Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Красногорівський вогнетривкий завод» про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та час простою підприємства. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі перебуває у трудових відносинах з 03.11.2012 року, де працює диспетчером диспетчерського відділу. З 13.06.2014 року в м. Красногорівка розпочались бойові дії, і вона не має доступу на своє робоче місце. Основний вид своєї діяльності підприємство здійснює в с. Володимирівка Волноваського району Донецької області, у звязку з чим більшість працівників було переведено на нове місце роботи. Відповідач не надав їй доступу на своє робоче місце, у звязку з тим, що відпала необхідність в її посаді, не запропонував їй нове місце роботи, не ініціює припинення з нею трудових відносин. У звязку з тим, що підприємство фактично перебуває у стані простою, вважає, що за нею повинна зберегтись середня заробітна плата, яку вона просить стягнути з відповідача на свою користь. В подальшому позивачка уточнила свої позовні вимоги, зокрема просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 59693,87 грн. Представник відповідача ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод» надав суду відзив, в якому зазначив, що згідно строкового трудового договору позивача прийнято диспетчером заводоуправління служби диспетчерського відеонагляду на строк з 03.11.2012 року по 31.03.2013 року, у подальшому наказом від 25.01.2013 року № 26к трудовий договір вважається укладеним на невизначений термін. Позивачу надана оплачувальна відпустка з 23.06.2014 року по 12.07.2014 року включно за період роботи 2012-2013 роки та 2013-2014 роки, проте після закінчення відпустки позивач до роботи не приступив, причин та мотивів своєї відсутності на робочому місці адміністрації не надав. Через початок бойових дій на території Донецької області, зокрема Мар»їнського району та з метою недопущення безпідставного звільнення працівників підприємства за ініціативою адміністрації було видано наказ № 179 від 15.07.2014 про тимчасове збереження робочих місць за працівниками, які відсутні на робочих місцях починаючи з 13 липня 2014 року до остаточного зясування причин та обставин їх відсутності на роботі, а також враховувати відсутність таких працівників у якості прогулу з поважних причин. На теперішній час завод продовжує свою діяльність, незважаючи на скрутне фінансове становище . Починаючи з 13.07.2014 року по теперішній час заробітна плата позивачу не нараховувалась через її відсутність на робочому місці з поважних причин. Доводи позивача щодо ненадання доступу до робочого місця вважають не доведеними . Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, підтримав наданий ним відзив на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріа ли справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка з 03.11.2012 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем по справі, де працює в якості диспетчера диспетчерської служби. Прийнята за строковим трудовим договором, 01.02.2013 року трудовий договір продовжено безстроково ( а. с. 4, 34, 35). Як вбачається з матеріалів справи згідно даними бухгалтерського обліку ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод» станом на 01.12.2017 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] відсутня ( а. с. 33). Згідно наказу ПАТ «Красногорівський вогнетривкий завод» від 15.07.2014 року за № 179к вирішено адміністрацією підприємства зберегти за працівниками робочі місця без збереження заробітної плати, починаючи з 13.07.2014 року до зясування причин та обставин їх відсутності. Відсутність на роботі з 13.07.2014 року не вважати прогулом без поважної причини.( а. с. 56). Як встановлено в судовому засіданні позивачу надана оплачувальна відпустка з 23.06.2014 року по 12.07.2014 року включно за періоди 2012-2013 роки та 2013-2014 роки, після закінчення відпустки позивач до роботи не приступив , не повідомив про причини своєї відсутності. Обґрунтовуючи своє звернення до суду з вимогою про виплату заборгованості по заробітної платі, позивачка зазначила про те, що підприємство знаходиться у стані простою, вона обмежена доступом до свого робочого місця, тому вважає не отримання нею заробітної плати не з її вини як працівника, та просила про її стягнення, виходячи з положень ст.ст. 113, 115, 46 , 233 ,234 КЗпП України. Однак, жодного доказу на підтвердження доводів про перебування підприємства в стані простою, або доказів, підтверджуючих наявність заборгованості по заробітній платі суду не надано. Навпаки, представником відповідача надано наказ за № 179к про збереження за працівниками робочих місць без збереження заробітної плати, починаючи з 13.07.2014 року до зясування причин та обставин їх відсутності. Відсутність на роботі з 13.07.2014 року згідно наказу не вважається прогулом без поважної причини. ( а. с. 56). Факт не нарахування заробітної плати позивачу, та відсутність даних щодо підстав до її нарахування, а також відсутність доказів щодо виконання ним трудових обовязків, встановлено в судовому засіданні , зокрема поясненнями позивача, представника відповідача, матеріалами справи. ( а. с. 53, 56). За положеннями статей\~94,\~97,\~ 113,115 КЗпП України\~заробітна плата\~це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством. Відповідно до положень\~ст. 115 КЗпП України,\~ст. 24 Закону України "Про оплату праці"\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду ( окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров» я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується. Отже, як простій можуть бути кваліфіковані тільки такі випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює із зазначених вище причин. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не може вимагати оплати відповідного часу відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП, хоча б йому було зарані відомо про неминучість простою. Як встановлено в судовому засіданні позивачка не виходила на роботу з липня 2014 року, не повідомляла про причини своєї неявки, не подавала заяви про звільнення, проте згідно наказу № 179 від 15.07.2014 року за нею збереглась робоче місце без збереження заробітної плати , вказаний наказ не оскаржений позивачкою. Доводи позивачки про ненадання їй з боку адміністрації підприємства доступу до свого робочого місця не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що підприємство сплатило позивачці заборгованість по заробітній платі у повному обсязі у грудні 2017 року. Вказана обставина підтверджена поясненнями позивачки в судовому засіданні 12.04.2018 року. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема встановлення факту виплати підприємством на користь позивачки заборгованості по заробітній платі, встановлення факту самовільного невиконання позивачкою трудових обовязків у визначений нею період, наявність наказу за № 179к від 15.07.2014 року, відповідно до якого позивачкою збережено робоче місце без збереження заробітної плати, недоведеність перебування підприємства у стані простою, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за час простою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed