Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

04.01.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Антонов» та просив стягнути з відповідача на його користь авторську винагороду з црахуванням індексу інфляції з дня заборгованості у розмірі 115 264,10 доларів США, що еквівалентно сумі 3 235 143,20 грн. за курсом НБУ, 3 % річних 3 457,92 доларів США, що еквівалентно 97 054,30 грн., пеню 13 923,90 доларів США, що еквівалентно 390 805,30 грн. Також просить стягнути грошове відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 1 657 116,98 грн. В обґрунтування свої вимог посилається на те, що він працював в АНТК імені О.К. Антонова, правонаступником якого в подальшому стало ДП «Антонов». Ним в співавторстві з іншими працівниками було створено технічне рішення «Система підготовки повітря для літальних апаратів з турбореактивним двоконтурним двигуном», якому було надано правову охорону і видано патенти на службовий винахід на ім'я роботодавця. Відповідач, як власник зазначених вище патентів, отримав права та використав винахід, але в порушення законодавства України не уклав з винахідниками письмовий договір щодо розміру та умов виплати винагороди відповідно до економічної цінності винаходу, не визначив економічну цінність винаходу, порушив права позивача, як винахідника, на винагороду за використання винаходу, не видав винагороду, не відповів на заяви позивача, заподіяв позивачу матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у довготривалому погіршенню стану здоров'я, що призвело до необхідності оперативного втручання та отримання 2-ї групи інвалідності. Позивач вказує на те, що захищене патентами технічне рішення було заявлено вперше 27.11.1992р. у Російській Федерації, а потім 02.11.1993р. було заявлено до Державного патентного відомства України відповідно до заявки № 93005643. Зазначені дії були вчинені відповідно до діючого на той час тимчасового положення про правову охорону об'єктів промислової власності та раціоналізаторських пропозицій в Україні, затвердженого Указом Президента України від 18.09.1992р. № 479/92. Відповідно до абз.5 п.11 Тимчасового положення власником патенту на винахід може бути роботодавець, якщо між автором винаходу та роботодавцем укладено договір про відступлення автором (співавторами) права на патент. На думку позивача співавтори винаходу уклали з відповідачем договори відступлення прав вимоги в усній формі, що підтверджується позначками у графах «Підстави щодо виникнення права на подання заявки» в заявах на видачу патентів, що були подані до патентних відомств України та Російської Федерації. У 1997 році відповідачу згідно із ч. 4 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» та ч. 1 ст. 3 Патентного закону РФ було видано відповідні патенти в Україні та Російській Федерації. Позивач зазначає, що дія патентів була достроково припинена у зв'язку з несплатою щорічних зборів за підтримання патентів в дії. Патент № 2084378 на винахід виданий в РФ було припинено згідно повідомлення від 10.06.2002р., а патент на винахід № 18544 виданий Держпатентом України було припинено 02.11.1999р.. Позивач стверджує, що відповідач, реалізуючи своє виключне право на використання винаходу за своїм розсудом, з 1992 року використовує винахід відповідно до зазначених патентів для власних літаків АН-124-100 та АН-225, а саме в системі підготовці повітря, де використано кожну ознаку формули запатентованого винаходу. Також позивач зазначає, що відповідач без укладення ліцензійних договорів передав документацію по винаходу в рамках договорів про спільну діяльність по виготовленню літаків АН-124 (АН-124-100) на підприємства в Україні («Серійний завод «АНТОНОВ» - філія ДП «АНТОНОВ», що раніше називався КиАПО та ДП «Київський авіаційний завод АВІАНТ») та в Російській Федерації (Акціонерне товариство «Авиастар»). Відповідачем винахід було введено в цивільний обіг. На думку позивача зазначене підтверджується актом від 07.04.1998р. про використання на АО «Авиастар» (м. Ульянівськ, РФ) з 03.12.1992р. винаходу за патентом РФ № 2084378. Позивач зазначає, що акт від 07.04.1998р. також підтверджує введення винаходу в цивільний обіг в Україні, тому що формула винаходу вказана у патенті на винахід № 18544 виданому Держпатентом України така ж сама, як і в патенті №2084378 на винахід виданому Роспатентом. На думку позивача, відповідач використавши винахід і не виплативши винагороду, з дня реєстрації патенту 25.12.1997 року і виникнення цивільних прав і обов'язків став боржником винахідникам на суму винагороди. У тому числі посилається на колективний договір 2012 року відповідача з первинною профспілковою організацією на ДП «АНТОНОВ» яким передбачалася, зокрема, виплата винагород за винаходи відповідно до внутрішнього положення відповідача. Також посилається п. 2 «Заходів по реалізації пропозицій спільного профспілкового органу ДП «АНТОНОВ» та їх впровадженню до колективного договору підприємства, затверджених профспілкою та відповідачем 19.02.2015р., де закріплено рішення розробити та ввести в дію нормативні та організаційно-розпорядчі документи щодо здійснення виплат винагород за результати інтелектуальної діяльності. Крім цього позивач зазначає про його неодноразові усні та письмові звернення до первинної профспілкової організації з метою вирішення питання виплати винагороди. Зазначає, що 25.02.2017р. та 29.08.2017р. звертався до відповідача з заявами про виплату винагороди за використання спірного винаходу. У зв'язку з не укладенням між відповідачем та винахідниками письмового договору щодо розміру та умов виплати винагороди відповідно до економічної цінності, позивач вважає, що економічна цінність має визначатися за весь термін, на який видано патенти (1992-2012 роки) та за роки в яких експлуатувались літаки, в яких використано винахід. На думку позивача економічна цінність визначається позитивним технічним ефектом, який досягається при використанні винаходу - збільшення ресурсу агрегатів, та виражається сумою зменшення затрат за термін експлуатації літаків на ремонт і відновлення деталей літаків за рахунок збільшення їх ресурсу в результаті використання винаходу. Для розрахунку розміру винагороди позивач керувався інструкцією про порядок виплати винагороди за відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, затвердженої Головою Державного комітету Ради Міністрів СРСР у справах винаходів і відкриттів 15 січня 1974 року. Позивачем проведено розрахунок з посиланням на п. 23 зазначеної інструкції, відповідно до якого на думку позивача, має бути застосовано розмір винагороди, що могла бути виплачена в СРСР за винахід, який має велике народногосподарське значення і який дорівнював 20 000 рублів СРСР, що еквівалентно 37 488,28 доларів США за курсом Держбанку СРСР іноземних валют у відношенні до рубля, що використовується в платіжно-розрахункових відношеннях Російської Федерації з іноземними державами по торговим і кредитним угодам колишнього СРСР з 01.12.2017 встановленим на рівні 0,5335 рублі за 1 долар США. Позивач вважає, що у зв'язку з наявністю двох патентів на винахід, винагорода має становити подвійний розмір, тобто - 74 976,57 доларів США. За проведеним позивачем розрахунком сума боргу з урахуванням індексу інфляції з 25.12.1997р.по 03.01.2018р. становить 115 264,10 доларів США (згідно калькулятору інфляції та динаміки цін між 2 датами на сайті у всесвітній мережі Інтернет). Сума 3% річних становить 3 457,92 доларів США. Посилаючись на п. 54 тимчасового положення та ч. 2 ст. 503 ЦК України позивач розрахував пеню в розмірі 0,04% суми належної до сплати за період з 08.03.2017р. по 03.01.2018р. за 302 дні у розмірі 13 923,90 доларів США. Позивач вважає, що у зв'язку з багаторічним нехтуванням економічних інтересів винахідників, відсутністю позитивних зрушень у захисті прав позивача, постійні хвилювання, нервова та психічна напруга, через незаконні дії (бездіяльність) відповідача у кінцевому підсумку призвели до прогресивного розвитку у позивача онкологічного захворювання, що потребувало складної операції та довготривалого лікування, та отримання позивачем інвалідності ІІ групи безстроково. Зазначає, що витратив на лікування 48 780,98 грн. Ним самостійно було здійснено розрахунок розміру компенсації моральних страждань у розмірі 1 608 336,00 грн. В судовому засіданні позивач свої вимог підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували та просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В своїх запереченнях посилались на те що, відповідно до тимчасового положення та Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» (в редакціях від 23.12.1993р. та від 01.06.2000 р.), що до дати пріоритету (27.11.1992р.) зазначених вище патентів на винахід добросовісно використав в Україні технічне рішення тотожне заявленому винаходу та здійснив значну і серйозну підготовку для такого використання, у тому числі на серійних заводах, що серійно виготовляли літаки Ан-124-100. На підтвердження права попереднього користування відповідач надав копії та посилався на документи (креслення), які були складені відповідачем до дати пріоритету. У зв'язку з наведеним у відповідача виникло право попереднього користування, що передбачає право безоплатно використовувати технічне рішення відповідно до спірних патентів на винаходи співавтором в яких визначено позивача. Відповідач зазначає, що винахід не було введено у цивільний обіг, оскільки на момент видачі патентів № 18544 та № 2084378 підприємствами в Україні первинний облік об'єктів промислової власності (винаходів, корисних моделей, промислових зразків) здійснювався у порядку передбаченому Наказом Мінстату України № 79 від 24.03.1995 року, яким було затверджено типові форми первинного обліку, у тому числі, форму ПВ-3 «Акт про використання об'єкта промислової власності (винаходу, корисної моделі, промислового зразка». Докази введення в цивільний обіг винаходу за патентом № 18544 в матеріалах справи відсутні, а наданий позивачем Акт від 07.04.1998р., на думку відповідача не відповідає вимогам законодавства та було підписано не уповноваженою особою, тому зазначений акт не є доказом на підтвердження введення в цивільний обіг винаходу відповідно до патенту № 2084378. За відсутності доказів введення відповідачем в цивільний обіг винаходу захищеного відповідним патентом відсутні докази використання відповідачем саме того винаходу який захищений патентом. Відповідач заперечує вірність розрахунку інфляційних втрат, 3% річних та пені у зв'язку з незгодою з розрахунком основної суми заборгованості (винагороди). Також відповідач зазначає, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції та 3% річних поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях, а відповідно вимоги про стягнення з інфляційних втрат та 3% річних, які розраховані позивачем і виражені в іноземній валюті незаконні та не підлягають задоволенню. Також зазначає, що позивач з метою визначення розміру пені помилково посилається на п. 54 тимчасового положення, оскільки на правовідносини сторін пов'язані з патентом на винахід № 18544 розповсюджує свою дію ЗУ «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» в редакції від 23.12.1993р. відповідно до якого було видано зазначений патент, а не тимчасове положення. Відповідач заперечує проти доводів позивача про стягнення матеріальної та моральної шкоди, і зазначає про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та багаторічними моральними стражданнями позивача (про які заявляє позивач) в результаті чого останньому було б завдано моральної шкоди, а тому відсутні підстави для відшкодування відповідачем заявленої позивачем моральної шкоди. Відповідач зокрема вказує, що згідно даних наданої позивачем довідки до акту медико - соціальної експертної комісії причиною інвалідності позивача є загальне захворювання. При цьому, у виписці з історії хвороби позивача в пункті ІІІ «Зміни зі сторони неврологічного (психічного) стану не зазначено про можливий тяжкий психоемоційний стан або про супутні стани психіки, що можуть підтверджувати моральні страждання позивача та свідчити про наявність причино-наслідкових зв'язків між психічним станом позивача та його хворобою. На думку відповідача позивач не надав доказів заподіяння матеріальної та моральної шкоди Відповідачем, доказів вчинення відповідачем по відношенню до позивача протиправних дій, які можна кваліфікувати як протиправні діяння проти його особи, завдання моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характер, що могли б підтвердити факт заподіяння спричинення матеріальної та моральної шкоди. Відповідач вказує, що як випливає із позовної заяви, вже 26 років позивач знає про заявлене ним, порушення його законних прав та інтересів. Однак, увесь цей час позивач не вживав заходів до захисту своїх прав та законних інтересів. На думку відповідача, навіть якщо б від дійсно порушував права та законні інтереси позивача, то багаторічне нехтування таких прав та інтересів наступило би саме в результаті багаторічної бездіяльності самого позивача, який вирішив звернутися до суду через 26 років з моменту, коли на думку позивача почалося порушення його прав та інтересів. Відповідачем заявлено клопотання про застосування до позовних вимог позивача наслідків пропуску строків позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка [PERSON], який підтвердив обставини викладені позивачем в позові, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідачем 27.11.1992р. було подано в Комітет по патентам і товарним знакам Російської Федерації (Роспатент) заяву про видачу патенту на винахід «Система підготовки повітря для літального апарату з турбореактивним двоконтурним двигуном». Роспатентом було видано відповідачу патент на винахід № 2084378 від 20.07.1997р. Відповідачем 02.11.1993р. було подано до Державного патентного відомства України (Держпатент) заяву про видачу патенту на винахід «Система підготовки повітря для літального апарату з турбореактивним двоконтурним двигуном» (з датою пріоритету 27.11.1992р. на підставі первинної заяви у Роспатент). Держпатентом було видано відповідачу патент на винахід № 18544 від 25.12.1997р. Відповідно до патенту на винахід № 18544 та патенту на винахід № 2084378 співавтором згаданого патенту, у тому числі являється позивач. Патент на винахід № 18544 від 25.12.1997р. було зареєстровано відповідно до Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» в редакції від 23.12.1993р.. Згідно ч.1 ст. 9 зазначеного закону винагорода винахіднику виплачується роботодавцем на умовах договору, відповідно до економічної цінності винаходу та іншої вигоди, одержаної роботодавцем від винаходу. Аналогічні норми закріплені і в наступних редакціях закону. Таким чином, законодавець пов'язує виплату та розмір винагороди винахідникам з економічною цінністю винаходу та іншою вигодою, одержаною роботодавцем від винаходу, при цьому така виплата має бути здійснена на договірних засадах. Сторонами по справі визнається, що позивач тривалий час працював у відповідача, у тому числі, на момент подачі заяв про видачу патентів та на момент видачі (реєстрації) патентів. Також сторонами по справі визнається, що між відповідачем та авторами патентів на винахід № 18544 та № 2084378 не було укладено договору про умови, порядок та розмір виплати винагороди. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Позивачем було заявлено клопотання про витребування у відповідача доказів, на підтвердження проведених позивачем розрахунків економічної цінності спірного винаходу. Клопотання про витребування документів було задоволено судом. Зазначені у клопотанні документи відповідачем надані не були. Представник відповідача пояснив, що було витребувано документи з реквізитів яких вбачається, що це документи 10-20 річної давності, на час судового засідання витребувані клопотанням документи на підприємстві знайдені не були і інформація про існування ряду документів на підприємстві взагалі відсутня. Наведений позивачем розрахунок економічної цінності не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки він виконаний особисто позивачем, при не доведеності та відсутності в матеріалах справи доказів достовірності вихідних даних, що використовувалися позивачем для проведення розрахунків. Відповідач з розрахунком позивача не погодився, надав суду технічну довідку від 23.02.2018 року, з якої вбачається, що не можливо визначити економічну цінність кожного окремого заходу у тому числі і економічну цінність (та взагалі наявність економічної цінності) технічного рішення згідно спірного винаходу. По даній справі суд позбавлений можливості надати оцінку, як розрахунку позивача, так і позиції відповідача, оскільки для цього необхідні спеціальні знання в області техніки та економіки. Однак, сторони з заявами про призначення такої експертизи до суду не зверталися, навпаки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано доказів наявності та розміру економічної цінності винаходу, а також іншої вигоди, одержаної відповідачем від винаходу. Позивачем було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме рукописних витягів з документів ДП «АНТОНОВ» зроблених співавтором винаходу [PERSON] Однак, не можливо встановити авторство виконавця зазначених документів, а також достовірність викладеної в них інформації. Судом не можуть бути прийняті до уваги зазначені рукописні документи. Суд бере до уваги доводи відповідача, про те, що акт від 07.04.1998р. не відповідає вимогам діючого на той час Наказу Мінстату України № 79 від 24.03.1995 року, яким було затверджено типову форму ПВ-3 «Акт про використання об'єкта промислової власності (винаходу, корисної моделі, промислового зразка. Відповідно до Наказу Мінстату України № 79 від 24.03.1995 року акт про використання об'єкта промислової власності мав бути підписаний керівником підприємства. Акт від 07.04.1998р. було підписано не керівником підприємства, а заступником головного конструктора [PERSON], документи які б підтверджували повноваження [PERSON] на підписання актів про використання винаходів в матеріалах справи відсутні. Представником відповідача зазначається, що до дати пріоритету, відповідачем було використано технічне рішення тотожне спірному винаходу та здійснено значну і серйозну підготовку для такого використання, у тому числі на заводах, що серійно виготовляли літаки Ан-124-100. Окремі з наданих відповідачем креслень зазначаються позивачем у якості креслень в яких використано спірний винахід. Надані позивачем копії креслень були розроблені для використання на літаках розроблених відповідачем, погоджені рядом служб та підрозділів відповідача, що свідчить про здійснення значної та серйозної підготовки до використання технічного рішення зображеного на кресленнях до дати пріоритету спірного винаходу. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" будь-яка особа, яка до дати подання до відомства заявки або, якщо заявлено пріоритет, до дати її пріоритету в інтересах своєї діяльності добросовісно використала в Україні заявлений винахід чи здійснила значну і серйозну підготовку для такого використання, зберігає право на безоплатне продовження цього використання або на використання винаходу, як це передбачалося зазначеною підготовкою (право попереднього користування). Законодавство не містить обмежень щодо кола осіб які можуть мати право попереднього користування та безкоштовно використовувати винахід у своїй діяльності. Однак, по даній справі суд позбавлений можливості надати оцінку, доводам відповідача, щодо тотожності технічного рішення зображеного на кресленнях відповідача технічному рішенню (винаходу) захищеному патентом, оскільки для цього необхідні спеціальні знання в області техніки. Тому суд вважає, що відповідачем на доведено тотожність технічних рішень у кресленнях відповідача технічним рішенням (винаходу) захищеного патентом. Таким чином, суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про наявність у нього права попереднього користування по відношенню до спірного винаходу. Для безпосереднього розрахунку розміру винагороди позивач помилково керувався п. 23 Інструкції про порядок виплати винагороди за відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, затвердженою Головою Державного комітету Ради Міністрів СРСР у справах винаходів і відкриттів 15 січня 1974 року. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Питання виплати роботодавцями авторам винагороди за використання винаходу регулюється актами законодавства України, зокрема статтею 9 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» від 15 грудня 1993 року № 3687. Крім того, інструкція про порядок виплати винагороди за відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції від 15 січня 1974 року застосовувалася для виплати винагороди за використання винаходів авторам винаходів, які отримали авторське свідоцтво. Позивач же не відноситься до зазначеної категорії авторів, не має авторського свідоцтва, а є співавтором винаходу, що певний час був захищений патентом зареєстрованим на користь відповідача. У зв'язку з наведеним вище, до спірних правовідносин сторін не може бути застосована інструкція про порядок виплати винагороди за відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції від 15 січня 1974 року. Таким чином, судом не може бути прийнятий до уваги зроблений позивачем на підставі зазначеної інструкції розрахунок винагороди, а відповідно, судом не можуть бути прийняті до уваги зроблені позивачем розрахунки розміру інфляційних втрат, 3% річних та пені, що ґрунтувалися на розмірі винагороди визначеному позивачем. Таким чином, суд приходить до висновку, що між роботодавцем та автором (авторами) винаходу має бути укладений договір щодо умов, розміру та порядку виплати винагороди. Законодавець передбачає загальне право автора на отримання винагороди, розмір якої має бути визначений договором. Також судом встановлено, що позивачем були пропущені строки позовної давності. Патент на винахід № 18544 було зареєстровано Держпатентом України 25.12.1997р. На момент реєстрації патенту з позивачем не було укладено договір про виплату винагороди і позивач був обізнаний з цим. Статтями 9, 30 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» в редакції від 23.12.1993р. передбачено, що спори щодо умов одержання винахідниками винагороди та її розміру розв'язуються у судовому порядку. Тобто з моменту реєстрації патенту позивач знав, що договір про виплату винагороди з ним не укладено і відповідно його право на одержання винагороди порушено. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Вимоги позивача про стягнення з відповідача матеріальних та моральних збитків не підлягають задоволенню у зв'язку із наступним. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Наданими позивачем документами не підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в результаті дій відповідача, також не доведено і причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та захворюванням і інвалідністю ІІ групи позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed