Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання постанови Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 9 від 31.03.1990 року в частині закріплення за довомолодінням [ADDRESS] земельних ділянок площею 600 кв.м в постійне користування і 603 кв.м в тимчасове користування, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивачеві належить 2/3 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого 19.12.2003 року договору міни, реєстровий №3230. Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів за даним будинковолодінням було вирішено закріпити земельну ділянку, площею 600 кв.м., за забудовником [PERSON] із земельної ділянки його батька, [PERSON], по [ADDRESS]. Оскільки даний будинок був побудований на батьківській землі фактично в городі, цим же рішенням було вирішено утворити проїзд (3,5x61,0м.) з [ADDRESS] до домоволодіння [PERSON] за рахунок земельної ділянки домоволодіння [PERSON]. Поруч, по першому [ADDRESS], межа в межу, проживав власник цього будинку, [PERSON], який нещодавно помер. Спадкоємцем його майна є його дружина, яка проживала разом з ним на день його смерті. Згідно з постановою Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №9 від 31.03.1990 року. [PERSON] користувався земельною ділянкою площею 1203 кв.м., з яких 600 кв.м. передано в постійне користування та 603 кв.м. - в тимчасове. Відповідно до цієї ж постанови за садибою позивача [ADDRESS] закріплено земельну ділянку площею 600 кв.м. в постійне користування та 17 кв.м. - в тимчасове. Відповідно до викопіювання зі схематичного плану будівельного кварталу [ADDRESS] від 12.10.1977 року зі змінами, на якому зазначено про обидва вищезазначені рішення, зазначено, що фактична-площа землі будинковолодіння [NUMBER] складає 1203 кв.м. Таким чином, при винесенні Виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів постанови №9 від 31.03.1990 року сталась помилка, оскільки закріпили цим рішенням фактично площу проїзду, а мали б закріпити площу землі, меншу на площу проїзду, який вирішили утворити попереднім рішенням №83 від 10.02.1983р., тобто, на 213,5 кв.м. (3,5 х 61). На сьогоднішній день третя особа [PERSON] фактично користується проїздом загального користування, який закріплений за ним юридично оскаржуваним рішенням, тому позивач вважає, що її права порушені та звернулася до суду із вказаним позовом для захисту своїх прав та інтересів. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача ВМР Федчишин В.А. позов не визнав, заперечив щодо його задоволення, посилався на актом №8/9-04-11 від 15.01.2013 року перевірки дотримання вимог земельного законодавства та містобудівної документації при використанні територій міста Вінниці, яким встановлено, що згідно п.1.1. рішення виконкому міської ради №83 від 10.02.1983р. власнику необхідно було: закріпити земельну ділянку площею 600 кв.м. за домоволодінням гр. [PERSON], який проживає по [ADDRESS], з земельної ділянки домоволодіння гр. [PERSON], який мешкає по [ADDRESS]; утворити проїзд (3,5 * 61.8) з [ADDRESS] до домоволодіння гр. [PERSON] за рахунок земельної ділянки домоволодіння гр. [PERSON] (копія рішення додається). Межі проїзду не винесені в натуру, не закріплені межовими знаками та відсутні на планово-картографічних матеріалах (копії листів ДАМтаК від 10.01.201З року, викопіювання від 24.12.2012р. додаються). Таким чином, рішення виконкому міської ради від 10.02.1983р. №83, 71 частині утворення проїзду до домоволодіння по [ADDRESS], не виконано. Рекомендовано [PERSON]: звернутися до Вінницької міської ради щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] при зверненні до проектної організації щодо виготовлення технічної, документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на графічних матеріалах врахувати даний проїзд відповідно до п.1.1. рішення виконкому міської ради від 10.02.1983р. №83 і, після передачі земельної ділянки-у власність (користування), здійснити винос меж земельних ділянок (проїзду та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку за адресою: [ADDRESS]) в натуру та закріпити їх межовими знаками. Представник ВМР Лірник І.І. визнав позовні вимоги, вказав, що для реєстрації будинку [ADDRESS] в м. вінниці необхідно було встановивти проїзд до будинку. Рішенням виконкому ВМР №83 від 10.02.1983р було створено проїзд. В подальшому при винесенні рішення виконкомом ВМР № 9 від 31.03.1990 року виконком вивчив подані мешканцями документи та за відсутнісю документів про створення проїзду виніс рішення яке закріпило розміри земельних ділянок. Третя особа [PERSON], та представник третьої особи - [PERSON], в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав викладених в запереченнях. Зокрема, в своїх запереченнях посилались на ті обставини, що проїзд про який веде мову позивачка в натурі не відводився. На цьому проїзді який позивачка всіма способами хоче отримати через будинковолодіння [PERSON] постійно розташовувалися допоміжні споруди в тому числі: погріб, сарай над ним, збудовані і введені в експлуатацію в 1965р., та вбиральня збудована та введена в експлуатацію в 1980р. Позивачці було відомо про відсутність окремого проїзду до будинковолодіння [ADDRESS] через будинковолодіння [PERSON]. Окрім того, в своїй заяві просили застосувати строки позовної давності , мотивуючи це тим, що звертаючись з позовом про визнання протиправним рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів №9 від 31.03.1990р. в порядку цивільного судочинства 5.03.2016р. за яким відкрито провадження в цивільній справі№127/5098/16-ц, позивач зазначила, що про рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів №83 від 10.02.1983р. їй стало відомо під час розгляду цивільної справи №127/28520/13ц. Насправді про рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів №83 від 10.02.1983р. і його суть позивачці було достеменно відомо ще в 2012р., що вбачається з листа начальника КП «ВМБТІ» [PERSON] №2678 від 05.12.2012р на її ім'я. Після цього, 15 січня 2013р. працівниками департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради здійснювалася позапланова перевірка дотримання вимог земельного законодавства будинковолодінь [ADDRESS] Третя особа [PERSON], та представник третьої особи - [PERSON], в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав викладених в запереченнях, які є аналогічними із поясненнями [PERSON] Третя особа [PERSON], в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Спеціаліст [PERSON], в судовому засіданні суду пояснив, що в інвентаризаційній справі № 19593 домоволодіння [ADDRESS] є копія рішення що до виділення земельної ділянки та утворення проїзду загального користування та на викопіювання з схематичного платну відображено проїзд ( аркуш 4 інвентаризаційної справи). На вказаному плані також зафіксовано інший прохід що до якого внесено зміни в викопіювання 12.11.2003 року. В інвентарній справі № 13078 що до домоволодіння [ADDRESS] вказаний проїзд на викопіюванні відсутній, при цьому в 1990 році прийнято в експлуатацію зведені будівлі, що знаходяться на проїзді. Будинок 32-а був зведений самовільно і в 1983 році його прийняли в експлуатацію та утворили, завдяки проїзду нове домоволодіння, надали адресу. БТІ фіксує ті будівлі, які на момент огляду є в наявності. Суд дослідив матеріали справи: -договір міни від 19.12.2003року (на а.с. 6); згідно якого [PERSON], [PERSON] стали власниками будинку [ADDRESS] - рішення Виконкому ВМРНД від 10.02.1983р оку, відповідно до якого за будинковолодінням було вирішено закріпити земельну ділянку, площею 600 кв.м., за забудовником [PERSON] із земельної ділянки його батька, [PERSON], по [ADDRESS]. Оскільки даний будинок був побудований на батьківській землі фактично в городі, цим же рішенням було вирішено утворити проїзд (3,5x61,0м.) з [ADDRESS] до домоволодіння [PERSON] за рахунок земельної ділянки домоволодіння [PERSON] (на а.с. 7, 73); -план земельної ділянки по [ADDRESS] від 22.02.1983 року (на а.с. 8-9); -зкопіювання схематичного плану будівельного кварталу будинковолодіння [ADDRESS] -постанови Виконкому ВМРНД №9 від 31.03.1990 року (на а.с. 10-12); згідно п. 1.34 [PERSON], [PERSON], [PERSON] закріплено земельну ділянку по [ADDRESS] розміром 600 кв.м в постійне і 603 кв.м у тимчасове користування; Згідно п. 1.36 за [PERSON] по [ADDRESS] закріплено земельну дялнку 600 кв.м і 17 кв.м в тимчасове користування -викопіювання схематичного плану будівельного кварталу будинковолодіння [ADDRESS] (на а.с. 13-14); -копія ухвали ВССУ від 04.02.2015 року (на а.с. 19-21); - -актовий запис про смерть [PERSON], [INFO], за № 541 (на а.с. 42); -копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.03.1984 року ( на а.с. 71), відповідно до якого спадкоємцем майна після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON]; -копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2013 року, відповідно до якого спадкоємцем майна після смерті [PERSON] є її син [PERSON] (на а.с. 72); -копія технічного паспорта на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] -схематичний план земельної ділянки по [ADDRESS] (на а.с. 79-80); -копія спадкової справи №485/2016 щодо о майна померлого [INFO] року [PERSON] (на а.с. 128-135), згідно якого заяви про прийняття спадщини подали [PERSON], [PERSON]; -акт №8/9-04-11 перевірки дотримання вимог земельного законодавства та містобудівної документації при використанні територій міста Вінниці від 15.01.2013 року (на а.с. 162-163 ) -лист Департамента архітектури, містобудування та кадастру н6а звернення [PERSON], в якому зазначено, що до повноважень Департаменту архітектури, містобудування та кадастру, як виконавчого органу міської ради не входить здійснювати обміри земельних ділянок, землевпорядної документації для оформлення земельної ділянки від гр. [PERSON], до міської ради не надходило (на а.с. 164-165); Також, судом в судовому засіданні досліджено матеріали інвентаризаційної справи №13078 на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] та матеріали інвентаризаційної справи №19593 на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] Вказані докази суд вважає належними, допустимими та приймає їх. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали цивільної та інвентаризаційної справи №13078 на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS], оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Із досліджених судом доказів вбачається, що позивачеві належить 2/3 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого 19.12.2003 року договору міни, реєстровий №3230 (а.