Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, посилаючись на норми статей 110-112, 180 - 183, 191 Сімейного кодексу України, просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 01 липня 2000 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області, актовий запис за № 38, та стягувати на її користь аліменти на доньку [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частин від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття, щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення до суду, допустивши негайне виконання рішення. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище "[PERSON]". Вимоги обґрунтовані тим, що сторони у справі у 2000 році уклали шлюб, в якому [INFO] у них народилася донька [PERSON], і у теперішній час проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Одруження виявилося невдалим. Спільне життя не склалося через різні погляди на життя, сторони не розуміють один одного, тому шлюб існує формально, що породжує для позивача ряд негативних наслідків. Відповідач є батьком дитини, працездатного віку, інвалідом не являється, але матеріальної допомоги в добровільному порядку в належній кількості на утримання доньки не надає. Ухвалою від 03 березня 2014 року сторонам надавався строк на примирення загальним терміном шість місяців /ас. 24/, однак 14 квітня 2014 року від позивача надійшла заява про скорочення строку на примирення, оскільки примирення не відбулося /ас.25/, тому за ухвалою суду від 08 квітня 2014 року провадження у справі відновлено /ас. 27/. Сторони в судове засідання не прибули, у розумінні статей 74, 77 ЦПК України належним чином повідомлені, згідно поданих заяв просили справу розглянути за їх відсутності, при цьому позивач підтримала позовну заяву, відповідач проти задоволення позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів не заперечував /ас.28-29/. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Як убачається з матеріалів справи, 01 липня 2000 року між сторонами у справі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області, актовий запис за № 38, було зареєстровано шлюб, позивач після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] на « [PERSON] ». В шлюбі [INFO] у них народилася донька [PERSON], батьком дитини записаний відповідач [PERSON] /копії ас. 5-6/. Зі змісту довідки з місця проживання позивача, виданої Краснопільською селищною радою Краснопільського району Сумської області, дитина сторін проживає з матір'ю [PERSON] і знаходиться у неї на утриманні /ас. 7/. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З вимог ч.1 ст. 3 ЦПК України вбачається, що захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 21, 24, 56, 110 - 113, 115, 141, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України. Визнані сторонами обставини суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, тому визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, суд знаходить, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення; з часу знаходження позовної заяви в суді примирення не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, тому позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Враховуючи, що позивач змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, і після розірвання шлюбу не бажає його відновлювати, відповідно до ст. 113 СК України при державній реєстрації розірвання шлюбу, суд залишає [PERSON] прізвище «[PERSON]». Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до вісімнадцяти років : становить - 1286 гривень. Оскільки дитина сторін проживає разом з позивачем і потребує коштів на утримання, відповідач записаний її батьком, суд знаходить, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частин від його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття, щомісяця. При цьому, відповідач не надав суду доказів щодо його стану здоров'я, наявності інших утриманців, які враховуються при визначенні розміру аліментів, чим не виконав вимоги ст.ст.10,58,59 ЦПК України, і судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто з 05 лютого 2014 року. Питання визначення місця проживання малолітньої дитини судом не вирішувалось. Враховуючи наведене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст. 367 ЦПК допустити негайне виконання рішення у межах платежу за один місяць. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір». При цьому, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в розмірі 243 грн. 60 коп. та 243 грн. 60 коп. в доход Державного бюджету України.

Outcome: approved