Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 22.08.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] народився син - [PERSON] . В актовому записі про народження дитини батьком дитини був зазначений відповідач, оскільки сторони перебували у шлюбі, хоча він не є біологічним батьком дитини. 25.02.2019 року рішення Костопільського районного суду Рівненської області шлюб між сторонами розірвано. За наведених обставин, позивачка звернулася до суду з позовом, яким просить виключення відомостей про особу батька з актового запису про народження дитини. Позивачка в судове засідання не з`явилась. Згідно поданої заяви просить розгляд справи проводити без її участі, заявлені вимог підтримує. Відповідач не з`явився в судове засідання. Згідно поданої заяви позов визнає, просить справу розглядати без його участі. Представник відділу реєстрації актів цивільного стану Костопільського районного управління юстиції не з`явився в судове засідання Представник служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області (як органу опіки та піклування) заперечує проти задоволення позову. Зазначає, що позивачкою до суду не була подана заява іншої особи про те, що вона визнає своє батьківство, як про це прямо зазначено у ч. 2 ст. 138 СК України. А тому немає підстав для задоволення позову. Судом приймається до уваги, що за положеннями ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення розгляду справи без участі сторін. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Як встановлено в судовому засіданні, з 22.08.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син - [PERSON] . Оскільки сторони перебували у шлюбі, то в актовому записі про народження дитини батьком дитини був зазначений відповідач, хоча він не є біологічним батьком малолітнього [PERSON] . 25.02.2019 року рішенням Костопільського районного суду Рівненської області шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 138 СК України вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. А в даному випадку жодною іншою особою такої заяви подано не було. Крім того, ч. 3 ст. 138 СК України визначено, що до вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини. Так, з матеріалів справи вбачається, що народження дитини було зареєстровано 26.10.2017 р., що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6) А тому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 138 СК України такий строк вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини сплинув 26.10.2018, а відповідну позову заяву було подано лише 20.05.2019, що свідчить про пропуск строків позовної давності. Також позивачкою до суду не була подана заява іншої особи про те, що вона визнає своє батьківство, як про це прямо зазначено у ч. 2 ст. 138 СК України. Заважаючи на обставини, що були встановлені при розгляді справи, заявлений позов є необґрунтованим та недоведеним, а тому у його задоволенні слід відмовити. Позивачкою при поданні позовної заяви судовий збір не сплачувався, було подано клопотання про звільнення від сплати судового збору. Згідно зі ст.8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Частиною 2 статті 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Отже, законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони. Звільнення сторони від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду. При цьому, клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в позовній заяві, яка подається до суду, або окремим документом. Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі. Практика ЄСПЛ передбачає випадки, коли суди мають враховувати майновий стан сторони при зверненні до суду. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Але в той же час суд звертає увагу й на положення національного законодавства з цього приводу та зважає на те, що позивачка не довела має скрутне матеріальне становище. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження того, що позивачка має скрутне матеріальне становище, позивачка надала відомості з деру правління праці та соціального захисту населення Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області №999 від 15.04.2019 року. З даних відомостей вбачається, що за період з 4 кварталу 2018 року по 2 квартал 2019 року позивакою отримано 5160 грн. Суд зазначає, що у даних відомостях відсутня інформацію щодо доходів позивача за період з 2 кварталу 2018 року по 4 квартал 2018 року. Крім того, розмір судового збору не перевищує розмір отриманих позивачкою доходів навіть за пів року, а тому підстав звільнення її від сплати судового збору у відповідно зі ч.1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір" суд не вбачає. Таким чином, з позички слід стягнути в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved