Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 05 червня 2007 року він надав [PERSON] в позику в розмірі 13\~000 грн., які він до цього часу не повернув. За ст. 1048 ЦК України він має право на отримання процентів за користування його грошовими коштами. За восьмирічний період користування коштами відповідач зобовязаний йому сплатити 8\~320 грн. (з 2008 по 2016 рік розмір відсотків складає 64%). Вказав, що між ними була підписана угода про збільшення строку позовної давності за даними вимогами, а саме до 31 грудня 2013 року. Тому строк позовної давності розпочався 01 січня 2014 року та на час звернення до суду не сплив. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь відсотки за користування коштами в розмірі 8320 грн.; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи позивач [PERSON] подав суду заяву про поновлення строку звернення до суду, оскільки він останні три роки хворів, що підтверджував довідкою про інвалідність, що є поважними причинами. Просив також поновити строк позовної давності. У судове засідання позивач не зявився. Просив слухати справу в його відсутність. У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подав суду свої заперечення. Просив суд відмовити в задоволенні позову як з необґрунтованості, так і через пропуск строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 05 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За даним договором [PERSON] отримав в борг кошти в розмірі 13\~000 грн. та зобовязувався їх повернути до 17 листопада 2007 року. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неподаткового мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження передачі коштів позивачем подано розписку про отримання відповідачем коштів в розмірі 13\~000 грн. Разом з тим, оригінал даної розписки позивач суду не надав як підтвердження невиконання боржником свого зобовязання. Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] відсотки за користування грошовими коштами з 2008 року по 2016 рік в розмірі 64%, що становить 8320 грн. При цьому позивач обґрунтовував вимоги тим, що [PERSON] йому кошти не повернув за даним договором позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З поданої [PERSON] розписки встановлено, що 27 липня 2008 року [PERSON] повернув [PERSON] отримані в борг кошти в розмірі 13\~000 грн. та 2\~000 грн. неустойки. Факт повернення боргу за даною розпискою підтверджено заявою [PERSON] від 27 липня 2008 року, адресованою до Києво-Святошинського районного суду (справа №2-218/08) та ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2008 року (справа №2-218/08). На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] свої зобовязання за договором позики від 05 червня 2007 року виконані в повному обсязі. Позивач при розгляді справи не надав суду належних та допустимих доказів на спростування доказів відповідача щодо погашення заборгованості. Враховуючи, що період нарахування відсотків позивачем вказаний з 2008 року по 2016 рік, тому позовні вимоги про нарахування відсотків з 27 травня 2008 року є необґрунтованим, враховуючи погашення боргу. Позивачем надано суду договір про збільшення тривалості позовної давності. Так, згідно даної розписки сторони погодили, що відносно позовних вимог, повязаних з поверненням [PERSON] [PERSON] основного боргу, неустойки, врахування інфляції до 31 грудня 2013 року. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При розгляді справи відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову через пропуску строку позовної давності, а позивач просив поновити даний строк, зважаючи на поважні причини. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної вище статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про часткове погашення, заявлене клопотання про його поновлення є необґрунтованим, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення відсотків за користування коштами за період з 01 січня 2008 року по 27 травня 2008 року.

Outcome: dismissed