Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 1998 року вона є власницею житлового будинку, який знаходиться по [ADDRESS]. У 2001 році нею була приватизована земельна ділянка площею 0,1373 га. розташована за тією ж адресою. У жовтні 2005 року позивачка подарувала частину із вказаної земельної ділянки площею 0,0473 га свої донці [PERSON] Згодом з'ясувалось, що земельна ділянка площею 0,1373 га. була розділена таким чином, що на земельній ділянці, яка була передана в дар відповідачці опинилась більша частина належного позивачу будинку, який до того ж є єдиним її житлом. На теперішній час, відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком, здійснює його руйнування. Крім цього, позивач зазначає, що є особою похилого віку, являється інвалідом другої групи та за станом свого здоров'я потребує стороннього догляду. В зв'язку з цим, укладаючи оспорюваний правочин [PERSON] вважала, що отримавши в дар земельну ділянку, донька буде доглядати за нею, допомагати їй, а також надасть можливість проживати в своєму будинку, який на той час лише будувався. Однак, з часом відносини між сторонами погіршилися. Відповідачка добудувала новий будинок на подарованій землі, ввела його в експлуатацію та в примусовому порядку виселила [PERSON] з нього. В результаті цього позивач вимушена проживати в старому будинку зі своєю матір'ю, оскільки іншого житла не має. За вищевикладених обставин, просила визнати договір дарування недійсним з підстав ст. 229 ЦК України, оскільки вважає, що даний правочин був укладений нею помилково, так як усна домовленість між нею та відповідачкою відповідала умовам договору довічного утримання. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що донька шляхом обіцянок подальшого спільного проживання та погроз власним суїцидом схилила її до укладання договору дарування. Крім цього, будучи допитаною в якості свідка [PERSON] зазначила, що на час укладання договору їй була встановлена 2 група інвалідності. Тому вона усно домовилася з донькою, що буде проживати з нею, а нотаріально вони укладуть договір дарування. Для цього свідок оформила кадастровий номер на земельну ділянку та будучи обізнаною про знаходження частини її будинку на ділянці, яку вона дарує, уклала даний правочин. Після цього, деякий час проживала з донькою, а потім остання її вигнала. На даний час проживає в м. Херсоні на квартирі разом з хворою матір'ю інвалідом. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх з підстав зазначених в позовній заяві. В судових дебатах зазначив, що на час укладення спірного договору позивач мала інвалідність та потребувала сторонньої допомоги, а тому не могла бажати укладення безвідплатного договору, оскільки потребувала сторонньої допомоги. Факт дарування [PERSON] свого єдиного житла, що змушує її йти на вулицю не може свідчити про дотримання вимог добросовісності, правомірності та розумності між сторонами при укладенні договору, оскільки позивач віддала своє житло донці, а остання цим задоволена без будь-яких зобов'язань для себе. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що ніякого примушування та тиску на позивача щодо укладення договору дарування не вчиняла. Більш того, в день укладення договору [PERSON] самостійно приїхала до нотаріуса з двома своїми адвокатами, які також були присутні при підписанні. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представники відповідача також просили відмовити в задоволенні позову з підстав викладених в письмових запереченням, а саме у зв'язку з необґрунтованістю вимог позивача та пропуском нею строку звернення до суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З матеріалів справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.1988 року [PERSON] придбала житловий будинок розташований в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області. На момент придбання будинок був розміщений на землях радгоспу "Сонячний" (а.с. 4-6). Згідно рішення виконавчого комітету Новофедорівської сільської ради народних депутатів від 25.05.2000 року № 22 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1373га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом на право власності серії [NUMBER] (а.с. 136). Згідно довідки про присвоєння індексно-кадастрових номерів, земельна ділянка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 137). 25 жовтня 2005 року між сторонами було укладено договір дарування земельної ділянки. За вказаним договором [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0473 га. розташовану в [ADDRESS]. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позовні вимоги заявлені з підстав ст. 229 ЦК України. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи з вищевикладеного, посилання позивача на домовленість з відповідачем щодо спільного проживання після укладення оспорюваного правочину та порушення останньою цієї умови не може бути підставою для визнання договору дарування недійним, оскільки помилка щодо вказаних обставин не має правового значення. Крім цього, по своїй правовій природі укладений правочин є безвідплатним, а тому дарувальник не набуває права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового чи немайнового характеру. Суд враховує, що в момент укладення договору [PERSON] усвідомлювала правову природу правочину, права та обов'язки сторін та його правові наслідки, що було підтверджено нею в судовому засіданні при наданні пояснень в якості свідка. Твердження позивача та її представника на бажання укласти договір довічного утримання спростовується вищевикладеними обставинами справи, а тому до уваги суду не приймаються. Крім цього, предметом оспорюваного договору являється земельна ділянка, а не житловий будинок, а тому посилання представника про наявність у позивача лише одного житла не має значення для заявлених вимог. З приводу вказівки в позові, як на підставу для його задоволення знаходження частини житлового будинку [PERSON] на подарованій землі, суд враховує, що така ситуація виникла зі свідомих та умисних дій самої позивачки, оскільки остання на момент укладення договору була обізнана про ці обставини, проте приховала їх від нотаріуса, що й призвело до її наявності. Таким чином, позовні вимоги з заявлених підстав не підлягають задоволенню у зв'язку з їхньою необґрунтованістю. Також, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що в 2012 році Голопристанським районним судом вже розглядався спір між сторонами щодо права власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS], на якій знаходилось належне [PERSON] домоволодіння. Рішенням суду від 08.12.2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено (а.с. 36). Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд Херсонської області в своїй ухвалі від 02.10.2012 року зазначив, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання за нею права власності на земельну ділянку є безпідставними, оскільки останньою не порушувалось питання щодо дійсності договору дарування, за яким земельна ділянка була подарована [PERSON] (а.с. 37-38) Таким чином, в 2012 році позивач вже вважала свої права щодо спірного майна порушеними, а судовим рішенням їй було роз'яснено можливий спосіб їхнього захисту. Меж тим, з даним позовом [PERSON] звернулася до суду лише в грудні 2015 року, тобто понад три роки два місяці після ухвалення рішення апеляційним судом Херсонської області. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Виходячи з викладеного та беручи до уваги посилання представника відповідача в своїх письмових запереченнях (а.с. 31) пропущення позивачем строку звернення, суд також вважає за необхідне відмовити в позові за спливом позовної давності. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed