Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] В позовній заяві позивачка зіслалася на те, що має доньку [PERSON], [INFO], яка мешкає разом з нею та знаходиться на повному її утриманні. Батьком [PERSON] є [PERSON], який з 2010 року відмовляється добровільно утримувати доньку та виконувати свій обов'язок, передбачений законодавством України. Позивачка не перешкоджає відповідачу спілкуватися з донькою, але він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає належного утримання та забезпечення, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її інтелектуальним, фізичним, духовним та психічним розвитком, не піклується про стан здоров'я дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Крім того [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів та він їх добровільно ніколи не сплачував. У зв'язку з чим позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON], [INFO] Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивачки, відповідача та представника третьої особи, які надіслали до суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Позивачка позовні вимоги підтримала та просить позов задовольнити. Відповідач та представник третьої особи - служби у справах дітей Покровської районної державної адміністрації не заперечують проти задоволення позову. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, заслухавши позивача, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з п.п. 15, 16, 18 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (п. 49) зазначається, «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.» Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.09.2010 року, виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Відповідно до копії довідки Запорізької міської ради № 18370 від 16.11.2015 року, [PERSON] проживає разом з [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Разом з тим, належних та переконливих доказів стосовно винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідачем або того, що він є хронічним алкоголіком, суду надано не було. Зокрема, у матеріалах справи відсутні відомості перебування відповідача на обліку як неблагополучної родини, дані щодо проведеної профілактичної роботи з відповідачем, а також відомості стосовно притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов'язків. Не заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що відповідач не надає належного утримання та забезпечення доньці, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться інтелектуальним, фізичним, духовним та психічним розвитком дитини, не піклується про стан її здоров'я та не надає матеріальної допомоги на утримання, оскільки ці факти само по собі не є доказами в підтвердження застосування крайньої міри - позбавлення батьківських прав у відповідності до ст.164 СК України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] відсутні.

Outcome: dismissed