Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

05.11.2013 року ректор ДУ "Кримський державний медичний університет ім. С.І. Георгієвського" звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнення із [PERSON] на користь Державного бюджету України 25611 грн., витрачених державною на навчання останньої в цьому закладі, у зв'язку із порушенням договірних умов щодо проходження відробітки після закінчення навчання. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на його безпідставність, пропущення строку позовної давності та відсутністю у позивача повноважень на звернення до суду із позовом в інтересах Державного бюджету. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи та з'ясувавши обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.2000 року між університетом і [PERSON] було укладено договір про підготовку фахівців з вищою освітою, строк дії якого визначений сторонами до червня 2011 року. В обґрунтування свого позову позивач посилається на недотримання умов саме цього договору, а тому суд вважає строк позовної давності позивачем на подачу наявного позову не пропущеним. Разом з цим, судом встановлено, що по закінченню у 2006 році університету, [PERSON] проходила інтернатуру на протязі трьох років, після закінчення якої зобов'язана була за умовами договору від 01.09.2000 року прибути на місце направлення задля відробітки на протязі трьох років. Згідно із списком працевлаштування випускників 2006 року (п. 80), [PERSON] була зобов'язана прибути та відпрацювати три роки в Красноперекопській ЦМЛ, в чому власноручно розписалась, крім того при цьому їй була виділена кімната для проживання. Натомість, [PERSON] на місця відробітки не з'явилася, взятих на себе зобов'язань щодо цього не виконала, у зв'язку із чим, відповідно до умов договору, повинна була відраховувати до держбюджету вартість навчання у встановленому порядку. Обов'язок випускника вищого навчального закладу повернути у встановленому порядку до державного бюджету вартість його навчання та компенсувати замовникові усі витрати визначений також в п. 14 постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року. Отже, з цієї норми йдеться, що замовник має право на звернення до суду за компенсацією його особистих витрат. Натомість, позивач звернувся із наявним позовом не за своєю компенсацією, а в інтересах Державного бюджету України. Проте, з урахуванням положень Бюджетного Кодексу України, позивач не являється розпорядником державного бюджету, та не вповноважений будь-яким іншим законом чи нормативним актом, довіреністю тощо звертатися до суду із позовом в інтересах держави. Надана до суду довіреність на ім'я ректора університету від Міністерства охорони здоров'я України датована 03.12.2013 роком, в той час, як позовна заява була подана до суду 05.11.2013 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, судом встановлено, що із наявним позовом в інтересах держави звернувся не вповноважений для цього позивач, що унеможливлює задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed