Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

10.02.2020 ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначено, що 13.07.2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/17-16/3563, згідно якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 24430 доларів США строком на 240 місяців, а позичальник прийняла на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитним договором у розмірі 12% річних та здійснити повернення кредиту щомісячними платежами. 13.07.2006 в забезпечення виконання зобов`язань по поверненню кредитних коштів, між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки про передачу в іпотеку квартири [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності. 15.08.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» став новим кредитором та іпотекодержателем за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки, після відступлення прав вимоги. 18.12.2019 позивач, як кредитор задовольнив свої грошові вимоги в розмірі 86987,54 доларів США, за рахунок іпотечного майна та став власником квартири [ADDRESS] . Згідно листа №04-07/3/830 від 21.01.2020 наданого Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . 27.01.2020 на виконання вимог ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» на адресу відповідача представником позивача була направлена вимога про виселення та надано 30 денний строк для її добровільного виконання, однак на час розгляду справи вимога позивача не виконана. Вказує, що оскільки попередній власник втратив право користування та право володіння квартирою, усі мешканці та члени його сім`ї втратили також таке право, передбачене ст. 156 ЖК України, останні не виконують вимогу нового власника про звільнення нерухомого майна, а тому є підстави для їх виселення, як осіб, що самовільно займають жиле приміщення на підставі ст. 116 ЖК України та на підставі ст. 391 ЦК України. Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просить суд усунути перешкоди у праві користування та розпорядження майном, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку віповідача [PERSON] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 13.02.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судове засідання на 04.03.2020. 04.03.2020 розгляд справи відкладено на 31.03.2020 на 10-30 год. для повторного виклику відповідача на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Представник позивача в судове засідання не з`явився, 19.02.2020 подав заяву в якій просив розглянути справу без участі представника позивача, позовну заяву підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, відзив на позов не надала, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, заяву про розгляд справи у її відсутність не надавала, причини неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, відзив на позов не надала, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, заяву про розгляд справи у її відсутність не надавала, причини неявки суду не повідомила Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність всіх учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, які є достатніми для прийняття рішення, без фіксування судового засідання технічними засобами, що не суперечить положенням ч.ч. 3, 4 ст. 223 ЦПК України, ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13.07.2006 Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» та [PERSON] уклали кредитний договір № 014/17-16/3563-11, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 24 430 доларів США на 240 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12 % річних. Згідно договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі. 13.07.2006 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/17-16/3563-11 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку Банку квартиру за адресою: [ADDRESS] із забороною відчуження зазначеної квартири до припинення чи розірвання договору іпотеки. Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки від 13.07.2006 квартира за адресою: [ADDRESS] придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О.М. 02.07.2004 за реєстраційним № 2038 зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 13.07.2006, право власності на яку буде зареєстровано за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно у майбутньому, реєстраційний номер предмету іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно 6405451. В подальшому, між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» укладено договір про відступлення права вимоги від 15.08.2019, згідно якого Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/17-16/3563-11 від 13.07.2006 укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] , Акціонерному товариству «Оксі Банк». Одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов`язанням між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 13.07.2006, що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] і посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В подальшому, між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт» укладено договір відступлення права вимоги від 15.08.2019, згідно якого Акціонерне товариство «Оксі Банк» відступило право вимоги за кредитним договором № 014/17-16/3563-11 від 13.07.2006 укладеним між Акціонерним поштово-пенсійний банком «Аваль» та [PERSON] , ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт». Одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов`язанням між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 13.07.2006, посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТСТАНДАРТ» набуло статусу нового кредитора за договором № 014/17-16/3563-11 від 13.07.2006 та іпотекодержателя за договором іпотеки від 13.07.2006, який посвідчений 13.07.2006 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 2990, згідно якого позичальником є [PERSON] 18.12.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт», як кредитор задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок іпотечного майна та стало власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 194147583 від 20.12.2019. Згідно листа № 04-07/3/830 від 21.01.2020 Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується відповіддю юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 12.02.2020 № 01-71/1552, яка надана на запит суду. 28.01.2020 ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» надіслало відповідачу [PERSON] вимогу про виселення, у якій повідомило останню, що [PERSON] не виконала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого ТОВ «Фінансова компанія «Інвестстандарт» задовольнило свої грошові вимоги за рахунок іпотечного майна та стало власником квартири [ADDRESS] та запропонувало добровільно протягом тридцяти днів з дати отримання вимоги звільнити вказану квартиру. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення ст. 40 Закону «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР. У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Зазначену правову позицію підтвердила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Як встановлено судом та вбачається з кредитного договору № 014/17-16/3563-11 від 13.07.2006 кредитні кошти надані Банком [PERSON] для використання на споживчі цілі, тобто кредитні кошти надавались третій особі не для придбання нерухомості. Також, судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] придбана [PERSON] 02.07.2004, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О.М., тобто, задовго до укладення 13.07.2006 року між [PERSON] та банком договору іпотеки. Аналізуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбано не за кредитні кошти, надані Банком за договором від 13.07.2006, а тому, виселення відповідача із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням. Доказів протилежного позивачем не надано. Доводи представника позивача про те, що оскільки [PERSON] втратила право володіння та право користування квартирою, а тому всі мешканці та члени сім`ї власника втратили також таке право, то правова вимога нового власника будинку про виселення відповідача є законною та обґрунтованою, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не арґументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. При цьому, в матеріалах позову відсутні відомості про надання відповідачу іншого житлового приміщення, згідно вимог ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР та ст.ст. 39,40 Закону «Про іпотеку». Суд також зазначає, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла не вбачається, оскільки в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих третьою особою кредитних коштів, при цьому позивач, як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи в суді не зазначив інше житло, яке має бути надано відповідачу одночасно з виселенням з квартири. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про виселення, а тому також задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову стягненню з відповідачів не підлягає і сплачений позивачем судовий збір, відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed