Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

06 вересня 2018 роду [PERSON] , що також діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовом до [PERSON] , [PERSON] , законним представником яких є [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мельника Олександра Івановича, [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила: - визнати недійсною Довіреність від 24 жовтня 2017 року, яка посвідчена Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. за реєстровим № 715, якою [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] ( [INFO] ) на підставі довіреності від 21 листопада 2013 року посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Тамарою Віталіївною за реєстровими №№ 11350,11351, уповноважила [PERSON] представляти інтереси [PERSON] ( [INFO] ) щодо користування та розпорядження належної йому 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . - визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] , посвідченого 26.10.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем за реєстровим № 719. - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 1/3 частини квартири [ADDRESS] за індексовим номером 37789711 від 26.10.2017 прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем. - стягнути на користь позивачів судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу. В обґрунтування своїх вимог позивач у позові з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог зазначає, що вона та її неповнолітні діти, відповідно до рішення Мирового цивільного суду міста Кемер Турецької республіки від 06.02.2017 та доповненого рішенням Мирового цивільного суду міста Кемер Турецької республіки від 30.03.2018, є спадкоємцями [PERSON] [INFO] , громадянина Турецької республіки, ідентифікаційний номер громадянина Турецької республіки [NUMBER] , і.п.н. України [NUMBER] , номер закордонного паспорта [NUMBER] , який помер [INFO] та якому належить 1/3 частина квартири за що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 17 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крастотою Тетяною Олександрівною, на підставі заяв позивачів відкрита спадкова справа за номером 60810038. Згодом позивачі дізналися, що 1/3 частина квартири, яка належить [PERSON] та яка входить до складу спадщини, є предметом Договору купівлі-продажу від 26.10.2017 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем зареєстрованого в реєстрі за номером 719, та який укладено між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах своїх малолітніх дітей, в свою чергу [PERSON] діяла на підставі довіреності, яка була видана на її ім`я [PERSON] , яка в свою чергу діяла на підставі довіреності, яку отримала від [PERSON] та яка є недійсною на підставі п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України. А отже, недійсність довіреності тягне за собою недійсність правочину, а саме договору купівлі-продажу 1/3 частки у праві спільної часткової власності від 26.10.2017 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем зареєстрованого в реєстрі за номером 719, а відтак і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 1/3 частини квартири [ADDRESS] за індексовим номером 37789711 від 26.10.2017 прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем підлягає скасуванню та внесення відповідного запису до реєстру. Від представника позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивачів та їх представника, крім того в даній заяві він просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та її представники у судове засідання не з`явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надавши у день судового розгляду справи клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання. Відзив на позовну заяву від законного представника неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та її представників до суду не надходив. Суду неодноразово роз`яснював право надати відзив на позовну заяву, про те законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та її представники таким правом не скористалися. Під час проведення попереднього засідання у справі законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] проти позову заперечувала та повідомила суду про те що не була обізнана про те що довіреність видана на її ім`я від [PERSON] втратила чинність, а відтак вважала що діє у відповідності до законодавства України. Також нею було зазначено, що квартиру [ADDRESS] придбано за її особисті кошти. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мельник Олександр Іванович у судове засідання не з`явився про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, крім того у заяві він просив у задоволені позову просив відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, уповноваженого представника до суду не направляла, надавши у день судового розгляду справи клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання. Представник органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явилася про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій при вирішенні даного позову по суті покладався на розсуду суду. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (ст. 1 ЦПК України, ст. 2 КПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України оскільки, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З боку відповідачів до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає, що у матеріалах справи наявні всі належні та допустимі докази, які є достатніми для вирішення даної справи по суту, крім того відповідачі мали достатньо часу для надіслання відзиву на позовну заву до суду, про те даним правом не скористалися. З цих підстав суд вважає за можливе продовження розгляду справи за відсутності сторін по справі та вирішити справу на підставі наявній у ній доказів. Суд вважає, що по даній справі слід винести рішення на загальних підставах, оскільки відсутня сукупність умов для винесення заочного рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України У відповідності до ч. 2 ст. 24 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в заявах сторін по суті справи і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.1 ст. 73 Закону України про міжнародне приватне право» № 2709-VI від 23.06.2005 (надалі - Закон № 2709-VI) іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 496 ЦПК України іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 1 Угоди між Україною та Турецькою республікою про правову допомогу та співробітництво у цивільних справах, ратифікована Законом України про ратифікацію Угоди між Україною та Турецькою республікою про правову допомогу та співробітництво у цивільних справах № 2605-ІІІ від 05.07.2001 (надалі - Угода №2605-ІІІ) Громадяни Договірних Сторін мають право на рівний правовий захист на території другої Договірної Сторони щодо своїх прав та інтересів в цивільних справах так як би вони були громадянами другої Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони на території другої Договірної Сторони мають право на вільний доступ до суду та інших компетентних органів для подання позовів та захисту своїх прав та інтересів щодо цивільних справ на тих самих умовах, як і громадяни другої Договірної Сторони. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 77 Закону № 2709-VI підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт. Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд дійшов висновку, що позивачі хоча і є громадянами іншої держави, проте у разі порушення їх прав та інтересів на території України відповідно до вищезазначених норм права, мають право на звернення до відповідного компетентного суду України за захистом своїх порушених прав та інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 13 Угоди №2605-ІІІ документи, які були складені, видані чи засвідчені та скріплені офіційною печаткою на території однієї з Договірних Сторін, або їх засвідчені копії не підлягають легалізації на території іншої Договірної Сторони. Документи, видані офіційними органами Договірних Сторін, мають таку саму доказову силу й на території другої Договірної Сторони. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази судом встановлено, що [PERSON] [INFO] , громадянин Турецької республіки, ідентифікаційний номер громадянина Турецької республіки [NUMBER] , і.п.н. України [NUMBER] , номер закордонного паспорта [NUMBER] є власником 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 21.11.2013, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №№ 11327, 11328, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 3486749 (т. 1 а.с. 196-199). [PERSON] [INFO] , громадянин Турецької республіки, помер [INFO] про що свідчить належним чином завірений переклад свідоцтва про смерть № 2 від 16.02.2017 (т.1 а.с. 17). Після смерті [PERSON] ( [INFO] ), на підставі рішення Мирового цивільного суду міста Кемер Турецької республіки від 06.02.2017, визнано спадкоємцями: дружину - [PERSON] (громадянку Республіки Білорусь, [INFO] ідентифікаційний номер Турецької республіки [NUMBER] , і.п.н. України [NUMBER] ); син - [PERSON] (громадянин Турецької республіки, [INFO] , ідентифікаційний номер Турецької республіки [NUMBER] , і.п.н. України [NUMBER] ); дочка - [PERSON] (громадянка Турецької республіки, [INFO] , ідентифікаційний номер Турецької республіки [NUMBER] , і.п.н. України [NUMBER] ) та доповнене рішенням Мирового цивільного суду міста Кемер Турецької республіки від 30.03.2018 син - [PERSON] ( [INFO] , громадянин Турецької республіки, ідентифікаційний номер Турецької республіки [NUMBER] , який був зачатий за життя спадкодавця та народжений після його смерті), що підтверджується належним чином завірені копії даних рішень разом із належним чином завіреним переводом на українську мову (т. 1 а.с. 18-22). 17 червня 2017 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крастотою Тетяною Олександрівною була відкрита спадкова справа за номером 60810038, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 48114982 (т.1 а.с. 12), а 1/3 частини квартири [ADDRESS] увійшла до складу спадщини. Із змісту інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 121075406 від 18.04.2018 позивачам та їх представнику, стало відомо про те, що 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала покійному [PERSON] перейшла у власність [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу 1/3 частки у праві спільної часткової власності, посвідченого 26 жовтня 2017 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем та зареєстровано в реєстрі за 719. 08 травня 2018 року представником позивачів направлено скаргу на дії приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мельника Олександра Івановича на ім`я начальника Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якій викладені вищезазначені обставини (т.1 а.с. 43-44). У відповіді від 06 червня 2018 року № К-1038-042 позивачам повідомили, що управлінням розглянута скарга, та рекомендовано позивачам звернутися до суду для визнання дій нотаріуса неправомірними (т.1 а.с. 45). Після одержання відповіді від 06 червня 2018 року № К-1038-042, представником позивачів подано скаргу до Міністерства юстиції України на дії приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мельника Олександра Івановича та на дії/бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1 а.с. 49-50). У відповіді від 16.07.2018 № 28596/20068-33-18/19.6.1. на скаргу також рекомендовано позивачам звернутися до суду на підставі ст. 50 Закону України «Про нотаріат» (т.1 а.с. 51). Також, судом встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що 21.11.2013 [PERSON] [INFO] видав довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважив останню представляти його інтереси щодо користування та розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, зокрема і 1/3 частки квартири [ADDRESS] , дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №№11350, 11351. 24 жовтня 2017 року [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] ( [INFO] ) на підставі довіреності від 21.11.2013 посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Тамарою Віталіївною за реєстровими №№ 11350,11351, уповноважила [PERSON] представляти інтереси [PERSON] ( [INFO] ) щодо користування та розпорядження належної йому 1/3 частки квартири [ADDRESS] , яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. за реєстровим № 715 (т. 1 а.с. 206). 26.10.2017 між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , укладено Договір купівлі-продажу 1/3 частки у праві спільної часткової власності, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. та зареєстрований в реєстрі за №719. Позивачі у поданому ними уточненому позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просять визнати недійсною Довіреність від 24 жовтня 2017 року, яка посвідчена Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. за реєстровим № 715, суд, дослідивши матеріали справи з приводу даної позовної вимоги, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновків, що дана позовна вимога підлягає задоволенню виходячи з наступного. Правовідносини щодо представництва регулюються главою 17 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Статтею 244 ЦК України визначено представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відтак, Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] видав довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважив останню представляти його інтереси щодо користування та розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, зокрема і 1/3 частки квартири [ADDRESS] , дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №№11350, 11351. Зі змісту даної довіреності вбачається, що довіреність видана з правом повного або часткового передоручення повноважень третім особам і зберігає свою чинність до 21.11.2023, якщо її дія не буде припинена раніше цього строку. Відповідно до ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦК України представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 жовтня 2017 року [PERSON] , передала свої повноваження з представництва [PERSON] ( [INFO] ) щодо користування та розпорядження належної йому 1/3 частки квартири [ADDRESS] , [PERSON] на підставі довіреності, яка посвідчена Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. за реєстровим № 715 . Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Крім того встановлено, що [PERSON] [INFO] помер [INFO] . Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у момент вчинення дії з передоручення своїх повноважень за довіреністю, а саме 24.10.2017 була обізнана про смерть [PERSON] ( [INFO] ), про що свідчить належним чином завіреним перекладом позову до суду про встановлення батьківства від 27.02.2017 та попередній протокол розгляду судом по цивільних справах м. Кемера Турецької республіки від 07.03.2017 позову про встановлення батьківства (т.1 а.с. 27-39 ) Відповідно до ч. 2, 3 ст. 248 ЦК України з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність. Із системного аналізу вищезазначених норм Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що повноваження [PERSON] , як представника [PERSON] ( [INFO] ), припиняються з моменту смерті [PERSON] ( [INFO] ) тобто з 14.01.2017. Також документально підтверджений той і факт, що [PERSON] мала інформацію про смерть [PERSON] про що свідчить поданий до суду по цивільних справах м. Кемер Турецької республіки позов про встановлення батьківства від 27.02.2017. А отже, не мала права вчиняти передоручення іншій особі. Суд, критично ставиться до пояснень [PERSON] про те що вона не була обізнана, що довіреність видана на її ім`я від [PERSON] втратила чинність, а відтак вважала, що діє у відповідності до законодавства України та не приймає їх до уваги, оскільки відповідно до відомостей, які міститься у довіреності від 24 жовтня 2017 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І., [PERSON] , нотаріусом було роз`яснено зміст ст.ст.240, 248-250 Цивільного кодексу України, а відтак [PERSON] було відомо, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Суд дослідивши всі документальні докази по даній справі приходить до висновку, що позовна вимога щодо визнання недійсною Довіреність від 24 жовтня 2017 року, яка посвідчена Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. за реєстровим № 715, підлягає задоволенню, оскільки повноваження [PERSON] щодо представництва інтересів [PERSON] припинилися з моменту його смерті, також [PERSON] мала у своєму розпорядженні інформацію про смерть довірителя, а відтак не мала повноважень на вчинення передоручення. Позивачі у поданому ними уточненому позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просять визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] , посвідченого 26.10.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем за реєстровим № 719, суд, дослідивши матеріали справи з приводу даної позовної вимоги, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновків, що дана позовна вимога підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статей 16, 203, 215, ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). У відповідності до ст. 71 Закону № 2709-VI спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 30 Угоди №2605-ІІІ до правовідносин з успадкування нерухомого майна застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої знаходиться таке майно. Громадяни однієї Договірної Сторони можуть набувати на території іншої Договірної Сторони право на майно й інші права, одержуючи спадщину за законом або розпорядженням у випадку смерті на тих самих умовах і в такому ж обсязі, що і громадяни цієї Договірної Сторони, окрім обмежень, застосовуваних щодо іноземців законодавством обох Договірних Сторін. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 до складу спадщини входять усі права та обов`язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно ч. 1 до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Позивачі не є стороною оскаржуваного правочину, про те судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є законними спадкоємцями спадкодавця [PERSON] ( [INFO] ), якому належить 1/3 частини квартири, яка є предметом оскаржуваного правочину, а відтак незаконне відчуження 1/3 частини квартири, яка є предметом оскаржуваного правочину порушує їхні права на спадкове майно, з цих підстав суду приходить до висновку, що позивачі мали право на звернення до суду з вимогою визнати оскаржуваний правочин недійсним, оскільки оскаржуваний правочин порушує їхні права та інтереси, як спадкоємців. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду і таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, є усталеним у судовій практиці. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № X, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Крім того, у відповідності до Узагальнення Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовій практиці нерідко виникають питання, чи застосовується зазначене правило до актів іншого галузевого спрямування, як-то: трудового, сімейного, законодавства про соціальне забезпечення. Більшість нормативно-правових актів, зокрема ЦК України, мають комплексні положення, які містять норми різних галузей права. Відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК України. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК України (435-15), зміст правочину має відповідати: ЦК України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Як вбачається із Договору купівлі-продажу 1/3 частки у праві спільної часткової власності від 26.10.2017, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем за реєстровим № 719, [PERSON] діяла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем 24.10.2017 за реєстровим №715, яку у свою чергу визнано судом недійсною, а відтак, [PERSON] , яка виступала стороною оскаржуваного правочину, вчиняла правочин без необхідного обсягу повноважень на вчинення даного правочину, а тому оскаржуваний договір купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності вчинений без додержання вимог ст.ст. 203, 215, 238 ЦК України, з цих підстав суд приходить до висновку, що дана позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд критично ставиться до пояснень [PERSON] про те що квартира [ADDRESS] придбана за її власні кошти, і що [PERSON] немає до вищезгаданої квартири ніякого відношення та не приймає це до уваги оскільки: - по-перше, в межах розгляду даної справи не було заявлено відповідної позовної вимоги; - по-друге, у Договорі купівлі-продажу 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру від 26.10.2017 зазначено, що 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру належать продавцю, тобто [PERSON] , на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. 21.11.2013 за реєстровими номерами 11327, 11328, право власності на неї зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.11.2013 за номером 3486749. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. 21.11.2013 за реєстровими номерами 11327, 11328, Іскендер Корхан зазначений Покупець 1, [PERSON] зазначена Покупець 2, [PERSON] зазначений Покупець 3. Пунктом 5 даного Договору передбачено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 1 881 951, 85 грн. та Сторони цього правочину домовились, що розрахунок за цим Договором проводиться у безготівковій формі шляхом перерахунку грошової суми визначеної п. 5 Договору з рахунку Покупця 1 на рахунок Продавця, до підписання цього Договору. Тобто, [PERSON] одноособово з власного рахунку сплатив повну вартість квартири [ADDRESS] . Позивачі у поданому ними уточненому позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просять скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 1/3 частини квартири [ADDRESS] за індексовим номером 37789711 від 26.10.2017 прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу мельником Олександром Івановичем, суд, дослідивши матеріали справи з приводу даної позовної вимоги, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновків, що дана позовна вимога підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а державний реєстр речових прав на нерухоме - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» приватний нотаріус є суб`єктом державної реєстрації прав власності та їх обтяжень (п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 в справі №909/968/16 сформовано наступну позицію: «рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації». Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. З цих підстав суд дійшов висновку, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексовим номером 37789711 від 26.10.2017 прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято на підставі правочину (Договору купівлі-продажу 1/3 частки у праві спільної часткової власності від 26.10.2017, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником Олександром Івановичем за реєстровим № 719) та який визнано недійсним, оскільки даний правочин вчинений без додержання вимог ст.ст. 203, 215, 238 ЦК України. Отже даний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 30500 грн., що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу та квитанціями про оплату від 20 січня 2019 року (№2-19) та від 03 лютого 2020 року (№ 4/20). Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно статті 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката. Сам факт надання правової допомоги адвокатом та отримання її клієнтом підтверджується розрахунком суми гонорару за надану правничу допомогу, а її фактична оплата - квитанціями про оплату від 20 січня 2019 року (№2-19) та від 03 лютого 2020 року (№ 4/20). Тому, суд вважає, що позивач належними доказами довів понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката, тому вказана сума підлягає до стягнення з відповідачів. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2530,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved