Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Оратівського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 24.11.2012 року він та [PERSON], яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON] уклали між собою договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] та земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства. Житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] на підставі технічного паспорта, виданого 01.10.2012 року Гайсинським БТІ належить відповідачу. Державний акт на право приватної власності на землю не виготовлявся. Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалась. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу відповідач, 24.11.2012 року надав [PERSON] генеральну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом, передала ключі від будинку. Крім того, 25.07.2015 року власноручно написала розписку про отримання від позивача 15000 грн. в рахунок продажу та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS]. З метою оформлення документів про право власності позивач звернувся до відповідача з метою укладення письмового договору купівлі-продажу та подальшого його нотаріального посвідчення, але відповідач відмовила у цьому, посилаючись на незадовільний стан свого здоров'я та віддаленість місця проживання. Такі дії відповідача порушують права позивача у зв'язку з чим він позбавлений можливості здійснити реєстрацію права власності житлового будинку та земельної ділянки, які набув на підставі договору купівлі-продажу. На підставі вищевказаного просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS], який укладений 22.11.2012 року між ним та відповідачем виконаним та дійсним. Визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному об'ємі, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Просить позов задоволити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, хоча повідомлялася судом про час та місце розгляду справи, внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності [PERSON]. Крім цього відповідач [PERSON] надала суду заяву від 09.10.2015 року в якій просить справу слухати без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, в судове засідання з'явитись не може у зв'язку з віддаленістю місця проживання та незадовільним станом здоров'я. оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд не приймає визнання позову відповідачем та вважає ,що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дані правовідносини у системному зв'язку регулюються: - ч. 1 ст. 3 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дане правило також закріплено в ч.1 ст. 15 ЦК України; - ч. 2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається; - ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; - ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; - ст. 655 ЦК України, згідно якої за договором купівлі -продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; - п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справі № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК); - відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним; - відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. - Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін; - ст. 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі; - якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК); - статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; - ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень »- передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Судом досліджено матеріали справи, а саме: - копію технічного паспорта від 01.10.2012 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], де власником зазначено [PERSON]; - копію свідоцтва про право на спадщину від 29.12.2011 року виданого державним нотаріусом Оратівської державної нотаріальної контори Волинець І.І. та зареєстрованого за №2668 [PERSON] успадкувала житловий будинок, що розташований по [ADDRESS]; - копію витягу про державну реєстрацію прав №35894795 від 18.10.2012 року виданого КП "Гайсинське МБТІ" згідно якого житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]; - копію розписки від 25.07.2015 року [PERSON] згідно із якою [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в сумі 15000 грн. за проданий нею будинок і земельну ділянку біля нього, розташованих по [ADDRESS]. Фінансових претензій немає; - копію довіреності від 24.11.2012 року посвідчену державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстрованою в реєстрі 1-2065, згідно із якою [PERSON] уповноважує [PERSON] бути її представником по питанню продажу та продати належний їй на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою, що розташований по [ADDRESS]; - довідку №110 від 04.08.2015 року видану виконавчим комітетом Юшковецької сільської ради Оратівського району Вінницької області згідно із якою [PERSON] дійсно проживає [ADDRESS]. При розгляді даної справи судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що він купив 24.11.2012 року у відповідача [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] за кошти в сумі 15000 грн., що підтверджується письмовою розпискою відповідача від 25.07.2015 року, тим самим фактично уклавши договір купівлі продажу. Однак договір купівлі-продажу письмово не укладався, відповідач на даний час не організував письмове та нотаріальне посвідчення договору у зв'язку з чим не виконав взяті на себе зобов'язання. Позивач стверджує, що намагався урегулювати дане питання, звертаючись до відповідача з пропозицією письмового укладення договору купівлі-продажу будинку та подальшого його нотаріального оформлення, але відповідачка відмовила йому в цьому посилаючись на незадовільний станом здоров'я та віддаленість місця проживання, проте, доказів, вказаних фактів позивачем [PERSON] суду не надано. Крім того, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Крім цього, як вбачається з позовної заяви предметом спору є на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином сторонами не дотримано форми вчинення правочину, зокрема укладення договору в письмовій формі та його нотаріального посвідчення, і державної реєстрації, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину оскільки суду не надано належних доказів про існування будь-яких зобов'язань та спроби позасудового врегулювання даного спору - підстав для визнання даного договору дійсним не має. Норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією правочину, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що договір купівлі-продажу будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню і подальшій державній реєстрації, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі наведеного, враховуючи всі обставини справи,

Outcome: dismissed