Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] та разом з нею проживає зять [PERSON], який постійно їй погрожує, вчиняє сварки та застосовує до неї фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталась до міліції. З посиланням на ст.391 ЦК України та ст.116 ЖК УРСР, оскільки сумісне життя з відповідачем неможливе через порушення ним правил співжиття, позивачка просить суд виселити відповідача з житлового будинку [ADDRESS], а також зобов'язати Овідіопольський РС ГУДМС України зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити, додатково посилалась на те, що відповідач перешкоджає їй у користуванні певними приміщеннями житлового будинку, також вчиняє насильство щодо своєї дружини та дітей, але її донька, яка й є дружиною відповідача, у конфлікті займає сторону відповідача та не хоче з ним сваритися. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та проти його задоволення заперечував. Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області просив розглянути справу у відсутності їх представника. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. За правилами ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ч.1 ст.116 ЖК УРСР виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст.116 ЖК УРСР, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР " №2 від 12 квітня 1985 року, при розгляді справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. У судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] та разом з нею у цьому будинку проживає її донька [PERSON], малолітні онуки [PERSON] та [PERSON], а також відповідач по цій справі - зять [PERSON] (а.с.5, 6, 7). Постановою ДІМ Овідіопольського РВ ГУМВС України від 11 жовтня 2012 року позивачці [PERSON] за відсутністю складу злочинів, передбачених ст.ст. 121, 122, 296 КК України, відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за фактом заподіяння їй легких тілесних ушкоджень, та роз'яснено її право на звернення до суду із заявою приватного обвинувачення (а.с.30). Згідно з поясненнями позивачки вона до суду з такими заявами відносно відповідача не зверталась. З листа Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 05 серпня 2014 року №65/3-91п вбачається, що у зв'язку з зверненням позивачки від 28 липня 2014 року відносно [PERSON] складений протокол офіційного попередження щодо неприпустимості здійснення насильства в сім'ї (а.с.9, 53). З листа Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 17 грудня 2014 року №65/3-175 у зв'язку з зверненням позивачки від 12 листопада 2014 року відносно [PERSON] складений протокол офіційного попередження щодо неприпустимості антигромадської поведінки (а.с.27, 54). Протоколи офіційного попередження відповідача [PERSON] щодо неприпустимості насильства в сім'ї наявні в матеріалах справи (а.с.53, 54). Згідно з листом Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 16 січня 2015 року №65/283 у зв'язку з зверненням позивачки від 05 січня 2015 року відносно [PERSON] складений протокол про адміністративне правопорушення за ст.173-2 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.38). Проте постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 січня 2015 року матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.173-2 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення повернуті до Овідіопольського РВ ГУМВС України для належного оформлення після чого зазначені матеріали до суду не повертались. З врахуванням встановлених по справі обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що між сторонами дійсно існує тривалий конфлікт з різних питань, в тому ж числі і з питання користування жилим приміщенням. При цьому надані суду докази наявності двох офіційних попереджень відповідача про неприпустимість допущення ним насильства в сім'ї з перервою між ними у чотири місяці не може бути розцінено судом як систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що є обов'язковою умовою для вирішення питання про виселення мешканця на підставі ст.116 ЖК України.

Outcome: dismissed