Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У вересні 2014 року заступник військового прокурора Дарницького гарнізону (далі по тексту - прокурор) в інтересах держави в особі міністерства оборони України (далі по тексту - МОУ), Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі по тексту - ДП МОУ «Укрвійськбуд») звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач), третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління про визнання права власності та витребування майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до акту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 06.12.2000 р., складеного на підставі абз. 2 п. 2 резолютивної частини наказу начальника Головного управління квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України В.Литвиненка від 01.12.2000 р. № 103, було здійснено передачу житлового фонду військового містечка № 225 по вул. Бориспільській, 21-49, від Київського квартирно-експлуатаційного відділу до державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на утримання. Відповідно до вказаного акту, ДП МОУ «Укрвійськбуд» було передано 16 будинків, а саме: будинки по вул. Бориспільській, № 21, 23, 25, 27, 29, 31, 33, 35, 37, 39, 39-А, 41, 43, 45, 47, 49, які розташовані на земельній ділянці, площею 9,54 га. Відповідно до відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.12.2013 р. № 303/4/17/1132, житловий фонд по вул. Бориспільській, 21-49 до передачі та після передачі на утримання до ДП МОУ «Укрвійськбуд» має статус нерухомого військового майна. Квартира [ADDRESS] була незаконна відчужена з державної власності [PERSON] відповідно до розпорядження на приватизацію № 35 від 02.11.1993 р., виданого 135 заводом залізобетонних виробів. Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.03.2001 р., квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] у слідуючих частках наступним особам, а саме: [PERSON] - 10/100 частин квартири; [PERSON] - 45/100 частин квартири; [PERSON] - 45/100 частин квартири. В подальшому [PERSON] та [PERSON] померли та [PERSON] став одноособовим власником спірної квартири. Посилаючись на викладене та враховуючи те, що спірна квартира вибула із власності Міністерства оборони України поза волею, з урахуванням приписів ст.ст. 215, 228, 328, 346, 388 ЦК України, прокурор в уточненій заяві просив суд визнати за Державою України в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру № 35, загальною площею 25,60 кв.м., що знаходиться у будинку по [ADDRESS]. Витребувати шляхом вилучення з користування [PERSON], нерухоме майно, а саме квартиру № 35, загальною площею 25,60 кв.м., що знаходиться у будинку по [ADDRESS]. Витребуване майно передати на утримання до державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (а.с. 111-112). В судовому засіданні військовий прокурор Козлов Андрій Юрійович позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судових засіданнях представник позивача Міністерства оборони України позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» в судовому засіданні позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували, надали письмові заперечення (а.с. 86-89), пояснили, що позивачі не надали доказів на підтвердження заявлених вимог та їх посилання не відповідають дійсності. Спірна квартира була придбана в установленому порядку на той час законом порядку, з дотриманням вимог закону. Посилалися на те, що позивачами не надано ніяких підтверджуючих документів, що на момент приватизації спірної квартири в 1993 році, саме вони були її власниками. Разом з тим, позивачами пропущено строк позовної давності, протягом двадцяти двох років спірна квартира перебуває у приватній власності, власники мінялися. Ні приватизація, ні послідуючі договори купівлі-продажу квартири не були визнані недійсними чи нікчемними. Тому строк позовної давності для позивачів сплив ще 1996 році. В матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування позовної давності (а.с. 152). Просили у задоволені позову відмовити повністю. В судовому засіданні представник Київського квартирно-експлуатаційне управління просив винести рішення з дотриманням чинного законодавства та підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пузіком Ю.О., зареєстрованим в реєстрі за № 1413 та зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації 16 березня 2001 року за № 7677, [PERSON] на праві власності належить 10/100 частин квартири [ADDRESS], [PERSON] - 45/100 частин квартири, [PERSON] - 45/100 частин квартири (а.с. 16-17). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть видане відділом реєстрації смерті у м. Києві 17 січня 2013 року, серія [NUMBER] (а.с. 104). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть видане відділом реєстрації смерті у м. Києві 23 квітня 2015 року, серія [NUMBER] (а.с. 103). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] успадкував після [PERSON], 1947 року народження, який помер [INFO] спадщину, яке складається яз 90/100 часток квартири [ADDRESS], 45/100 часток якої належали на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пузіком Ю.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 05 березня 2001 року за реєстровим № 1413, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 16 березня 2001 року за № 7677, померлому особисто, а 45/100 належали на підставі того ж документа [PERSON], яка померла [INFO], спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON], який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с. 147). 28 листопада 2015 року [PERSON] зареєстрував право власності на 90/100 часток спірної квартири, набуте ним на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 150-151). Отже, Відповідач є власником квартири [ADDRESS], 10/100 частин квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 05 березня 2001 року та 90/100 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування позовних вимог та під час розгляду справи прокурор та представники позивачів посилалися та те, що відповідно до акту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка від 06.12.2000 р., складеного на підставі абз. 2 п. 2 резолютивної частини наказу начальника Головного управління квартирно-експлуатаційного відділу Міністерства оборони України В.Литвиненка від 01.12.2000 р. № 103, було здійснено передачу житлового фонду військового містечка № 225 по вул. Бориспільській, 21-49, від Київського квартирно-експлуатаційного відділу до державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на утримання (а.с. 7-10). Відповідно до вказаного акту, ДП МОУ «Укрвійськбуд» було передано 16 будинків, а саме: будинки по вул. Бориспільській, № 21, 23, 25, 27, 29, 31, 33, 35, 37, 39, 39-А, 41, 43, 45, 47, 49, які розташовані на земельній ділянці, площею 9,54 га. (а.с. 11-15). Відповідно до відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.12.2013 р. № 303/4/17/1132, житловий фонд по вул. Бориспільській, 21-49 до передачі та після передачі на утримання до ДП МОУ «Укрвійськбуд» має статус нерухомого військового майна (а.с. 18). Посилаються на те, що квартира [ADDRESS] була незаконно відчужена з державної власності [PERSON] відповідно до розпорядження на приватизацію № 35 від 02.11.1993 р., виданого 135 заводом залізобетонних виробів. Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.03.2001 р., квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] у слідуючих частках наступним особам, а саме: [PERSON] - 10/100 частин квартири; [PERSON] - 45/100 частин квартири; [PERSON] - 45/100 частин квартири (а.с. 16-17). Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Приписами ст. 170 ЦК України встановлено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Прокурор та позивачі, посилаються на ч. 2 ст. 215 ЦК України і зазначають, що правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена Законом. При цьому, конкретно не вказані які вимоги ст. 203 ЦК України були порушені при вчиненні правочину. Згідно з ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Перелік вказаних вимог є вичерпним і всі вони були дотримані при укладенні та посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири. Щодо посилання Позивача на ст. 228 ЦК України, та відповідно до п. 18 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Таким чином, договір купівлі-продажу від 05 березня 2001 рокуне є таким, що порушує публічний порядок. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачено цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В п. 23 Постанови Пленуму ВСУ також зазначено, що відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Факт знаходження майна на балансі сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Посилання прокурора та позивачів на наказ МОУ «Про усунення недоліків в експлуатації житлового фонду ДП МОУ «Укрвійськбуд» та акт приймання-передачі будинків датовані 2000 роком та вказані документи не підтверджують право власності на спірну квартиру. Лист № 303/4/17/1132 від 20.12.2013 р., на який посилаються позивачі, також не являється документом, який підтверджує право власності МОУ на квартиру. Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Прокурор ставить питання про визнання за Державою України в особі Міністерства оборони України право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру № 35, загальною площею 25,60 кв.м., що знаходиться у будинку по [ADDRESS]. Витребувати шляхом вилучення з користування [PERSON], нерухоме майно, а саме на квартиру № 35, загальною площею 25,60 кв.м., що знаходиться у будинку по [ADDRESS] на підставах ст.ст. 346, 338 ЦК України одночасно, однак не надає належних та допустимих доказів в розумінні ст. 60 ЦПК України на підтвердження своїх вимог. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність та безпідставність заявлених вимог та у задоволені позову слід відмовити. Щодо заяви Відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, в своїй заяві від 20.01.2016 р. про сплив позовної давності (а.с. 152), Відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до вимог за даним позовом у зв'язку із тим, що він сплинув ще в 1996 року на підставі приватизації, яка відбулася у 1993 році, а тому саме з цієї дати необхідно обраховувати строк позовної давності. В судовому засіданні прокурор та позивачі зазначали, що їм стало відомо про порушення прав в грудні 2013 році з відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.12.2013 р. № 303/4/17/1132, тобто у грудні 2013 році. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що про порушення прав держави в особі Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» дізналися з моменту отримання відповіді Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 20.12.2013 р. № 303/4/17/1132, з позовом звернулися до суду в вересні 2014 року тобто строк для звернення до суду ними пропущено не було. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК, судові витрати, компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed