Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із зазначеним позовом та зменшивши позовні вимоги просив суд скасувати розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 грудня 2013 року №810 та від 27 грудня 2013 року № 861; визнати недійсним ордер виданий на ім'я [PERSON] та її сина [PERSON]; визнати за позивачем право користування квартирою [ADDRESS] (далі - квартира, спірна квартира); визнати позивача наймачем даної квартири та вселити [PERSON] у вищевказану квартиру. В обґрунтування позову зазначив, що починаючи з 1997 року до січня 2014 року постійно проживав у спірній однокімнатній квартирі, загальною житловою площею 12,4 кв.м, яка згідно ордеру №047409 серія Б від 03.03.1997, була видана на сім'ю із двох осіб: батька позивача - [PERSON] та на його доньку (сестру позивача по батьку) - [PERSON], яка фактично взагалі не проживала у спірній квартирі. Квартира [ADDRESS], загальною площею 16,4 кв.м, яка згідно ордера № 047410 серія Б від 03.03.1997, була видана на сім'ю із трьох осіб: мати позивача - [PERSON], рідного брата позивача - [PERSON] та на позивача. У зв'язку з тим, що дана квартира була малою для проживання трьох осіб, то за спільним рішенням батьків позивач заселився та проживав у спірній квартирі разом із батьком, оплачуючи рахунки за житлово-комунальні послуги, при цьому вони мали спільний побут, взаємні права та обов'язки, тобто позивач проживав в спірній квартирі, як член сім'ї. 30 вересня 2013 року батько позивача помер. Після похорону батька позивач продовжував проживати у спірній квартирі. Через деякий час він в усній формі звернувся до відповідача, тоді КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням укласти з ним договір найму спірної квартири, однак йому в категоричній формі було відмовлено. У січні місяці 2014 року, повернувшись з роботи до спірної квартири, з'ясував, що на вхідних дверях без його відома, невідомими особами було змінено замки на вхідних дверях, що позбавило його можливості потрапити до свого житла, де знаходились його особисті речі і т.і. В подальшому було з'ясовано, що КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації було надано до Відділу обліку та розподілу житлової площі Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації повідомлення про звільнення 06.11.2013 житлової площі спірної квартири у зв'язку зі смертю наймача. Зазначене повідомлення позивач вважає безпідставним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним фактичним обставинам, оскільки після смерті батька він продовжував проживати в спірній квартирі. Також, КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації звернулося з клопотанням до Голови Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням включити спірну квартиру до складу службових квартир та надати її робітнику з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Індустріальне» - [PERSON] на родину з чотирьох осіб ([PERSON], її чоловік та двоє дітей). Соломянською районною в м. Києві державною адміністрацією було позитивно розглянуто дане питання, що відображено в Розпорядженні від 17.12.2013 № 810. 22 грудня 2013 року [PERSON] звернулася із заявою до Профспілкового комітету в якому просила переглянути питання щодо надання спірної квартири на двох осіб (її та неповнолітнього сина) у зв'язку з розлученням. Розпорядженням Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.12.2013 №861 позитивно розглянуто дане питання. Позивач вважає вищевказані розпорядження безпідставними, необґрунтованими та такими, що порушують інтереси позивача, оскільки до службових може бути включено тільки вільне житлове приміщення, спірна квартира не була вільною, оскільки після смерті батька в цій квартирі продовжував проживати позивач, рішення суду про примусове виселення позивача із спірної квартири немає. Також, вищевказаними розпорядженнями порушені Положення «Про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними», затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 та Правила порядку обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470. Крім того, позивач зазначає про те, що [PERSON] разом із своєю сім'єю досі проживає за місцем своєї попередньої реєстрації, а в спірній квартирі до сих пір знаходяться речі позивача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники відповідачів Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні, у зв'язку з його необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю. Третя особа [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Зокрема зазначила, що в спірній квартирі вона проживає постійно з того часу як отримала її, жодні речі позивача не знаходяться в даному приміщенні. Третя особа Київська міська рада, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши сторони, їх доводи та заперечення, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення з наступних підстав. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. При цьому, суд не може погодитися з позицією позивача стосовно того, що його права були порушені відповідачами, оскільки вказані ствердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи та доказів вказаного позивачем не надано. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] в березні 1997 року отримало два ордера на житлові приміщення. Один ордер отримав [PERSON] на сім'ю із двох осіб (наймач та [PERSON] - донька [PERSON] від першого шлюбу) на право зайняття житлового приміщення площею 12,4 кв.м за адресою [ADDRESS]. Другий ордер отримала [PERSON] на сім'ю з трьох осіб ([PERSON] та їх спільні сини - [PERSON], [PERSON] - позивач) на право зайняття житлового приміщення площею 16,4 кв.м за адресою [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи (а.с.10,12,13). 30.09.2013 [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 01.10.2013 (а.с.11). З пояснень позивача вбачається, що донька померлого від першого шлюбу ніколи не проживала разом з батьком в спірній квартирі. Довідка КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.10.2014 № 2175, підтверджує, що [PERSON] дійсно був зареєстрований та проживав у спірній квартирі з 27.05.1997 по день смерті 30.092013 та знятий з реєстраційного обліку 12.11.2013. В свою чергу позивач починаючи з 25.05.1997 и по теперішній час, як встановлено в судовому засіданні виходячи з огляду оригіналу паспорту позивач, зареєстрований у [ADDRESS] що в свою чергу також підтверджується довідкою №3712 від 09.12.2014 та довідкою Форми №3 від 09.12.2014, виданими КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації, що містяться в матеріалах справи. При цьому, в ході розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача будь-якого іншого нерухомого майна, яке б було зареєстровано за ним на праві власності та надавало можливість проживати у ньому. Від КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації до відділу обліку та розподілу житлової площі Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло повідомлення про звільнення квартири [ADDRESS] Вказана квартири неприватизована, житлову площу звільнив [PERSON], причина звільнення свідоцтво про смерть № 1627 від 01.10.2013 (а.с.20). Згідно акту від 05.11.2013, копія якого міститься в матеріалах справи, комісією в складі заступника директора з благоустрою КП «Грушківське» [PERSON], майстра техдільниці № 5 [PERSON] та майстра техдільниці №8 [PERSON], складено цей Акт про те, що ними була проведена перевірка факту проживання в квартирі [ADDRESS]. В результаті перевірки та спілкування з сусідами та двірником встановлено, що в квартирі [NUMBER] більше місяця ніхто не проживає. Квартира опечатана. Матеріали справи містять копію Розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації № 810 від 17.12.2013 «Про закріплення як службової житлової площі за комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації та надання її як службової їх працівнику (а.с.14). Вказаним розпорядженням, робітнику з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Індустріальне» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] надано на родину з чотирьох осіб службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] яка була включена до складу службових житлових приміщень та закріплена за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації. Розпорядженням Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації № 861 від 27.12.2013 внесено зміни до вищевказаного розпорядження та у зв'язку зі змінами в складі родини надано [PERSON] ту саму службову однокімнатну квартиру на родину з двох осіб (вона та син - [PERSON].) (а.с.16). Так, 30.12.2013 [PERSON] отримала ордер № 011373 на право зайняття службового житлового приміщення (спірної квартири) на сім'ю з двох осіб, виданий на підставі вищевказаного розпорядження. Ордер на час розгляду справи є дійсним. Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] дійсно зареєстрована і проживає в спірній квартирі і сплачує рахунки по квартплаті і комунальним послугам з моменту прописки (реєстрації) - 13.01.2014, про що свідчить довідка форми № 3 , яка міститься в матеріалах справи, згідно якої у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] та її син [PERSON] Фактичне проживання [PERSON] з сином у спірній квартирі також підтверджується відповідними актами КП «Грушківське» від 03.04.2014 та 10.10.2014. 15.02.2014 [PERSON] зверталася до Соломянського районного управління ГУМВС України в м. Києві з приводу конфлікту, який виник між нею та [PERSON] з приводу спірних питань щодо проживання у спірній квартирі, що підтверджується відповідною довідкою ГУМВС України в м. Києві. На підтвердження своїх вимог позивачем до матеріалів справи було надано три квитанції про сплату комунальних послуг по спірній квартирі, дві з яких сплачені за період життя померлого наймача спірної квартири (24.07.2013 та 03.08.2013) та одна сплачена 17.02.2014 - через два дні після звернення [PERSON] до Соломянського районного управління ГУМВС України в м. Києві. До вказаних доказів суд ставиться критично, оскільки по-перше особовий рахунок 586269 не був оформлений на позивача, по друге квитанція надається на квартиру, а графу ПІБ платник заповнює за бажанням, будь яких інших доказів, що вказані квитанції були сплачені за особисті кошти та особисто позивачем суду надано не було. Також позивачем до суду було надано договір купівлі-продажу № 148/12-11 від 12.11.2013, згідно якого прописана відповідна купівля-продаж товару з їх поставкою за адресою [ADDRESS] до даного договору доданий рахунок-фактура, який дійсний до сплати до 13.11.13. Однак ці дії відбувалися з боку позивача після смерті його батька (наймача спірної квартири). Крім того, позивачем не надано до суду доказів сплати даного рахунку-фактури. За статтею 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Частинами 1,2 статті 64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч.1 ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Представник позивача як на підставу позову зокрема посилався на те, що позивач, який є рідним сином померлого наймача, постійно проживав з останнім починаючи з 1997 року, а тому на підставі ст.65 ЖК УРСР набув рівного права користування жилим приміщенням як і наймач. Як на доказ посилався на покази свідків [PERSON] та [PERSON] Свідки допитані в судовому засіданні дали суду майже ідентичні покази та пояснили, що знали померлого наймача по роботі та проживали в одному домі, однак на різних поверхах, спілкувалися сім'ями, бачилися з [PERSON] приблизно 1 раз на місяць, квартира не була обладнана для навчання [PERSON], який вчився на момент смерті батька, новий комп'ютер стояв у квартирі № 102 по пров. Чугуївському. У спірній квартирі знаходилась 1 ліжко і 1 розкладушка, свідки не заходили ввечері та не перевіряли чи спить у спірній квартирі позивач, однак позивач їм говорив про те, що він ночує у спірній квартирі. Свідок [PERSON], засвідчив, що позивач говорив йому, що не завжди живе в спірній квартирі. Однак при цьому свідки не змогли дати жодних пояснень щодо можливого ведення спільного господарства наймача з позивачем. Отже, з даних пояснень свідків суд робить висновок про те, що можливо позивач періодично і ночував у спірній квартирі, однак це не може свідчити про факт постійного його проживання разом з наймачем і ведення з ним спільного господарства, навіть за умови того, що вони є батьком та сином. З контексту вищезазначених норм вбачається, що для вселення у спірну квартиру [PERSON] була необхідна письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, а також звернення до державних органів про проведення такої реєстрації за місцезнаходженням житла. Виходячи із доказів, наданих позивачем, не доведено, що при «вселенні» (на думку позивача) дотриманий встановлений порядок, зокрема не надано належних та допустимих доказів: - згоди на вселення всіх членів сім'ї наймача (а це донька останнього від першого шлюбу); - позивач не прописаний в даній спірній квартирі; - того, що спірна квартира була постійним місцем проживання позивача; - того, що позивач з наймачем вели спільне господарство; - щодо тривалості часу та періоду проживання позивача у спірній квартирі (оскільки сам позивач плутається у визначенні періоду проживання, в позовній заяві позивач зазначив, що проживав у спірній квартирі починаючи з 1997 року, а під час дачі пояснень в судовому засіданні зазначив, що з 17 років, тобто з 2005 року). Разом із тим, спірна квартира є неприватизованою і являється житлом державного житлового фонду, спірна квартира віднесена до числа службових, там наразі зареєстрована та проживає третя особа - [PERSON] зі своїм неповнолітнім сином. При цьому, позивачем в судовому засіданні не доведено наявності бажання за життя його батька (наймача спірної квартири) в реєстрації у спірній квартирі [PERSON], не доведено факту постійного проживання позивача разом з наймачем у спірній квартирі та ведення з останнім спільного господарства. Крім того, позивач весь цей час зберігає за собою право на проживання в іншому житловому приміщенні - у кв. [ADDRESS] (де наймачем є його мати) за місцем своєї реєстрації, тому враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що житлові права [PERSON] не порушені. Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що [PERSON] не набув самостійного права на користування жилою площею (спірною квартирою), то решта позовних вимог також не підлягають задоволенню, оскільки за таких обставин його право не порушено, позивач тільки за умови порушення його житлових прав та наявності права позивача на користування спірною квартирою має право на пред'явлення решти позовних вимог. Згідно положень ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судові витрати по справі суд залишає за позивачем. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed