Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

03.08.2021р. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» , в якій просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір № 9236622 від 23.07.2020р., укладений між нею та відповідачем, відповідно до якого вона отримала грошову позику. Свої вимоги мотивує тим, вищевказаний договір укладався дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, а тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України «Про споживче кредитування» та ін. Позивач вказує, що відповідач, в порушення норм вказаних Законів, не повідомив її письмово про всю необхідну інформацію щодо умов договору, а скористався тим, що їй, як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору і підписання оспорюваного договору, тому вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг. При цьому, вважає, що їй встановлено щодо сплати непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання нею зобов`язань за договором, що є несправедливими умовами і можуть бути визнані недійсними. Отже відповідач веде нечесну підприємницьку практику, що заборонено Законом України «Про захист прав споживачів». Також зазначає, що оскаржуваний договір вона не підписувала цифровим підписом, що є також підставою визнання його недійним. А прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт), шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі - не відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Оспорюваний договір не може вважатись укладеним в письмовій формі, що також дає підстави вважати цей правочин недійсним. У договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Відповідачем не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим, нараховані відсотки за користуванні кредитними коштами стали значно вищими, ніж зазначені у розрахунку платежів. Таким чином, вважає, що відповідачем було введено її в оману відносно істотних умов договору, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитом, в результаті чого розмір відсотків значно перевищує розмір основної заборгованості. З приводу наведеного, позивач зверталась до відповідача із письмовою вимогою, однак листом від 31.03.2021р. отримала відмову. Зважаючи на викладене, змушена звернутись до суду. 31.08.2021р. ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. 01.10.2021р. відповідач ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» подало відзив на позовну заяву, в якому позов повністю заперечує. Свою позицію мотивує тим, що 23.07.2020р. уклало з [PERSON] договір позики № 9236622 на суму 6 000,00 грн. терміном на 30 днів до 22.08.2020р. Базова процента ставка в день - 1,6 % , за кожен день прострочення 2,7 %. Жодних змін до договору не вносилось. Договір укладався дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого, згідно ЗУ «Про електронну комерцію», у сторін виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Договір укладено з дотриманням вимог ч.2. ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», а саме - шляхом пропозиції (оферти) його укласти однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Договір підписувався з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст. 12 Закону. До моменту укладення договору, позичальнику надавалася можливість ознайомитись з його умовами та Правилами надання грошових коштів у позику. Тому, підписавши договір, позивач підтвердила, що вивчила умови Договору та Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Позивач засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При цьому остання, при укладанні договору мала обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. За таких обставин представник відповідача вважає, що правочин був укладений і підписаний сторонами у відповідності з умовами Закону. 25.10.2021р. позивач подала відповідь на відзив, в якому підтримала первісно заявлені вимоги. Наголосила, що оспорюваний договір порушує її права, як споживача, тому підлягає визнанню недійсним. Сторони в судове засідання не з`явились, подавши письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач [PERSON] наполягає на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, 23 липня 2020 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір позики № 9236622, відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося передати позивачці грошові кошти у розмірі 6 000,00 на визначений строк, а остання зобов`язалась повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. Згідно умов договору сума позики становить 6 000, 00 грн. Строк, на який надається позика - 30 днів до 22.08.2020 року. Базова процентна ставка в день - 1,60%, процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2,70%. Жодних інших змін до договору сторонами не вносилось. ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» належним чином виконало свої договірні зобов`язання, перерахувавши 23.07.2020 р. на вказаний позивачем рахунок грошову позику в сумі 6 000,00 грн., що не заперечувалось сторонами у заявах по суті. Основними підставами позовних вимог [PERSON] є те, що вона не підписувала договору позики № 9236622 від 23.07.2020р., такий укладений не в письмовій формі, відсутнє волевиявлення позичальника та договір укладено з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», тому вважає договір недійсним. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Так, відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.) Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Що стосується тверджень позивача про те, що вона не підписувала договір, суд зазначає наступне. В даному випадку договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Встановивши фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір про надання позики підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача у цій частині. Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачкою таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Не заслуговують на увагу і посилання [PERSON] на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику, оскільки ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом договору про надання позики. Так, договір було укладено згідно з ч.2. ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Згідно цього порядку, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Як встановлено судом, договір підписувався з використанням електронного підпису, одноразовим ідентифікатором, відповідно до ст. 12 Закону. До моменту укладення Договору, позивачці надавалась можливість ознайомитись з умовами договору та Правилами надання грошових коштів у позику, які є його невід`ємною частиною (пункт 10 договору). Пунктами 4, 4.1, 4.2 спірного Договору передбачено, що підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що ознайомився на сайті http://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги, що передбачена ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків Фінансових послуг». Таким чином, підписанням оферти одноразовим ідентифікатором, позивачка засвідчила, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. При укладанні договору, остання мала обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Підписавши договір, [PERSON] підтвердила, що вивчила умови договору та Правила надання грошових коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту. Щодо посилання позивачки на те, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику, суд зазначає наступне. Так , стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Доводи позивача щодо того, що умови договору позики № 9236622 від 23.07.2020р. є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту є завищеною, суд відхиляє, оскільки позика надавалась позивачу на строк до 30-ти днів та відсоткова ставка за користування коштами була їй відома в момент укладення договору. Так, під час судового розгляду на підставі наданих позивачем доказів не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики № 9236622 від 23.07.2020р. вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються самим змістом договору. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Втім, зазначених законом підстав недійсності договору позивачем не доведено. На переконання суду, саме позивач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням одноразового ідентифікатору. Позивачем не доведено перед судом порушення прав з боку відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed