Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним правочинів - заяви від 31 серпня 2006 року до Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в частині визнання невід'ємною частиною договору Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, заяви від 19червня 2014 року до Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в частині визнання невід'ємною частиною договору Умов та правил надання банківських послуг. В обґрунтування позову вказала, що з 04 червня 2014р. вона отримує заробітну плату на картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк». В червні 2014 року у Першотравенському відділенні банку вона на підставі наданої заяви отримала картку для зарахування заробітної плати № [NUMBER]. У листопаді 2014 року отримала картку для нарахування заробітної плати № [NUMBER]. Однак, самого договору та інших документів, які б підтверджували факт укладення договору, не отримала, що вважає порушенням її права як споживача, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», також порушенням Закону України «Про банки та банківську діяльність», Цивільним кодексом України. Зазначає, що заробітну плату, яка перераховувалася на картку, в повній сумі не отримала. Як дізналася з виписки по картці № [NUMBER] банк самостійно в автоматичному режимі списував гроші з її рахунку. З вересня по листопад 2014 року ТУ ДСА Дніпропетровської області їй була перерахована заробітна плата у розмірі 5 658,13 грн., яку вона не отримала, оскільки кошти повністю були списані. Всього за період з червня по листопад 2014 рік банком списана сума 7 999,14 грн. Вважає автоматичне списання коштів безпідставним, так як відносини з банком належним чином не врегульовані, а Умови та Правила надання банківських послуг суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність» та іншим актам НБУ. Зазначає, що 31 серпня 2006 року був отриманий кредит у ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 250,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві від 31 серпня 2006 року зазначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, а строк дії картки - два роки. Згідно наданої банком виписки по картрахунку [NUMBER] (кредитна картка), з лютого 2008 року виникло прострочення. Вважає, що з цього часу у банка з'явилося право звертатися до суду за захистом своїх прав. Однак, банк лише у жовтні 2009р. звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. Судовий наказ було скасовано ухвалою суду від 20 жовтня 2009 року і потім банком не вчинялося дій щодо стягнення заборгованості. З часу виникнення заборгованості по картці пройшло вже близько 7 років. Таким чином, строк давності, протягом якого банк мав право вимагати повернення кредиту закінчився. Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Однак, банк, вимагає погашення заборгованості по кредиту, списав половину, а за вересень - жовтень 2014 року - всю заробітну плату у рахунок погашення боргу. Позивач вважає підставою недійсності спірних правочинів від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року недотримання письмової форми їх укладання. Зазначає, що на момент підписання договору від 31 серпня 2006 року нею підписана лише заява про надання кредиту, в якій зазначено, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами та Тарифами та всі ці документи складають між мною та банком договір про надання банківських послуг. На її звернення до банку щодо надання екземплярів договорів від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року, їх копій з додатками банком надіслані лише заяви від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року. Стверджує, що Умови надання банківських послуг, Правила та Тарифи вона не підписувала ні у 2006 році, ні у 2014 році, отже, згоду на їх погодження не надавала. Умови надання банківських послуг, Правила та Тарифи не оформлені належним чином, а саме, не зазначено, що вони є додатками до договору, не вказана дата їх прийняття чи затвердження, як і погодження сторонами, не містять реквізитів сторін, підписів, не є додатками до підписаних заяв від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року. Тому вважає, що додатки до правочинів, повинні бути також укладені у письмовій формі, підписані обома сторонами правочину в порядку ст. 654 ЦК України. Заяви від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року іменуються відповідачем як договори про надання банківських послуг, хоча такий вид договору не передбачений законодавством. Вважає, що до заяви від 31 серпня 2006 року повинні застосовуються положення законодавства про укладення кредитного договору, оскільки в ній зазначена інформація про видачу кредиту, а до заяви від 19 червня 2014 року про відкриття рахунку для зарахування та отримання заробітної плати, повинні застосовуватися положення законодавства про договір про відкриття поточного рахунку. Крім того, посилається на ч.ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлені вимоги до кредитодавця при укладенні договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про істотні умови, укласти договір лише у письмовій формі та надати один з оригіналів споживачеві. Вважає, що договір про відкриття поточного рахунку для отримання заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 1.5, 1.6 Постанови Правління НБУ № 492 від 12.11.2003р. «Про затверджу Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах» якими передбачено, що умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладають у письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис. Така ж позицію НБУ міститься у п. 2.4. Постанови НБУ № 223 від 30.04.2010р. «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів». Вважає, що анкета-заява не відповідає вимогам п.п. 6.7, 6.9 Інструкції № 492 від 12.11.2003р., відповідно до яких визначено, що видаткові операції за рахунками, відкритими юридична особа для нарахування працівникам заробітної плати, здійснюються після звернення фізичної особи до банку, пред'явлення нею документів, які дають змогу банку ідентифікувати клієнта, укладення договору банківського рахунку та в разі потреби - заповнення картки із зразками підписів. Банк для зарахування виключно заробітної плати відкриває фізичній особі окремий поточний рахунок у порядку, визначеному цією главою, або використовує вже відкритий для цих цілей рахунок, форма якого передбачена додатком 5 Інструкції, де в рядку «Додаткова інформація» зазначити, що рахунок відкривається для врахування заробітної плати. Тому для відкриття поточного рахунку для отримання заробітної плати, законодавством передбачена типова форма заяви про відкриття поточного рахунку для всіх банків, а не анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Також посилається на те, що відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Статтею 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. В порушення даних вимоги Закону, у п. 4.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено договірне списання у невстановленому розмірі коштів зі всіх рахунків клієнта, що є порушенням вимог закону та п. 6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ від 21.01.2004р. № 22, відповідно до якої банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг, при цьому в договорі обов'язково має бути міститися інформація, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; Вважає, що при підписанні спірних правочинів банком порушені вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дані правочини обмежують її права як споживача, оскільки містять несправедливі умови. Так, Умови надання банківських послуг, Правила та Тарифи, які відповідачем вважаються додатками до договору є несправедливими, а отже підлягають визнанню їх недійсними, згідно положень, визначених зазначеною статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її шкоду. Банк вносить щомісячно зміни до цих Умов, Правил та Тарифів, не повідомляючи про суть цих змін. Цими умовами банк зобов'язує знайомитися з їх змістом на сайті банку. При цьому банк не виконує своїх зобов'язань щодо виплати перерахованої заробітної плати, залишає за собою право списувати всі кошти зі всіх карток, які відкриті нею у цьому ж банку у розмірах, вигідних лише для банку. Також банк на власний розсуд змінює суму кредитного ліміту, так у заяві зазначено, що сума кредитного ліміту становить 250,00 гри, а банк кредитний ліміт збільшує в односторонньому порядку. Про дану умову договору її не повідомлено. При цьому банк взагалі не надав доказів про отримання цих коштів. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, банк залишає за собою право нараховувати та списувати і штрафні санкції у вигляді пені, фіксованої суми штрафу, що становить у сукупності суму більшу від заборгованості за кредитом. Хоча в заяві від 31 серпня 2006 року не передбачені конкретні види та розміри заходів забезпечення виконання зобов'язання у виді неустойки, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафів як фіксованої частини так процентної складової, що суперечить вимогам статей 546, 547, 548, 549 ЦК України, якими встановлені вимоги щодо укладення договору про забезпечення виконання у письмовій формі. Такий правочин, укладений без додержання письмової форми, є нікчемним. Позивач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі. Представник відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, надав заперечення на позов, в яких зазначив, що на підставі договору № б/н від 31 серпня 2006 року [PERSON] 31 серпян 2006 року отримала кредит у розмірі 250,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт змінювався. Даний кредитний договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою та Тарифів. На момент підписання договору сторонами у відповідності до вимог ст. 638 ЦК України було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Заява підписана позивачем особисто, в ній зазначено, що вона ознайомлена та згодна із Умовами надання банківських послуг та Тарифами, та всі ці документи складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно із ч. 2 ст.1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Згідно із п. 4.6 Умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку списання грошових коштів із своїх рахунків, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строку платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строку платежів по іншим договорам клієнта в розмірі, встановленому ними договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Банк провадить списання коштів у грошові одиниці України з рахунку клієнта в розмірі еквівалентному сумі заборгованості по договору. Пунктом 5.2 Правил користування платіжною картою передбачено право банку погашати кредит шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору. Згідно із п. 5.6. Правил держатель поручає банку списувати з будь-якого рахунку держателя, відкритого в банку, гроші для часткового або повного погашення боргових зобов'язань. Станом на червень 2014 року (перше списання відповідно до виписок) позивач прострочила сплату за вказаним кредитним договором. Тому банк скористався обумовленим договором правом погасити кредит шляхом договірного списання коштів з іншого рахунку клієнта. Зазначає, що [PERSON] є клієнтом банку з 2006 року, користується послугами банку. Згідно анкети-заяви від 19 червня 2014р., приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», погодилася з тим, що Умови та Правила складають між сторонами договір про надання банківських послуг, що є публічною офертою. При цьому прийняла на себе зобов'язання виконувати ці умови та правила, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Відповідно до п. 1.1.3.1.6. розділу 1.1.3 «Права та обов'язки банку» Умов та Правил , клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку. Банк здійснює списання коштів у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором, і покупку/продаж іноземної валюти на Міжбанківському Валютному Ринку України. Пунктом 1.1.3.2.11. передбачено, що банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) зважаючи невиконаних зобов'язань перед банком. Вказані Умови та Правила надання банківських послуг є загальнодоступними, розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», наявні у кожних відділеннях та представництвах банку. Аналогічні положення закріплені в кредитному договорі № б/н від 31 серпня 2006 року, в якому встановлено умову, що позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунках та картах емітованої ПриватБанком та відповідно до п. 4.6 Умов. Своїм підписом під заявою позивач підтвердив, що він ознайомлений та згоден з умовами надання банківських послуг. Відповідно до п. 4.6 Умов, які є невід'ємною договору банківського обслуговування, позичальник доручає банку здійснювати списання грошових коштів із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Відкритий рахунок та картка емітована саме ПриватБанком. Згідно із п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», договірне списання - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Відповідно до п 26.1 ст. 26 даного Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника таабо третіх осіб. Можливість договірного списання банком передбачена також пунктом 6.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ № 22 від 21.01.2004р., а саме, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається у договорі про розрахунково-касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» мав розпорядження [PERSON] на списання грошових коштів з усіх рахунків клієнта при наявності на них необхідних коштів у межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання), то дії банку щодо списання коштів з картрахунку № [NUMBER] є законними. В даному випадку, позивач засвідчив, що він ознайомлений з істотними умовами договорів та погоджується з ними. Умови договорів не суперечать вимогам чинного законодавства, а самі договори або його окремі їх положення не визнані у встановленому законом порядку недійсними. Тому просить відмовити у позові повністю. З'ясувавши позицію і думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № б/н від 31 серпня 2006 року /а.с. 9, зв. бік/ шляхом гадання заяви, в якій вказано, що клієнт ([PERSON].) діє на підставі особистого волевиявлення, просить відкрити рахунок та надати банківські послуги, а саме відкрити дебетну картку - зарплатну картку у гривнях строком дії 2 роки, а також просить відкрити кредитну картку № 545708294 у гривнях. З кредитним лімітом 250,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заборгованість погашається щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом відбувається шляхом внесення грошових коштів, а також шляхом списання банком коштів з дебетної картки (тобто, зарплатної) № [NUMBER]. Також в заяві зазначено, що клієнт підтверджує, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Клієнт виражає свою згоду із тим, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає договір між нею та банком про надання банківських послуг. Заява містить особистий підпис позивачки, що не заперечується нею. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит тата сплатити проценти. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Перевіряючи доводи та заперечення сторін щодо надання банком інформації позивачу, як споживачу відповідних послуг, при укладення вказаного договору, суд виходить з того, що в заяві від 31серпян 2006 року позивач, як позичальник, зазначив, що він, ознайомлений з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку, які йому було надані для ознайомлення. При цьому своїм підписом засвідчив, що він підтверджує факт ознайомлення з вказаними документами, просив відкрити рахунок та надати зазначені в заяві послуги /а.с.84/. В ч.3 ст.203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недодержання стороною(сторонами) зазначених вимог має бути саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивач не заперечує, що дійсно підписувала заяву, що свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов і такий договір підлягає виконанню. Що стосується посилань позивача на те, що заява про надання банківських послуг не може бути кредитним договором, оскільки не містить усіх істотних умов є помилковим з огляду на таке. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно частин 1 і 2 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають і кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є обхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно із ч. 4 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Статтею 18 Закону визначено, що підставою визнання недійсними умов договорів є несправедливі умови, зокрема: 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Разом із тим, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України). З врахуванням наведеного, кредитний договір може складатися із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06.11.2013р. у справі за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України. Як вбачається із заяви від 31 серпня 2006 року позивач підтверджує, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку та надала свою згоду, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Отже, банком запропоновано позичальникові саме такі умови кредитного договору і позивач з ними погодилася шляхом підписання відповідної заяви позичальника. Вказані обставини свідчать про укладення між банком та позичальником договору про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідачеві було надано кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку. Крім того, заявою та Правилами користування платіжною карткою (розділ 4 «Кредитний рахунок») передбачено умови кредитування, а саме форма кредиту - кредитний ліміт, мета використання, процентна ставка по кредитному ліміту, умови та строк погашення заборгованості, як шляхом внесення коштів на карту клієнта так і списанням банком коштів з дебетної карти. Судом не встановлено, що у порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банком встановлені жорсткі обов'язки для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Умови договору відповідають вимогам глави 71 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно посилань позивача на те, що при звернення до банку вона отримала лише заяву про надання кредиту, без додатків (Умов, Правил та Тарифів), не можуть бути прийняті судом як підставу недійсності правочинів, оскільки за нормою ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний не дійсним при недотриманні вимог при його укладенні, а вимога позивача про отримання копій була вчинена вже після укладення правочинів. Тому суд не вбачає підстав для визнання правочину від 31червня 2014р. з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього ЦК України, а також ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно вимог позивача про визнання недійсним правочину від 19 червня 2014 року Як видно з анкети-заяви позивача від 19 червня 2014 року /а.с. 12/, в ній зазначено, що позивач ознайомилася із Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифами ПАТ КБ «Приватбанк». Погодилася з тим, що Умови та Правила складають між сторонами договір про надання банківських послуг. При цьому, в заяві вказано що екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом роздрукування з офіційного сайту банку, зобов'язується виконувати ці умови та правила, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Отже, даний договір також укладений шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Відповідно до п. 1.1.3.1.6. розділу 1.1.3 «Права та обов'язки банку» Умов та Правил, клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку. Банк здійснює списання коштів у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором, і покупку/продаж іноземної валюти на Міжбанківському Валютному Ринку України. Пунктом 1.1.3.2.11. передбачено, що банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) зважаючи невиконаних зобов'язань перед банком. Вказані Умови та Правила надання банківських послуг є загальнодоступними, розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», наявні у кожних відділеннях та представництвах банку. Так само, у кредитному договорі № б/н від 31серпня 2006 року встановлено, що позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунках та картах емітованої ПриватБанком та відповідно до п. 4.6 Умов. Позивач підтвердив власним підписом, що він ознайомлений та згоден з Умовами надання банківських послуг. Відповідно до п. 4.6 Умов, позичальник доручає банку здійснювати списання грошових коштів із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Відкритий рахунок та картка емітована саме ПриватБанком. Згідно із п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», договірне списання - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Відповідно до п 26.1 ст. 26 даного Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника таабо третіх осіб. Договірне списання банком передбачена також п. 6.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного Банку України № 22 від 21.01.2004р., відповідно до якого якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається у договорі про розрахунково-касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Суд не приймає посилання позивача на ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно із якою банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Адже позивач, посилаючись на дану норму, обґрунтовує неправомірне на її думку списання коштів, а не зміну в односторонньому порядку умов укладеного договору. Оскільки [PERSON] у такий спосіб надала ПАТ КБ «ПриватБанк» розпорядження на списання грошових коштів з усіх її рахунків при наявності на них необхідних коштів у межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання), то дії банку щодо списання коштів з картрахунку [NUMBER] є такими, що відповідають вимогам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Суд також вважає за необхідне зазначити, що доводи позивача про те, що анкета-заява не відповідає вимогам Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затверджена постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, зокрема, додатку 5 Інструкції, є помилковими. Так, згідно із п. 6.9. Інструкції банк для зарахування виключно заробітної плати, стипендії, пенсії, соціальної допомоги та інших передбачених законом соціальних виплат відкриває фізичній особі окремий поточний рахунок у порядку, визначеному цією главою, або використовує вже відкритий для цих цілей рахунок. Для відкриття окремого рахунку клієнт зобов'язаний у заяві про відкриття поточного рахунку (додаток 5) в рядку "Додаткова інформація" зазначити, що рахунок відкривається для зарахування заробітної плати, стипендії, пенсії, соціальної допомоги та інших передбачених законом соціальних виплат. Проте, як видно із анкети-заяви від 19 червня 2014 року, вона передбачає відкриття карткових рахунків: «Карта «Універсальна», карта для виплат, карта класу Голд, преміальна карта, а також шляхом ідентифікації клієнта за паспортом. Як вказала позивач, вона отримала картку після укладення договору, тобто відкрила картковий рахунок. Главою 8 вказаної Інструкції передбачені особливості відкриття карткових рахунків. Так, банки відкривають клієнтам карткові рахунки на умовах договору в порядку, установленому цією Інструкцією для відкриття поточних рахунків, з урахуванням визначених цією главою Інструкції особливостей. Поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів, використовується відповідно до визначених цією Інструкцією режимів поточних рахунків з урахуванням обмежень, установлених законодавством України, у тому числі цією главою. Отже, анкета-заява передбачає відкриття рахунку не лише для зарахування заробітної плати, а взагалі, відкриття рахунку для різних цілей, в залежності від Умов та Правил надання банківських послуг, до який клієнт приєднався та режиму поточного рахунку. Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: dismissed