Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 13158,97 грн. В обґрунтування позову зазначив, що наказом Харківського національного університету внутрішніх справ (далі - ХНУВС) № 178 о/с від 30.07.2003 року відповідача [PERSON] було зараховано до складу курсантів ХНУВС. 10.10.2003 року між ХНУВС та відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівців в Університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування (далі - Угода). Після закінчення ХНУВС, згідно з наказом ХНУВС № 312 о/с від 05.07.2007 року, курсанта 4-го курсу лейтенанта міліції [PERSON] було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Харківській області. Наказом ГУМВС України в Харківській області № 154 о/с від 25.03.2008 лейтенанта міліції [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 "є" (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС. Відповідно до п. 2.5, п. 3, п. 7 Угоди відповідач зобов'язався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни до встановленого трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням під час навчання в університеті. Розмір таких витрат складає 13158,97 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Представник позивача в судове засідання 24.04.2017 року не з'явився, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В додаткових письмових поясненнях представником позивача зазначено, що відповідно до п. 1.1., п. 1.3 Угоди від 10.10.2003 року, укладеної між ХНУВС та [PERSON], в обов'язки Університету входить забезпечення безкоштовним житлом, харчуванням за нормами курсантського пайка, грошовим забезпеченням та безкоштовним медичним обслуговуванням. Вартість витрат на продовольче забезпечення [PERSON] протягом навчання у ХНУВС визначена у довідці-розрахунку, складеній у відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до структури грошового забезпечення курсантів навчальних закладів органів внутрішніх справ, протягом навчання у ХНУВС [PERSON] нараховувалось та виплачувалось відповідне щомісячне грошове забезпечення, про що свідчать розрахункові листи про отримання [PERSON] грошового забезпечення. Тобто, позивач як вищий навчальний заклад, що підпорядковується МВС України та діє згідно чинного законодавства України, зі свого боку виконав усі передбачені Угодою зобов'язання. Частиною 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» зазначено, що особи начальницького складу органів внутрішнів справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують МВС України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. З приводу строків позовної давності, представник позивача зазначив, що про звільнення відповідача з органів внутрішніх справ йому стало відомо лише 10.08.2012 року, з дійсним позовом ХНУВС звернулося до суду 20.03.2013 року. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень зазначив, що питання щодо відшкодування витрат вартості навчання мало бути вирішене безпосередьо під час його звільнення, відповідно до Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, затвердженого наказом МВС України від 30.08.1999 року № 660. Проте з моменту звільнення з органів внутрішніх справ (з 25.03.2008 року) позивачу жодного разу не було виставлено рахунків на відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням у ХНУВС у період з 2003 року по 2007 роки. Відповідач вважає, що позивач міг та мав дізнатися про порушення умов Угоди від 10.10.2003 року в момент його звільнення 25.02.2008 року. Отже, початок перебігу строку позовної давності щодо відшкодування витрат, повязаних з навчанням, розпочався 25.03.2008 року, та строки позовної давності сплили ще 26.03.2011 року. Крім того, відповідач зазначає, що він не укладав з позивачем Угоди про працевлаштування та не приймав на себе обов`язків відшкодувати вартість навчання, тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про відшкодування витрат у розмірі 14558,63 грн. за час навчання в ХНУВС в період з 2003 року по 2007 роки. Щодо суми фактичних витрат, повязаних з утриманням відповідача у ХНУВС за 2003-2007 роки, відповідач зазначає, що починаючи ще з першого курсу навчання аж до випуску із ХНУВС він проживав поза межами території вказаного навчального закладу, а саме за місцем постійної реєстрації, тому не користувався комунальними послугами ХНУВС, речовим забезпеченням та харчуванням. За роки навчання відповідач отримував від навчального закладу тільки грошове забезпечення, однак у меншому розмірі, ніж зазначено в позові. Крім того, на момент укладення Угоди (10.10.2003 року) йому виповнилось лише 17 років. Зазначена Угода була укладена в 1 примірнику, який зберігався в особовій справі курсанта, у зв'язку з цим батьки відповідача не бачили укладеної ним угоди та не мали змоги схвалити її або визнати нікчемною. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 10.10.2003 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено Угоду про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням іх числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування. Відповідно до п. 2.5., п. 3, п. 7 зазначеної Угоди, курсант на період навчання зобов`язується у разі звільнення з органів внутрішніх справ після закінчення навчання до встановленого 3-річного терміну за підставами, передбаченими п. 3 цієї Угодии, відшкодувати МВС України витрати за період навчання. Підставами відкшодування МВС України вартості навчання в разі дострокового розірвання угоди є: 1) звільнення з органів внутрішніх справ до закінчення 3-річного терміну перебування на службі за власним бажанням без поважних причин; 2) звільнення з органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, вчинення проступку, не сумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ. Вартість навчання визначається щорічно Харківським національним університетом внутрішніх справ відповідно до фактичних видатків на його утримання та чисельності перемінного складу. Відповідно до Витягу з наказу Національного університету внутрішніх справ МВС України № 178 о/с від 30.07.2003 року , [PERSON] прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу факультету № 2 - економічної безпеки по спеціальності «Правознавство» Національного університету внутрішніх справ з 01.08.2003 року з присвоєнням спеціального звання «рядовий міліції». Як вбачається з Витягу з наказу Харківського національного університету внутрішніх справ МВС України № 312 о/с від 05.07.2007 року, лейтенанта міліії [PERSON] відраховано зі складу курсантів та відкомандировано для подальшого проходження служби у розпорядження територіальних підрозділів МВС України, з 08.07.2007 року по 06.08.2007 року з перебуванням у м. Харкові. Згідно Витягу з наказу № 154 о/с від 25.03.2008 року ГУМВС України в Харківській області, [PERSON] звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за ст. 64 п. «є» за порушення дисципліни. Вищевказані обставини також підтверджуються інформацією, яка міститься в послужному списку [PERSON], оригінал якого було витребувано у Відділі кадрового забезпечення ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Як вбачається з Розрахунку фактичних витрат, повязаних з утриманням рядового міліції [PERSON] № 5/624 від 22.08.2012 року, за період з 2003 - 2007 р.р., загальна сума фактичних витрат на утримання останнього складає 14558,63 грн. Як вбачається з Розрахунку фактичних витрат, повязаних з утриманням рядового міліції [PERSON] № 5/473 від 26.07.2013 року, за період з 2003 - 2007 р.р., загальна сума фактичних витрат на утримання останнього складає 13158,97 грн. У зв'язку з тим, що відповідачем по справі не визнавався факт підписання Угоди, укладеної з ХНУВС 10.10.2003 року, за його клопотанням судом ухвалою від 06.10.2014 року призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновків судово - почеркознавчої експертизи № 14156 від 04.03.2015 року, складеної ХНДІСЕ ім.засл. проф. М.С. Бокаріуса, рукописні (буквені та цифрові) записи: «10 жовтня 3», «В.О.ректора генерал - майор міліції Ярмиш О.Н.», «рядовий міліції [PERSON] курсант 1», «[ADDRESS], тел.[NUMBER]», «паспорт [NUMBER], Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області», «24 грудня 2002 р.» в Угоді про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування від 10.10.2003 року, укладеній між ХНУВС та [PERSON], виконані не [PERSON], а іншою особою. Питання про виконання підпису від імені [PERSON] в Угоді про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування від 10.10.2003 року, укладеній між ХНУВС та [PERSON], в рядку «Курсант», не вирішувалось. На момент вступу відповідача до навчального закладу, Угода про підготовку фахівців в Національному університеті внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування укладалась відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України № 660 від 30 серпня 1999 року «Про затвердження Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування». Згідно з п. 1.1 цього Порядку, він розроблений відповідно до ст. 52 Закону України «Про освіту», частина 2 якого вказує, що випускники вищих закладів освіти, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 8, 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», яка діяла на момент вступу відповідача до університету, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до п. 3.5 Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, затвердженого наказом МВС України від 30 серпня 1999 року № 660, який діяв на момент укладення угоди та навчання відповідача в університеті, у разі неприбуття молодого фахівця до місця розподілу або відмови без поважної причини стати до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення службової дисципліни чи звільнення за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням осіб, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС України прирівнюється до проходження військової служби, регламентується також Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 313 від 1 березня 2007 року, в редакції, чинній на час звільнення відповідача. Відповідно до ст. 1 цього Порядку, цей Порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: 1) дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни; 2) відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчання. Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних, зокрема, з грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв (п. 2 Порядку). Відповідно до п.п. 3, 4, 6 цього Порядку, витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця у навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням чи управлінням МВС та особою; розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі; у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено обгрунтованість позовних вимог, предявлених до [PERSON] Також суд приходить до висновку, що відповідачем всупереч вимог ст. 10, 11, 60 ЦПк України не надано суду належних та допустимих доказів, які спростовують наведені позивачем розрахунки витрат на утримання відповідача. Отже, вимоги позивача про стягнення витрат на навчання ґрунтувались на вимогах закону та умовах Угоди, укладеної між сторонами. Суд критично оцінює доводи відповідача відносно того, що на момент підписання Угоди він не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки йому станом на 10.10.2003 року ще не виповнилось 18 років. Відповідно до положень ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому ст. 221 ЦК України. Відповідачем не доведено, що його батькам (усиновлювачам, піклувальникам) було невідомо про проходження ним навчання в ХНУВС протягом 2003-2007 років. Крім того, обов`язок відшкодування витрат на навчання грунтується не тільки на умовах Угоди, а й на положеннях законодавства України. Доводи відповідача відносно того, що він не користувався комунальними послугами ХНУВС, речовим забезпеченням та харчуванням, також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини, суду не надано. За таких обставин суд приходить до висновку щодо обгрунтованості позовних вимог. Згідно з роз'ясненням, викладеним в абз. 3 п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За умовами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідач в судовому засіданні та у запереченнях на позовну заяву просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Суд критично ставиться до посилання позивача на те, що про порушення відповідачем зобов'язання позивачу стало відомо тільки 10.08.2012 року з листа ГУМВС України в Харківській області від 07.08.2012 року за № 7/2976, у зв'язку з чим згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України строк позовної давності не сплинув, з наступних підстав. Як вбачається з правових позицій, висловлених в Постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 року по справі № 6-17цс17, пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказані вище правові позиції є обов`язковими для судів. Суд враховує, що ХНУВС знаходився в структурі МВС України та був підпорядкований останньому. Позивач після закінчення навчання працював та був звільнений з ГУМВС України, який також знаходився в структурі МВС України та був підпорядкований останньому. Таким чином, і ХНУВС, і роботодавець відповідача перебували в структурі одного і того ж міністерства, а саме МВС України, та були підпорядковані останньому. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена об`єктивна неможливість дізнатись про порушення свого права в момент звільнення відповідача з органів внутрішніх справ. Так, позивач з метою захисту свого порушеного права не був позбавлений можливості протягом трьох років направити запит для встановлення осіб, що були звільнені з органів внутрішніх справ та не виконали умов укладеної з ним угоди, проте не зробив цього без наявності на це поважних причин, що не є підставою для виникнення права звернення до суду з позовом про відшкодування витрат на навчання відповідача майже через п'ять років після його звільнення з органів внутрішніх справ. Крім того, враховуючи, що позивач та роботодавець [PERSON] перебували в структурі одного міністерства, вони не були позбавлені можливості, шляхом налагодження відповідної взаємодії в межах вказаного міністерства, своєчасно інформувати один одного про факти звільнення з органів МВС України осіб, які навчались в навчальних закладах МВС України. За таких обставин суд вважає, що у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань, перебіг позовної давності розпочався 26.03.2008 року, тобто з наступного дня з дати звільнення відповідача з органів внутрішніх справ. До суду з даним позовом позивач звернувся 29.03.2013 року, тобто з перевищенням трирічного строку позовної давності. За таких обставин суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, в звязку з чим відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed