Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок спричинених позивачеві матеріальних збитків у розмірі 40050,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 104968,16 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що у квітні 2019 року, в квартирі одного із багатоповерхових житлових будинків, розташованого на житловому масиві « Червоний Камінь » в м. Дніпрі, сторони уклали усний договір підряду на будівельно-ремонтні роботи дачного будинку відповідача. Протягом квітня-червня 2019 року, разом із своїми знайомими [PERSON] та [PERSON] позивач виконував роботи на території домоволодіння [ADDRESS] . Замовником і платником робіт був власник домоволодіння [PERSON] . Оскільки позивач повинен був провадити роботи своїм інструментарієм та необхідним для них обладнанням, протягом декількох днів після домовленості позивач завіз на територію вказаного домоволодіння інструменти та обладнання, належні йому по праві приватної власності. У червні 2019 року [PERSON] , разом із двома своїми знайомими (чоловіки) зустрівся з позивачем на території Товариства і, висунувши безпідставні претензії щодо якості та обсягу виконаних робіт, під психологічним впливом примусив позивача написати під диктовку на його користь дві розписки на суму 165 000 гривень, які по суті є борговими. Зауважує, що під час примусового написання розписок знайомих, які до того працювали з позивачем та могли би в той момент фізично протистояти натиску відповідача та його знайомих, поруч не було. Після того, як позивач написав розписки, відповідач відмовився від його подальших послуг та за підтримки тих самих двох знайомих, примусово залишив у себе інструменти, належні позивачеві на праві приватної власності, які позивач використовує у своїй роботі, а саме: Машинку шліфувальну («болгарка») «Зеніт 230/2.2» ціною 2 450 грн.; Пилу циркулярну торцеву «Зеніт» ціною 2 100 грн.; Відбійник ціною 5 400 грн.; Апарат зварювальний ціною 2 600 грн.; Маску зварювальника ціною 1 650 грн.; Тачку ціною 2 850 грн.; Шуруповерт «Зеніт 14.4» ціною 1 300 грн.; Шуруповерт «Зеніт 18» ціною 1 700 грн.; Машинку шліфувальну («болгарку») «Зеніт- 125/900» ціною 850 грн.; Дриль «Зеніт-550» ціною 650 грн.; Перфоратор,«Зеніт-1100» ціною 1 500 грн.; Пилу електричну «Зеніт ЦПЛ-406/2800» ціною 2 200 грн.; Драбину ціною 4 800 грн.; Бетонозмішувач ціною 5 300 грн.; Пилу ланцюгову бензинову «Зеніт БПЛ-457/2300» ціною 2 800 грн.; Машинку шліфувальну «ЗУШ-260/2500» ціною 1 900 грн., а всього на суму 40 050 гривень. Внаслідок цих незаконних дій [PERSON] , більше року позивач не може користуватися своїм майном, що негативно вплинуло на роботу, якою він заробляє собі, своїй родині на життя, і завдало позивачеві матеріальної та моральної шкоди. 24 червня 2020 року Новокодацьким відділенням поліції ДВП ГУНП Дніпропетровській області, за заявою [PERSON] , стосовно позивача було відкрито кримінальне провадження № 12019040690002046 за попередньою кваліфікацією «шахрайство» - ст. 190 ч. 1 КК України. 12 листопада 2020 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати. В обґрунтування вищевказаного зазначив, що допитувався у якості свідка у кримінальному провадженні № 12019040690002046. Проте наразі він не пам`ятає точно усі покази які він надавав слідчому. Втім, він надав слідчому покази, що ніяких інструментів та обладнання в нього [PERSON] не залишав і він у нього не забирав та не утримував, разом з тим він погодився ще раз перевірити свою дачу на предмет їх наявності після допиту відповідача як свідка. Тому після проведення одночасного допиту він перевірив своє домоволодіння [ADDRESS] та прилеглу територію, але ані інструментів, ані обладнання [PERSON] там не виявив, а тому повертати було нічого. Отже, на території домоволодіння [ADDRESS] , яке належить відповідачеві на праві власності, не знаходяться та не знаходились інструменти та обладнання, які перелічені позивачем в позовній заяві. А тому є безпідставними його позовні вимоги щодо відшкодування матеріальних збитків, адже відповідач не вчиняв жодних протиправних дій, які б стали підставою для завдання позивачу матеріальних збитків - він не забирав, не утримував, не приховував, не знищував, не пошкоджував його майна. Позивачем не доведено належними, достовірними та допустимим доказами обставини в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди - у вигляді вартості інструментів та обладнання та моральної шкоди. Надані позивачем в якості доказів документи - витяг з ЄДРДР, тексти протоколу допиту свідка та протоколу одночасного допиту не є належними та допустимими, бо надані свідком у кримінальному провадженні, а не підозрюваним, не обвинуваченим та не потерпілим, та крім цього ці документи містять відомості досудового розслідування кримінального провадження № 12019040690002046, а тому їх розголошення свідком Позивачем [PERSON] без письмового дозволу слідчого або прокурора є незаконним. [PERSON] незаконно отримав та незаконно розголосив відомості досудового розслідування (слідчих-розшукових дій), що свідчить про те, що ці докази одержані ним з порушенням порядку, встановленого КПК України, а тому є недопустимими. Сам факт звернення [PERSON] до суду з цим позовом є намаганням уникнути цивільно-правової відповідальності перед відповідачем. В квітні 2019 року між [PERSON] , та позивачем [PERSON] , було укладено усний договір підряду на виконання будівельних робіт на дачі відповідача за адресою: домоволодіння [ADDRESS] . На початку червня 2019 р. будівельні роботи було закінчено, і під час остаточного розрахунку за договором відповідачем встановлено факт завищення вартості робіт з боку підрядника, і він - підрядник (позивач) це визнав та зобов`язався повернути частину грошей. 21.06.2019 року в присутності свідків, між [PERSON] та тим самим підрядником [PERSON] укладено ще два усних договори, а саме: договір підряду на проведення відповідачем ремонтних (будівельних) робіт в належних відповідачеві приміщеннях, - зовнішнє утеплення стін квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та улаштування фундаменту, стін та даху банного будинку на території домоволодіння [ADDRESS] , протягом 1 місяця з моменту укладення договору з наданням авансу (передоплати) у сумі 65000,00 (шістдесят п`ять тисяч) грн; договір позики грошових коштів в сумі 100 000,00 (сто тисяч) гривень строком на 1 місяць. Разом з тим, отримавши грошові кошти за договорами підряду та позики від 21.06.2019р. [PERSON] зник у невідомому напрямку та жодного разу не з`явився на об`єктах (квартирі та дачному домоволодінні) для проведення ремонтних (будівельних) робіт, ремонтні роботи у місячний строк не те що не виконав, їх він взагалі протягом місяця так і не розпочав. Також не повернуті [PERSON] і позичені у відповідача грошові кошти за договором позики від 21.06.2019 р. Гроші [PERSON] за двома договорами від 21.06.2019 р. повернуті не були, тому відповідач був вимушений звернутися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Разом з тим вважає, що і позовна вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставною, незаконною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки доказів вчинення відповідачем на нього психологічного тиску позивачем не надано. Щодо нього кримінальних проваджень за заявою відповідача порушено не було. Кримінальне провадження за його заявою порушено по факту, а не щодо позивача. Допит особи у кримінальному провадженні у якості позивача не може свідчити про спричинення особі моральної шкоди. Позивачу підозру не вручено, він і досі є свідком. Крім цього, позивачем було надано відповідь на відзив, в якій він просив його позовну заяву задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 24.06.2019 року [PERSON] було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що в період часу з квітня 2019 року по середину червня 2019 року громадянин [PERSON] шахрайським шляхом заволодів майном заявника, сума збитків встановлюється. На підставі даної заяви відкрито кримінальне провадження № 12019040690002046 (а.с. 6). У вищевказаному кримінальному провадженні позивач є свідком, що підтверджується наданим протоколом допиту свідка та протоколом одночасного допиту (а.с. 7-10). Позивач зазначає, що відповідачем було залишено у себе інструменти, які належать саме позивачеві, у зв`язку з чим останній був вимушений звернутися до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В судовому засіданні було допитано свідків, які пояснили наступне. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював разом з позивачем та другим свідком [PERSON] , працювали за допомогою інструментів, які належали позивачеві. Відповідача бачив неодноразово на об`єкті, де вони виконували роботи. На початку робіт інструменти робітники привозили з собою, а пізніше почали залишати їх на місці виконання робіт в гаражі, ключі від якого були у позивача. Пізніше йому позивач повідомив, що з ним повинні розрахуватися та свідок більше там не працював. Зі слів позивача йому відомо, що позивача змусили написати боргові розписки та не повернули належні йому інструменти. Подробиць написання боргових розписок свідкові невідомо. Свідок [PERSON] пояснив, що йому відомо про те, що за виконані роботи не повернули частину коштів та інструмент, який належав позивачеві, за допомогою якого вони виконували будівельні роботи. Відповідача неодноразово бачив на об`єкті виконання будівельних робіт. Про неповернутий інструмент та неповернуту частину коштів знає зі слів позивача. Крім цього, відповідачем було надано копії двох розписок від 21.06.2019 року, відповідно до яких [PERSON] отримав в борг 65000,00 грн. та 100000,00 грн. (а.с. 54). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В той же час, суд критично ставиться до показань свідків, оскільки стосовно предмету даної справи (факту привласнення відповідачем інструментів) їм особисто нічого невідомо, а лише відомо зі слів позивача. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Крім цього, позивачем було надано протокол допиту свідка від 05 липня 2019 року та протокол одночасного допиту від 05 липня 2019 року у кримінальному провадженні № 12019040690002046. Судом встановлено вище, що у даному кримінальному провадженні позивач та відповідач допитані як свідки. Відповідач в протоколі не визнавав, що забрав інструменти у відповідача. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). В той же час, позивачем у даній справі не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві. Більш того, ні позивачем, ні його представником в позовній заяві взагалі не зазначено норм матеріального права, які (на думку сторони позивача) було порушено відповідачем та на підставі яких виникли дані правовідносини, а також порушення яких дає право останньому на звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В свою чергу, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). В той же час, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями відповідача йому завдана матеріальна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідача та його вини в заподіянні такої шкоди, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Стосовно стягнення витрат на правову допомогу обох сторін суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад і розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Суд доходить висновку, що сплачені позивачем та відповідачем суми на професійну правничу допомогу не містять належних та допустимих доказів в матеріалах справи, які б свідчили про оплату правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, оскільки позивачеві відмовлено в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, з відповідача судовий збір не підлягає стягненню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed