Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті сина, посилаючись на те, що 13 квітня 2016 року в м. Донецьку помер її син [PERSON]. Документом, що підтверджує факт його смерті є довідка про причину смерті №352 від 14.04.2016 року та лікарське свідоцтво про смерть №1210 від 23.04.2016 року, які отримані в м. Донецьк, тобто, на тимчасово не контрольованій території України. Для отримання свідоцтва про смерть її сина [PERSON] звернулась з письмовою заявою до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області. Оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.09.2006року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року №1150/13024, їй відмовлено в державній реєстрації смерті. Тому заявник просила встановити факт, що її син, [PERSON], 28.11.1977р.н., помер 13.04.2016 року в м. Донецьку. Рішенням Селидівського міського суду від 13 травня 2016 року в задоволенні заяви відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду ухвалити нове про встановлення факту смерті її сина [PERSON]. Вважає помилковим посилання суду на ст.ст.10,60 ЦПК України. Зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на вимоги Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до якого державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Також суд не застосував вимоги п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, згідно якого суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, та ст.257-1 ЦПК України, відповідно до якої заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника; заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України; справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. В судове засідання зявилася [PERSON], представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції у Донецькій області у судове за сідання не з»явився, надав заяву про слухання справи у його відсутність. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявник [PERSON] жодних дійсних, належних доказів на підтвердження факту смерті її сина [PERSON] у м. Донецьку 13 квітня 2016 року в Петровському районі м. Донецька відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» суду не надала, а лікарське свідоцтво про смерть №1210 від 23.04.2016 року видане органом, який створено всупереч законодавства України, тобто видане на тимчасово окупованій території України, не може бути належним та допустимим доказом. Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи й вимогам закону. Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Згідно положень ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами,які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів,які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братися до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ в порядку статті 257-1 ЦПК України, що не було враховано судом першої інстанції. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 на території Донецької та Луганської областей розпочато антитерористичну операцію. Судом встановлено, що [PERSON] є матірю [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження. Таким чином, заявниця є родичем померлого, відповідно до п.3 ч.1 ст. 20 ЦПК України, та має право подати заяву про встановлення факту його смерті. Відповідно до свідоцтва про смерть за №026855 від 14 квітня 2016 року [PERSON], [INFO], помер 13 квітня 2016 року у віці 38 років, про що 14 квітня 2016 року складено відповідний актовий запис №352 Петровським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька . У лікарському свідоцтві про смерть №1210 від 23.04.2016 року,виданого Донецьким бюро судово-медичної експертизи, зазначено, що [PERSON] помер в результаті гострої кровотечі, наскрізного вогнепального пульового раніння грудної клітини з пошкодженням серця та лівої легені. Допитана в якості свідка [PERSON] в суді апеляційної інстанції підтвердила, що [PERSON] помер 13 квітня 2016 року, вона була присутня на похованні. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На звернення [PERSON] до Авдіївського відділу держаної реєстрації актів цивільного стану їй було відмовлено з тих підстав, що нею предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.09.2006року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року №1150/13024. Згідно Закону України »Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року будь-які органи,їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку,не передбаченому законом. Будь-який акт (документ),виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто свідоцтво про смерть [PERSON], [INFO], померлого 13 квітня 2016 року, про що 14 квітня 2016 року складено відповідний актовий запис №352 Петровським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька -на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків для заявниці. Таким чином, встановлено, що [PERSON], як родич померлого має право звернутись із даною заявою; факт смерті [PERSON] підтверджений поясненнями свідка [PERSON], свідоцтвом про його смерть, довідкою про смерть та лікарським свідоцтвом про смерть, які видані на непідконтрольній владі території, у зв'язку чим відділом реєстрації актів цивільного стану відмовлено у державній реєстрації смерті; встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення,як за рішенням суду. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення. Отже є всі підстави для задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту смерті її сина [PERSON]. За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви [PERSON]. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: approved