармацевтичного працівника на відповідних посадах та закладах складає 19 років 4 місяці. Рішенням комісії № 6 від 30.01.2015 року Управління ПФУ в Арцизькому районі виплату пенсії припинено. Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи 25 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку (в редакції, чинній на час призначення пенсії). 10.03.2015 року відповідач звернулася до Арцизького районного суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі про визнання неправомірним рішення про припинення виплати пенсії і зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі поновити виплату пенсії. На виконання постанови Арцизького районного суду Одеської області від 10.06.2015 року та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2015 року по справі № 492/448/15-а виплату пенсії за вислугу років поновлено з 30.01.2015 року по 29.02.2016 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 року за справою № К800/39464/15 постанову Арцизького районного суду Одеської області та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 492/448/15-а скасовано та справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Постановою Арцизького районного суду від 14.06.2016 року по справі № 492/448/15-а в задоволені адміністративного позову [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення та зобов`язати поновити виплату пенсії, відмовлено повністю. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2016 року постанову Арцизького районного суду Одеської області від 14.06.2016 року залишено без змін. В зв`язку з набранням законної сили ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2016 року та постанови Арцизького районного суду Одеської області від 14.06.2016 року по справі № 492/448/15-а, було винесено рішення про утримання надміру виплаченої пенсії в сумі 46 750 грн. 08 коп. за період з 17.08.2011 року по 29.02.2016 року. Таким чином, в управлінні за період з 17.08.2011 р. по 29.02.2016 р. утворилась переплата пенсії по особовому рахунку [PERSON] в розмірі 46750 грн. 08 коп., що виникла внаслідок отримання відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави, яку позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача, що зумовило звернення до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 01 серпня 2018 року, справа прийнята до провадження судді Череватої В.І., провадження у цивільній справі за позовною заявою Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області до [PERSON] про стягнення надміру виплачених сум пенсії зупинено до розгляду касаційної скарги на постанову Арцизького районного суду Одеської області від 14.06.2016 р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2016 р. в адміністративній справі №492/448/15-а за адміністративним позовом [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення про припинення виплати пенсії і зобов`язання позивача поновити виплату пенсії (а.с. 54). Адміністративна справа №492/448/15-а за адміністративним позовом [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення про припинення виплати пенсії і зобов`язання позивача поновити виплату пенсії у касаційному порядку розглянута 29.01.2020 року та супровідним листом від 03.02.2020 року повернута до Арцизького районного суду Одеської області. Ухвалою суду від 12 березня 2020 року провадження у справі поновлено. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити на підставі наявних у справі матеріалів. Відповідач [PERSON] та представники відповідача - адвокат Афанасьєв А.О. в судове засідання не з`явилися, але надали до суду заяву, в якій позовні вимоги позивача не визнали та просили суд у задоволенні позову відмовити повністю, розглянути справу за їх відсутності. Крім того, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 17.08.2011 року [PERSON] , маючи загальний стаж роботи за спеціальністю фармацевта більш 25 років, звернулась до УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 8). З матеріалів справи, а саме з копії договору між працівником і фізичною особою [PERSON] від 09.11.2004 року, вбачається, що [PERSON] працювала на посаді провізора у фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с. 9 - 10). Згідно ліцензій серії АА № 870984, серії АВ № 361703, фізичній особі - підприємцю [PERSON] надано право на здійснення наступних видів фармацевтичної діяльності: роздрібна торгівля лікарськими засобами (а.с. 3, 4). Згідно з протоколом від 17.08.2011 року № 2247 [PERSON] була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 р. з 17.08.2011 року при загальному стажі роботи 28 років 5 місяців 22 дні та при наявності спеціального стажу роботи як фармацевтичного працівника 25 років 10 місяців 27 днів (а.с. 11). Відповідно до копії протоколу від 22.09.2016 року, в управлінні за період з 17.08.2011 р. по 29.02.2016 р. утворилась переплата пенсії по особовому рахунку [PERSON] в розмірі 46750 грн. 08 коп. (а.с. 6). 22.09.2016 року ПФУ було винесено рішення № 270 про утримання надміру виплаченої пенсії [PERSON] в сумі 46 750 грн. 08 коп. за період з 17.08.2011 року по 29.02.2016 року, у зв`язку з наданням недостовірних даних щодо стажу роботи (а.с. 7). Рішенням УПФУ від 30 січня 2015 року № 6 [PERSON] було припинено виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного 25 років стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки [PERSON] у період з 03.01.2005 р. по 16.08.2011 р. працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] , яка не відноситься до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002р. № 385, про було повідомлено [PERSON] (а.с. 12). Припиняючи пенсію позивач виходив з того, що період роботи відповідача [PERSON] у фізичної особи-підприємця [PERSON] не дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Постановою Арцизького районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року у справі № 492/448/15-а, адміністративний позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано неправомірним рішення Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області № 6 від 30 січня 2015 року про припинення [PERSON] пенсії за вислугу років, призначеної 17.08.2011р. відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області поновити виплату [PERSON] пенсії за вислугу років, призначеної 17.08.2011р. відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, тобто з 30 січня 2015 року (а.с. 14 - 16). Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року, апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області залишено без задоволення, а постанову Арцизького районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року без змін (а.с. 17 - 19). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 січня 2016 року, касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області задоволено частково. Постанову Арцизького районного суду Одеської області від 10 червня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд (а.с. 20 - 21). Постановою Арцизького районного суду Одеської області від 14 червня 2016 року, в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення та зобов`язання поновити виплату пенсії, відмовлено повністю (а.с. 22 - 23). Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, постанову Арцизького районного суду Одеської області від 14 червня 2016 року у справі № 492/448/15-а, залишено без змін (а.с. 24 - 25). З метою досудового врегулювання спору, [PERSON] було направлено лист за вих. № 3780/11 від 29.09.2016 року, в якому зазначено, що вищевказана сума переплати пенсії підлягає відшкодуванню (а.с. 27). Як вбачається з копії довідки, [PERSON] в період з серпня 2011 року по лютий 2017 року отримала пенсію в загальному розмірі 46 750,08 гривень (а.с. 37 - 38). Постановою Верховного суду від 29 січня 2020 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Постанову Арцизького районного суду Одеської області від 14.06.2016р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.09.2016р. скасовано. Позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеської області від 30.01.2015 р. № 6 про припинення виплати [PERSON] пенсії за вислугу років, призначеної 17.08.2011 р. відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату [PERSON] пенсії за вислугу років, призначеної 17.08.2011 р. відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII, з часу припинення, тобто з 30.01.2015 р. Постанова набрала законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. Так, Верховним Судом встановлено, що [PERSON] маючи загальний стаж роботи за спеціальністю фармацевта більш 25 років, звернулась до УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 17.08.2011р. відповідно до протоколу №2247 [PERSON] призначено пенсію за вислугу років з урахуванням загального стажу роботи 28 років 5 місяців 22 дні у тому числі спеціального стажу працівника охорони здоров`я 25 років 10 місяців 27 днів. Рішенням УПФУ №6 від 30.01.2015р. виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років [PERSON] було припинено у зв`язку з невиконанням вимог п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме відсутністю необхідного двадцятип`ятирічного стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років. При цьому УПФУ зазначено, що до пільгового стажу [PERSON] не зараховано період її роботи з 03.01.2005р. по 16.08.2011р., оскільки у вказаний період вона працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] , яка не відноситься до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002р., про що її повідомлено листом від 03.02.2015р. №761/04. Припиняючи виплату [PERSON] пенсії, УПФУ виходило з того, що період роботи [PERSON] у фізичної особи-підприємця [PERSON] не дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Не погоджуючись з таким рішенням [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Так, частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 2 Закону №1788-ХІІ одним із видів державних пенсій є пенсії за вислугу років. Вони встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком (ст. 51 Закону №1788-ХІІ). Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на них (ч. 2 ст. 7 Закону №1788-ХІІ). Їх особливістю є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю. Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії) передбачено право на пенсію за вислугу років, зокрема, працівників охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993р. №909 (далі - Перелік №909). У розділі 2 «Охорона здоров`я» цього Переліку №909 визначено, що робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів дає право на пенсію за вислугу років. При цьому серед найменувань закладів і установ зазначено не тільки аптеки, а й аптечні кіоски, аптечні магазини, але не зауважено, що вони мають бути обов`язково акредитованими. Крім того, у примітці 2 до Переліку №909 установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Визначення поняття «заклад охорони здоров`я» міститься у статті 3 Закону №2108-XII, згідно з якою це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників. За змістом статті 16 Закону №2801-XII до закладів охорони здоров`я відносяться, зокрема, аптечні заклади. Відповідно до частини другої цієї статті заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров`я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України. Відповідно до пункту 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997р. №765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), державна акредитація закладу охорони здоров`я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров`я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності. Згідно з пунктом 2 зазначеного Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров`я. Судом встановлено, що рішенням №6 від 30.01.2015р. виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років [PERSON] було припинено у зв`язку з невиконанням вимог п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме відсутністю необхідного двадцятип`ятирічного стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, у зв`язку з не включенням до пільгового стажу позивача період її роботи з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. в аптеці у фізичної особи-підприємця [PERSON] , яка не відноситься до Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2002р. З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки [PERSON] , вбачається, що вона з 05.08.1985р. по 16.08.2011р. працювала на посадах фармацевта, провізора, завідуючої аптечним кіоском, завідуючої аптечним пунктом, в тому числі в період з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. працювала на посадах провізора, завідуючої аптечним пунктом у фізичної особи-підприємця [PERSON] Згідно ліцензій серії АА №870984, серії АВ №361703 фізичній особі-підприємцю [PERSON] надано право на здійснення наступних видів фармацевтичної діяльності: роздрібна торгівля лікарськими засобами. Також встановлено, що аптека фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якій працювала [PERSON] у спірний період, державної акредитації закладу охорони здоров`я із видачею відповідного сертифікату не проходила. Справа з аналогічними правовідносинами була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду (справа №492/446/15-а), а саме щодо припинення виплати особі пенсії, призначеної в 2011 році, у зв`язку з неврахуванням до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи особи у фізичної особи-підприємця в аптеці, яка державної акредитації закладу охорони здоров`я із видачею відповідного сертифікату не проходила. За наслідками розгляду вказаної справи, Велика Палата у постанові від 29.08.2018р. відступила від викладеного у постанові Верховного Суду України від 17.09.2013р. року у справі №21-241а13 правового висновку, про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров`я на підставі державної акредитації, та дійшла висновку, що з 13.06.2015р. (у зв`язку з внесенням змін до ст. 16 Основ законодавства України про охорону здоров`я» від 09.04.2015р. №326-VIII, що набрали чинності 14.05.2015р. та введені в дію 13.06.2015р.) законодавство України покращило становище для всіх осіб, які працюють в аптечних закладах на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, незалежно від наявності державної акредитації такого закладу, і з цього дня стаж роботи на відповідних посадах зараховується до спеціального стажу, необхідного для призначення такої пенсії. Велика Палата дійшла висновку, що ситуація у справі №492/446/15-а, є подібною до ситуації аптечних закладів, які з 13 червня 2015 року не проходили державну акредитацію і працівники яких, незважаючи на відсутність такої акредитації, отримали право на включення стажу роботи у цих закладах до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Віднесення стажу роботи до спеціального, який дає право на пенсію за вислугу років, лише за ознакою наявності державної акредитації аптечного закладу, яка з 13 червня 2015 року стала добровільною, має дискримінаційний характер, оскільки без об`єктивного та розумного обґрунтування передбачає поводження у різний спосіб з особами, які перебувають у відносно схожих ситуаціях, - працювали чи працюють в неакредитованих аптечних закладах. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не зарахування [PERSON] у справі № 492/446/15-а до спеціального стажу періоду її роботи з 29 грудня 2001 року по 30 грудня 2006 року у належному ФОП аптечному кіоску, який державної акредитації не проходив, і зарахування іншим особам до такого спеціального стажу періоду їх роботи в аптечних закладах, які з 13 червня 2015 року не мають державної акредитації, буде виявом дискримінаційного ставлення держави до осіб, які перебувають у подібній ситуації. Об`єктивного та розумного обґрунтування різниці у ставленні до цих людей з огляду на вищевказані зміни до законодавства, що по суті покращили становище [PERSON] й інших осіб, які до 13 червня 2015 року працювали у неакредитованих аптечних закладах, немає. А наслідком такого різного поводження є порушення заборони дискримінації у зв`язку з реалізацією права на мирне володіння майном - призначеною пенсією за вислугу років. Враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що період роботи [PERSON] з 03.01.2005р. по 16.08.2011р. на посадах провізора, завідуючої аптечним пунктом у фізичної особи-підприємця [PERSON] , діяльність якої у вказаний період здійснювалась на підставі ліцензій, повинен зараховуватись до спеціального стажу [PERSON] , який дає право на пенсію за вислугу років, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про правомірність призначення пенсії [PERSON] у вказаний період. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи. Таким чином, оскільки Верховним Судом було встановлено про правомірність отримання пенсії [PERSON] за період з 17.08.2011 р. по 29.02.2016 р. в розмірі 46750 грн. 08 коп., у зв`язку з чим, в задоволенні позову Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області) до [PERSON] про стягнення надміру виплачених сум пенсії за період з 17.08.2011 р. по 29.02.2016 р. в розмірі 46750 грн. 08 коп., слід відмовити повністю. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області) до [PERSON] про стягнення надміру виплачених сум пенсії. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, з підстав, зазначених в рішенні. На підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення", Конституції України,

Outcome: dismissed