с. 6). Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів за даним будинковолодінням було вирішено закріпити земельну ділянку, площею 600 кв.м., за забудовником [PERSON] із земельної ділянки його батька, [PERSON], по [ADDRESS]. Оскільки даний будинок був побудований на батьківській землі фактично в городі, цим же рішенням було вирішено утворити проїзд (3,5x61,0м.) з [ADDRESS] до домоволодіння [PERSON] за рахунок земельної ділянки домоволодіння [PERSON] (а.с. 7-9). Поруч, по першому [ADDRESS], межа в межу, проживав власник цього будинку, [PERSON], який помер та спадкоємцем його майна є його сини [PERSON], [PERSON], та дружина [PERSON], яка проживала разом з ним на день його смерті та відмовилась ві прийняття спадщини на користь [PERSON], [PERSON] (а.с. 42, 128-135). Згідно з постановою Виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №9 від 31.03.1990 року. [PERSON] користувався земельною ділянкою площею 1203 кв.м., з яких 600 кв.м. передано в постійне користування та 603 кв.м. - в тимчасове (а.с. 10-14). Відповідно до цієї ж постанови за садибою позивача [ADDRESS] закріплено земельну ділянку площею 600 кв.м. в постійне користування та 17 кв.м. - в тимчасове (а.с. 10-14). Відповідно до викопіювання зі схематичного плану будівельного кварталу [ADDRESS] від 12.10.1977 року (який міститься в інвентаризаційній справі на будинковолодіння [NUMBER]) зі змінами, на якому зазначено про обидва вищезазначені рішення, зазначено, що фактична-площа землі будинковолодіння [NUMBER] складає 1203 кв.м. (а.с. 79-80). Право постійного користування земельною ділянкою за [PERSON] на якій розташовано будинковолодіння [NUMBER] було закріплено Постановою виконкому Вінницької міської Ради №9 від 31.03.1990 року. Рішення та Постанови виконком Вінницької міської ради народних депутатів, щодо закріплення земельних ділянок приймав виключно на підставі письмових заяв громадян. Так, згідно п.1.35. Постанови №9 від 31.03.1990 року, громадянину [PERSON] надано в постійне користування 600 кв.м. та 17 кв.м. в тимчасове по [ADDRESS], будь які посилання на утворення проїзду в ньому відсутні. Вказані обставини також були встановлені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2015 року у справі за позовом Вінницької міської ради до [PERSON], третя особа - [PERSON], про знесення самочинного будівництва та звільнення земельної ділянки (на а.с. 19-21). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляд інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває справа № 127/3472/15-ц за позовом Вінницької міської ради до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - [PERSON] про знесення самочинного будівництва та звільнення земельної ділянки. Справа № 127/3472/15-ц перебуває в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області і рішення у справі за позовом Вінницької міської ради до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - [PERSON] про знесення самочинного будівництва та звільнення земельної ділянки не ухвалене. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно Земельного кодексу Української РСР (в редакції що діяла станом на 1990 рік) визначено, наступне: ст.93 Вилучення земельних ділянок в містах для державних або громадських потреб провадиться в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Статтею 36 встановлено, що Право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: добровільної відмови від користування земельною ділянкою; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; переселення в інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім'ї; припинення трудових відносин, у зв'язку з якими було надано службовий наділ, за винятком випадків, передбачених статтею 134 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством СРСР і Української РСР; смерті всіх членів двору або сім'ї; виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб. Статтями 154-156 цього ж кодексу встановлено, що проекти землеустрою по відведенню і вилученню земельних ділянок затверджують ті органи державного управління, які мають право надавати і вилучати земельні ділянки. Проекти землеустрою, пов'язані з зміною меж і розмірів землекористувань, затверджуються у відповідності з статтею 53 цього Кодексу. Землевпорядні проекти після затвердження переносяться за участю заінтересованих землекористувачів в натуру (на місцевість) з позначенням меж землекористувань межовими знаками встановленого зразка. Встановлена в порядку землеустрою внутрігосподарська організація території є обов'язковою для колгоспів, радгоспів та інших підприємств, організацій і установ. Землевпорядна документація, затверджена в порядку, передбаченому статтею 154 цього Кодексу, а також документи на право користування землею видаються землекористувачам. Як зазначалося вище, згідно п.1.35. Постанови виконкому Вінницької міської ради №9 від 31.03.1990 року, громадянину [PERSON] надано в постійне користування 600 кв.м. та 17 кв.м. в тимчасове по [ADDRESS], та будь які посилання на утворення проїзду в ньому відсутні. Проте, згідно Акту №8/9-04-11 від 15.01.2013 року, складеного Департаментом самоврядного контролю Вінницької міської ради. Чітко встановлено та зазначено, що «Межі проїзду не винесені в натуру, не закріплені межовими знаками та відсутні на планово-картографічних матеріалах». Зокрема, актом №8/9-04-11 від 15.01.2013 року перевірки дотримання вимог земельного законодавства та містобудівної документації при використанні територій міста Вінниці здійснено перевірку, за якою встановлено, що згідно п.1.1. рішення виконкому міської ради №83 від 10.02.1983р. власнику необхідно було: закріпити земельну ділянку площею 600 кв.м. за домоволодінням гр. [PERSON], який проживає по [ADDRESS], з земельної ділянки домоволодіння гр. [PERSON], який мешкає по [ADDRESS]; утворити проїзд (3,5 * 61.8) з [ADDRESS] до домоволодіння гр. [PERSON] за рахунок земельної ділянки домоволодіння гр. [PERSON]. Межі проїзду не винесені в натуру, не закріплені межовими знаками та відсутні на планово-картографічних матеріалах. Таким чином, рішення виконкому міської ради від 10.02.1983р. №83, 71 частині утворення проїзду до домоволодіння по [ADDRESS], не виконано. Та рекомендовано [PERSON]: звернутися до Вінницької міської ради щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] при зверненні до проектної організації щодо виготовлення технічної, документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на графічних матеріалах врахувати даний проїзд відповідно до п.1.1. рішення виконкому міської ради від 10.02.1983р. №83 і, після передачі земельної ділянки-у власність (користування), здійснити винос меж земельних ділянок (проїзду та земельної ділянки для обслуговування жилого будинку за адресою: [ADDRESS]) в натуру та закріпити їх межовими знаками (а.с. 162-165). Згідно Рішення Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, визначено, що: «Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною с практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним с й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення). В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.» Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК Українисуди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.. Так, стаття 17 ЗК України, чинного на час прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки визначала, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно зі статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» , виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. З матеріалів справи вбачається, що саме виконавчий комітет Вінницької міської ради народних депутатів приймав рішення № 9 від 31.03.1990 року в частині закріплення за домоволодінням [ADDRESS] земельних ділянок площею 600 кв.м в постійне користування і 603 кв.м в тимчасове користування. Відповідно до п.1 рішення Вінницької міської ради народних депутатів від 05.11.1994 року 2 сесії 22 скликання з метою оперативного вирішення всіх земельних питань, передати згідно ст. 3 ЗК України (в редакції 1990 року) виконкому міської Ради народних депутатів повноваження з передачі земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 Кодексу (крім надання ділянок для будівництва нових підприємств, які погоджуються з відповідними комісіями); видачі державних актів на право власності або постійного користування землею та укладання договорів на оренду землі. Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позов, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Разом з тим, пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року передбачено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Вінницька міська рада і її виконавчий комітет є окремими юридичними особами. В позовній заяві позивач [PERSON] заявила вимоги до Вінницької міської ради, проте під час судового засідання не заявила клопотання про залучення належного відповідача, хоча питання про коло осіб, які повинні брати участь у справі вирішувалось судом. Наведені обставини є підставою для відмови в задоволенні позову , оскільки рішення в частині закріплення за домоволодінням [ADDRESS] земельних ділянок площею 600 кв.м в постійне користування і 603 кв.м в тимчасове користування було прийнято Виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів. Суд приймає до уваги заяви третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], щодо застосування до позовних вимог [PERSON] до Вінницької міської ради строку позовної давності Так, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляд інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Документи що свідчать про пропуск строку позовної давності суду надано не було. Суд критично відноситься до ухвали Вінницького міського суду від 17.12.2015 року ( на а.с. 22) , оскільки в ній не зазачено імен сторін, що унеможливлює її застосування до позивача. Позивач стверджує, що про наявність рішення вона дізналась нещодавно при розгляді іншої справи у порядку адміністративного провадження. Представники 3-ї особи стверджують, що про наявність права позивач знала з моменту придбання домоволодіння ( наявність техпаспорту), а про наявність рішення ВМР дізналась в 2012 році. Оскільки позов подано до неналеждного відповідача суд вважає за можливе обмежитись зазначеними обставинами відмови в задоволенні позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed