Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

в серпні 2014 року позивачка [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі ліквідатора, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання договору застави недійсним та зобов'язання вчинити дії щодо скасування з державного реєстру запис про заборону відчуження нерухомого майна. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що у квітні 2013 року після смерті батька вона звернулась до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], яке одержала в жовтні 2013 року. Однак під час оформлення державної реєстрації спадку їй стало відомо, що в Єдиному реєстрі заборон відчужень об'єктів нерухомого майна на квартиру [ADDRESS] накладено заборону приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстровано в реєстрі заборон 10.12.2001 року № 3-1955, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 61-01-01У укладеного між АБ «Брокбізнесбанк» та ДП «Дніпро-Косметика». Кредитний договір припинив свою дію внаслідок виконання зобов'язань у листопаді 2002 року, однак заставу квартири, як заборону не було скасовано банком. У жовтні 2013 року вона звернулась до Голови правління банку з листом про надання інформації та документів, які необхідні для скасування обтяження. Однак відповіді на звернення не отримала. Можливості отримати документи від нотаріуса, або підприємства немає, оскільки вони припинили свою діяльність. Відмова відповідача надати їй всі документи для скасування обтяження нерухомого майна, яке належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та відмова реєстратора скасувати заборону обтяження порушують її права, як власника майна. Просила суд визнати недійсним Договір застави від 07.12.2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 3356 та зареєстрований в реєстрі заборон 10.12.2001 року № 3-1955 державним нотаріусом першої Київської державної нотаріальної контори Межинською Н.В.; зобов'язати відповідача надати всі необхідні документи для скасування з державного реєстру запис про заборону відчуження нерухомого майна, що належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом; зобов'язати Першу Київську державну нотаріальну контору вчинити дії щодо скасування в державному реєстрі запис про заборону відчуження квартири [ADDRESS] м. Києві; зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти заборону відчуження нерухомого майна та внести відповідний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в особі виконуючого обов'язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що з березня по червень 2014 року проходила ліквідаційна процедура в банку. З 10 червня 2014 року банк ліквідований і відкликано його ліцензію. В грудні 2014 року було подано заявку до кредитного комітету банку про прийняття рішення про скасування обтяження за заявою позивачки. Однак станом на день розгляду справи рішення кредитним комітетом не прийнято. Просила у позові відмовити. Третя особа Перша Київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду лист про розгляд справи в відсутності їх представника та прийняти рішення згідно діючого законодавства. Третя особа Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явились, надіслали до суду пояснення в яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов'язання реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві зняти заборону відчуження, а в іншій частині вимог вирішити у відповідності до вимог чинного законодавства. Вказали, що на сьогоднішній день Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна носить інформаційний характер, і ніякі зміни або записи в нього не вносяться. Крім цього вказали, що позивач залучає відділ як третю особу, однак вимоги ставить до нього як до відповідача, який має відповідати за вимогами позивача, що є їм не зрозумілим. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, 6 грудня 2001 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та Дочірнім підприємством «Дніпро-Косметика»», було укладено кредитний договір № 61-01-01У, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відкличну кредитну лінію з лімітом одночасного залишку заборгованості за основною сумою в розмірі 40000 євро, строком до 6 грудня 2002 року із сплатою 20% річних для оплати контракту та поповнення обігових з подальшою конвертацією в національну грошову одиницю. Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору в забезпечення виконання зобов'язань за даним договором кредиту між батьком позивачки - [PERSON], як майновим поручителем ДП «Дніпро-Косметика» та АБ «Брокбізнесбанк» було укладеного 7 грудня 2001 року Договір застави, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за реєстрованим № 3356 (а.с.9-10). Заборона про відчуження заставного майна, а саме квартири [ADDRESS] була вчинена 10.12.2001 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі заборон за № 3-1955. Відповідно до додаткової угоди № 2 до кредитного договору № 61-01-01У від 06.12.2001 року, укладеної 20 листопада 2002 року було припинено дію кредитного договору № 61-01-01У від 06.12.2001 року у зв'язку з повним виконанням зобов'язань. (а.с.11) Позивачка обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що договір застави від 7 грудня 2001 року слід визнати недійсним, з підстав ненадання АБ «Брокбізнесбанк» всіх необхідних документів для скасування в державному реєстрі запису про заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], яке належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Між тим суд не може погодитись з таким обґрунтуванням позивача в цій частині позовних вимог, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, зважаючи на таке. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем відповідно до ст.60 ЦПК України, не надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення договору застави з порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦПК України. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині недійсності договору застави від 7 грудня 2001 року, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору застави не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, а отже вважає, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Стосовно вимог позивача про зобов'язання відповідача надати всі необхідні документи для скасування в державному реєстрі запису про заборону відчуження квартири, слід зазначити, що дана вимога є фактично клопотанням сторони про витребуванням доказів, а не способом захисту в розумінні ст. 16 ЦК України, а тому в цій частині позовні вимоги до задоволення не підлягають. Суд також вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов'язання третіх осіб вчинити певні дії, а саме: скасувати державну реєстрації запису про заборону відчуження квартири; зняти заборону відчуження нерухомого майна та внести відповідний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо квартири [ADDRESS], враховуючи таке. Відповідно до статті 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Таким чином, права або обов'язки у третьої особи можуть виникнути щодо однієї із сторін тільки після ухвалення судом рішення у справі. Цивільно-процесуальним законодавством не передбачено покладення на третіх осіб будь-яких зобов'язань рішенням суду у справі в якій вони приймали участь саме як треті особи. Враховуючи наведені вище обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] і в частині позовних вимог щодо зобов'язання третіх осіб вчинити певні дії. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed