Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в червні 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання висновку №4/10/13 судової будівельно-технічної експертизи, складений 15.10.2013 року завідомо неправдивим, необґрунтованим та непрофесійним і таким що суперечить матеріалам справи і викликає сумнім у його правильності; визнання висновку №4/10/13 судової будівельно-технічної експертизи, складений 15.10.2013 року неналежним та недостовірним доказом у справі №0907/2-15/2011. 28.08.2015 року позивач змінив предмет позову та просив визнати висновок №4/10/13 судової будівельно-технічної експертизи, складений 15.10.2013 року експертом [PERSON], недійсним. Ухвалою суду від 28.01.2016р. справу прийнято до провадження новим складом суду в звязку з відрахуванням судді Барашкова В.В. у звязку з смертю. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач позов не визнав, з підстав зазначених в письмовому запереченні, в судове засідання не зявився. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Предметом даного спору є недійсність експертного висновку, який був доказом у іншій цивільній справі. Судом встановлено, що за ухвалою суду від 30.03.2011 року про призначення будівельно-технічної експертизи у цивільній справі №0907/2-15/2011, СПД ФО [PERSON] видала висновок №4/10/13 судової будівельно-технічної експертизи (а.с.7-11). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.11.2013р., скасованого рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2013р. (а.с.19-20, 12-18) про які зазначав позивач, розподілено майно подружжя, виділивши [PERSON] споруди та будівельні матеріали, що розташовані на земельній ділянці для ведення садівництва площею 0.0938га на території Угринівської сільської ради, загальною вартістю 33308.58 грн.; визнано за [PERSON] транспортний засіб автомобіль ВАЗ 21063 вартістю 11413грн. та передано у власність рухоме майно на суму 9845грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за частку у спільному майні 18094.79грн., у задоволенні решти вимог первісного та зустрічного позову відмовлено. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що даний експертний висновок на його думку є завідомо неправдивим, необґрунтованим та непрофесійним і таким що суперечить матеріалам справи і викликає сумнім у його правильності, з підстав зазначених в позові, суди належним чином не оцінили, не дослідили такий висновок, прийняли його як належний доказ, причому що експерт не була наділена правом проведення такої експертизи. Тому такий висновок слід визнати недійсним. Слід зазначити, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Є також односторонні правочини які можна визнати недійсними. Однак, відповідно за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовій практиці нерідко виникають питання, чи застосовується зазначене правило до актів іншого галузевого спрямування, як-то: трудового, сімейного, законодавства про соціальне забезпечення. Більшість нормативно-правових актів, зокрема ЦК, мають комплексні положення, які містять норми різних галузей права. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Враховуючи наведене, позивач звернувшись до суду про визнання експертного висновку недійсним з новим позовом, не посилаючись на норми ЦК України, а виключно на норми ЦПК України, обрав не вірний спосіб захисту права до суду. Так, за вимогами ст..53, 66 ЦПК України експертом є особа, якій доручено провести дослідження матеріальних об'єктів, явищ і процесів, що містять інформацію про обставини справи, і дати висновок з питань, які виникають під час розгляду справи і стосуються сфери її спеціальних знань. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. За ст..57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст..58 ЦПК). За ст..60 цього ж кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, у цивільній справі про поділ майна кожна сторона вправі була подавати докази та клопотати про експертизу. А сама експертиза - це дослідження на вимогу суду поданих ним об'єктів, яке провадиться експертами на базі спеціальних знань і на науковій основі з метою одержання даних про факти, що мають значення для правильного вирішення справи. Експерти - це особи, які мають спеціальні знання в галузі науки, мистецтва, техніки або ремесла, та яких залучає суд до участі в цивільному процесі з метою з'ясування обставин, що мають значення для справи. При цьому, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі. Також за ст..4,14 Закону України «Про судову експертизу» незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються: процесуальним порядком призначення судового експерта; забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи; існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду; створенням необхідних умов для діяльності судового експерта, його матеріальним і соціальним забезпеченням; кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків; можливістю призначення повторної судової експертизи; присутністю учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи. Судовий експерт на підставах і в порядку, передбачених законодавством, може бути притягнутий до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Незгода з експертним висновком була викладена паприкою В.І. у апеляційній скарзі до апеляційного суду, що розглядалась в 2013 році, і доводам апеляційної скарги оцінка судом апеляційної інстанції надавалась. Також, оскільки в одному із запитань до експерта, було судом в іншій цивільній справі поставлено питання поза межами експертної діяльності відповідача (10.14 оцінка земельних ділянок), що експертом не було враховано, то експерта [PERSON] рішенням від 30.05.2014р. №7 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення попередження (а.с.5). Не є належним доказом в обгрунтування вимог, наданий та розроблений позивачем ескіз огорожі на земельній ділянці (а.с.71), оскільки, як вже зазначено вище, оцінку доказам та експертному висновку надає суд. П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пору¬шення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем. Позивач визначив спосіб захисту як визнання недійсним доказ у іншій цивільній справі, що повинен був оцінюватись судом при розгляді іншої цивільної справи. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими та безпідставні. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 16, 203 ЦК України, ст..57,58,60,66 ЦПК України , ст..4,14 Закону України «Про судову експертизу»,

Outcome: dismissed