Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у праві користування та розпорядження майном за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою. Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована, але не проживає в зазначеному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, її особистих речей у будинку немає. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, письмових заяв не подавала Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість вимог позивача, перевіривши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.12.2019 року державним нотаріусом Другої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Дутчак Ю.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1679 (а.с.5). Згідно відповіді Вербківської сільської ради Вих. № 873 від 30.07.2020 року [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначене узгоджується з правова позицією у справі № 6-709цс16. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірне житло набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом не пов`язаний, не є членом сім`ї власника будинку, договорів щодо проживання відповідача у будинку між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача підтверджуються наданими доказами, при цьому є законними та обґрунтованими, а тому позов про усунення перешкод у користуванні власності, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved