Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

У червні 2016 року позивачка - [PERSON] звернулась до суду із позовом до ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач по даній справі - АТ КБ «Приватбанк» (справа № 488/2580/15-ц), уточнивши який вказала, що 14.09.2006 р. між нею та відповідачем був укладений кредитний договір № NKTGGK09440004, відповідно якого банк надав позивачці кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 36 960 доларів США, строком користування з 14.09.2006 р. по 13.09.2021 р., з цільовим використанням 32 000 доларів США на придбання житла, і 4 960 доларів США на сплату страхових платежів за договором, та зі сплатою за користування коштами 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту щомісячно. На забезпечення належного виконання кредитного договору, 19.09.2006 р. між тими самими сторонами був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., предметом якого є житловий будинок разом із господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 80 кв.м. та житловою площею 23,9 кв.м. Позивачка зазначає, що під час укладення та виконання умов кредитного та іпотечного договорів були порушені її права як споживача фінансових послуг, оскільки банк не надав повної і достовірної інформації щодо умов кредитного договору та його загальної вартості, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та призвело до укладення договору на вкрай невигідних для неї умовах. Посилаючись на таке, позивачка просила суд визнати недійсним кредитний договір № NKTGGK09440004 від 14.09.2006 р., який був укладений між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк». У липні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKTGGK09440004 від 14.09.2006 р. (справа №488/2782/16-ц), в обґрунтування якого вказав, що згідно вказаного договору відповідачка отримала кредит у розмірі 32 000 доларів США, строком користування до 13.09.2021 р., однак належним чином не виконувала взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 26.05.2016 р. утворилась заборгованість на загальну суму - 152 381,46 доларів США, із яких: -30 370,98 доларів США - заборгованість за кредитом; -35 488 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -6 009,67 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; -80 512,81 долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Посилаючись на таке та на своє право зменшувати розмір заборгованості на власний розсуд, позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 50 370,98 доларів США, що еквівалентно 1 264 815,31 грн., із яких: -30 370,98 доларів США - заборгованість за кредитом; -20 000 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.12.2016 р. зазначені цивільні справи були об'єднання в одне провадження для їх спільного розгляду. У судове засідання позивачка - [PERSON] не з'явилася, її представник підтримала вимоги позивачки у повному обсязі з вищевикладених підстав, проти задоволення вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором заперечувала в повному обсязі. В обґрунтування заперечень представник [PERSON] вказала, що заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14.12.2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок разом із господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKTGGK09440004 від 14.09.2006 р. станом на 14.10.2011 р. було стягнуто 56 310,32 доларів США, що еквівалентно 449 114,22 грн. Пред'явивши вимогу про дострокове стягнення заборгованості банк фактично змінив строк виконання основного зобов'язання, наслідком чого є сплив позовної давності до вимог, заявлених за даним позовом, і просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову банку. Представник АТ КБ «Приватбанк» підтримав позовні вимоги банку та просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] мотивуючи заперечення тим, що при укладенні оспорюваного нею кредитного договору їй була надана повна та достовірна інформація про умови договору, тип відсоткової ставки, можливі кредитні ризики, та повну сукупну вартість кредиту, і банком були дотримані вимоги Закону України «Про захист прав споживача». Крім цього, представник АТ КБ «Приватбанк» вказав, що [PERSON] була пропущена позовна давність, оскільки договір був укладений у 2006 році, і до 2009 року вона здійснювала часткове погашення платежів за договором, а з позовом про визнання кредитного договору недійсним звернулась лише у 2015 році. Заслухавши пояснення представників сторін по даній справі та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судовим розглядом встановлено, що 14.09.2006 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач по даній справі - АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKTGGK09440004, відповідно якого банк надав останній кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 36 960 доларів США, зі строком користування - з 14.09.2006 р. по 13.09.2021 р., та цільовим використанням 32 000 доларів США на придбання житла, і 4 960 доларів США на сплату страхових платежів за договором, та зі сплатою за користування коштами 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту щомісячно. На забезпечення належного виконання кредитного договору, 19.09.2006 р. між тими самими сторонами був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., предметом якого є житловий будинок разом із господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 80 кв.м. та житловою площею 23,9 кв.м. Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14.12.2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок разом із господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKTGGK09440004 від 14.09.2006 р. станом на 14.10.2011 р. було стягнуто 56 310,32 доларів США, що еквівалентно 449 114,22 грн. Згідно з частинами першою та третьою статті 1054 ЦК за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК). Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК). Загальні підстави недійсності правочину встановлені частиною 1 статті 215 ЦК, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою статті 203 цього Кодексу. Правилами частин 1-3 статті 203 ЦК визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Закон України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини. За змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Із матеріалів справи вбачається, що до 2009 року [PERSON] частково виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, а за кредитні кошти вона придбала житловий будинок по [ADDRESS], у якому в подальшому зареєструвалась, та не оспорювала іпотечного договору від 19.09.2006 р., який забезпечував кредитний договір, і більше того, до 2015 року вона не зверталась до банку з приводу роз'яснення положень кредитного договору чи за отриманням додаткової інформації щодо окремих положень цього договору. Доказів істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін у кредитному договорі та ознак обману в діях банку, позивачка [PERSON] та її представник суду не надали. За таких обставин суд робить висновок, що [PERSON] добре розуміла умови кредитного договору і зокрема, умови відповідальності за порушення нею зобов'язань, та не спростовала презумпцію правомірності цього правочину, тобто того, що при укладенні кредитного договору вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, і дійшла добровільної згоди на запропоновані банком умови кредитного договору. Відсутність порушень вимог статті 203 ЦК та вимог статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» є підставою для відмови в позові про визнання кредитного договору недійсним. З огляду на викладене, суд вважає необхідним відмовити [PERSON] у задоволенні її позову у повному обсязі через необґрунтованість та недоведеність. Щодо позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору кредитор надав позичальнику в користування кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 14.09.2006 р. по 13.09.2021 р. включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 36 960 доларів США на придбання житла у розмірі 32 000 доларів США, а також 4 960 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору. Періодом сплати слід вважати період з 20 по 27 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 454,69 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісію. Відповідно до пункту 1.3. договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає домоволодіння в [ADDRESS], а також всі інші види іпотеки, поруки і т.п., надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором. За умовами пункту 3.3. кредитного договору остаточним погашенням заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 1.1. Згідно п. 3.4 кредитного договору нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту. Згідно п. 3.7 договору позичальник сплачує банку винагороду у розмірі й у строки, зазначені в п. 1.1. даного договору. Відповідно до п. 3.3 договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 6.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі відсотків, далі - кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п. 1.1. При несплаті винагороди, комісії ( у випадку її щомісячної сплати згідно п. 1.1 даного договору або згідно п. 3.11 даного договору), відсотків, і /або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими. Пунктом 2.3.7. кредитного договору передбачено право банку стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1 даного договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3. (зокрема, у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами даного договору). Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж [PERSON] здійснила у 2009 році. Зі змісту заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14.12.2011 р. та ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 15.10.2013 р. вбачається, що у березні 2009 року банк скористався своїм правом вимагати дострокового повернення кредиту у випадку неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, та пред'явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як зазначалося вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк використав своє право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, оскільки звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. За такого, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги. Судом встановлено, що банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у березні 2009 року, а із даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся у липні 2016 року, тобто із пропуском строків, визначених ст.ст. 257, 258 ЦК України. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки банком пропущено позовну давність, представником відповідача за цим позовом було заявлено про застосування позовної давності і банком не доведено поважності причин пропуску, то суд вважає необхідним з цих підстав відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати сторонам не відшкодовуються через те, що суд відмовив у задоволенні їх позовів у повному обсязі, крім цього, при подачі свого позову [PERSON] не сплачувала судовий збір на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed