Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

15 квітня 2014 року позивач направив поштовим відправленням на адресу суду позовну заяву про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 року укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідно до умов якого останньому було надано кредитні кошти у розмірі 23400 доларів США строком до 21.04.2015 року. Крім того судом було прийнято до розгляду заяву з уточненнями позовних вимог [PERSON], якою позивач фактично збільшив позовні вимоги, а саме просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та визнати неукладеним договір про надання споживчого кредиту №014/1058/73/59260 від 09 лютого 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а також відшкодувати йому з відповідача шкоду в розмірі 354135,88 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорювані договори не відповідають вимогам закону, з посиланням на ст.ст. 11, 15, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.ст. 215, 216, 230, 536, 638, 1048 - 1052, 1054 - 1055, 1056-1 ЦК України. Позивач вважає, що відповідач відносно нього здійснював нечесну підприємницьку практику, не надавши йому передбачену законом інформацію про послуги з надання кредиту. Оскільки, на думку позивача, недійсність оспорюваного кредитного договору №2203358679 від 21.04.2008 року прямо встановлена законом, він є нікчемним. Крім того, позивач вважає, що вказаний кредитний договір укладено ним внаслідок обману його відповідачем, а тому відповідач повинен відшкодувати позивачу збитки в подвійному розмірі, а саме в розмірі сплачених позивачем коштів за кредитним договором 235097,94 грн. помноженому на два, що становить 470195,88 грн., за мінусом отриманих позивачем кредитних коштів в розмірі 116060 грн., а всього до стягнення за розрахунком позивача підлягає 354135,88 грн. Також позивач вважає, що оскільки фактично за договором про надання споживчого кредиту №014/1058/73/59260 від 09 лютого 2012 року укладеним між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», він кошти не отримав, а вони були зараховані на погашення його боргу за договором про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 р., вказаний договір, відповідно до ч.2 ст. 1046 ЦК України, має бути визнаним неукладеним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених в позові. Відповідач свого представника на виклик до суду на розгляд справи не направив, про день слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 21.04.2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» було укладено договір про надання споживчого кредиту №2203358679, згідно з умовами якого Банк надав позивачеві кредитні кошти у розмірі 23400 доларів США на строк з 21.04.2008 по 21.04.2015 року зі сплатою 12,95% річних. Відповідач умови кредитного договору виконав надавши позивачу кошти на умовах визначених договором, для придбання автомобіля, а останній отримав ці кошти та використовував за призначенням, придбавши автомобіль та сплативши комісію за надання кредиту. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Пунктом 3.2. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» закріплено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Позивач вважає, що при підписанні кредитного договору, відповідач ввів його в оману, оскільки його не ознайомили в письмовій формі перед укладенням кредитного договору з умовами договору, що передбачено п.п.3.7 та 3.8 Правил. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 229 ЦК України істотне значення мають природа правочину, права та обов'язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Частиною 1 ст. 617 ЦК України, особа яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 року, між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження тих обставин, на які посилається позивач в своєму позові, як на підстави для його задоволення в частині визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 року укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Разом з тим, судом при розгляді справи не встановлено жодного з порушень закону з боку відповідача при укладанні оспорюваного кредитного договору, на які вказує позивач в позові, в тому числі судом не встановлено, що позивач був введений в оману відповідачем при укладанні кредитного договору, тому суд вважає, що при укладенні оспорюваного кредитного договору позивачу були відомі усі викладені в ньому умови та не існувало ніяких інших підстав, які б примусили позивача прийняти ці умови на невигідних для себе умовах, оскільки на спростування зазначених обставин стороною позивача не надано будь-яких доказів. Враховуючи викладене суд не знаходить законних підстав для визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 року укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Оскільки судом не встановлено порушень прав позивача з боку відповідача при укладанні між ними договору про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 року, а саме щодо введення позивача в оману, на які посилається позивач в позові, суд вважає вимоги про відшкодування позивачу збитків є не обґрунтованими та такими, що не були доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, суд вважає не доведеними вимоги позивача щодо визнання неукладеним договору про надання споживчого кредиту №014/1058/73/59260 від 09 лютого 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», з тих підстав, що позивач фактично кошти за договором не отримав, а вони були зараховані на погашення його боргу за договором про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 р. Так, відповідно до п.1.1 Договору, передбачено, що … . Кредит надається Позичальнику за напрямком автокредитування «Рефінансування валютного автокредиту за ринковим курсом» на наступних умовах: … . З викладеного вбачається, що відповідач перераховуючи кошти позивача, надані йому згідно Договору про надання споживчого кредиту № 014/1058/73/59260 від 09 лютого 2012 року, на погашення його боргу перед відповідачем за Договором про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 року, діяв виключно в межах умов Договору щодо «Рефінансування валютного автокредиту за ринковим курсом». З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач виконав свої грошові зобов'язання перед позивачем за договором про надання споживчого кредиту №2203358679 від 21.04.2008 р., а саме надавши йому кошти у спосіб передбачений договором, а тому відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, підстав для визнання вказаного договору не укладеним суд не вбачає, у зв'язку з чим відмовляє позивача в задоволенні зазначеної позовної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed