Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , [INFO] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ), яка подана адвокатом Аліним Михайлом Валерійовичем (адреса: [ADDRESS] ) до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 41404999, місцезнаходження: 65023, м.Одеса, вул. Пастера, 58), в якій просить: - зняти арешт накладений на підставі постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АН № 318913 від 08.12.2008 року, реєстраційний номер обтяження 21000151; - зняти арешт та заборону, які накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, без номеру від 04.09.2013 року Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за реєстраційним номером обтяження 2376088; - зняти арешт та заборону, які накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження без номеру від 13.05.2015 року Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за реєстраційним номером обтяження 9790786; - зняти арешт, який накладено на підставі постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АН № 318913 від 08.12.2008 року, зареєстрованою у Державному реєстрі заборон 11.12.2008 року, реєстраційний номером обтяження 8286467; - зняти арешт та заборону, які накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції за № 34870581 від 29.10.2012 року, реєстраційний номер обтяження: 13174726. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] є власником 2/6 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 102,3 кв.м., житловою площею 59,3 кв.м. У травні 2021 року [PERSON] дізналася, що її майно перебуває під арештом, який накладено Другим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Відповідно до відповідей, які були надані Другим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) оскаржувані арешти були накладені у виконавчих провадженнях, які були завершені та знищені за закінченням терміну зберігання. Вважає, що у зв`язку з відсутністю у позивача боргових зобов`язань за виконавчими провадженнями, в межах яких було накладено арешти, є підстави для зняття арешту судом відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] . Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року закрито підготовче засідання по цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом установлено, що відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна [PERSON] є власником 2/6 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 102,3 кв.м., житловою площею 59,3 кв.м. На нерухоме майно, яке належить [PERSON] накладено арешти та заборона, а саме на підставі: - Постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АН № 318913 від 08.12.2008 року, зареєстрованою у Державному реєстрі заборон 11.12.2008 року, за номером обтяження 21000151; - Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, без номеру від 04.09.2013 року Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за номером обтяження 2376088; - Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження без номеру від 13.05.2015 року Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, за номером обтяження 9790786; - Постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції АН № 318913 від 08.12.2008 року, реєстраційний номером обтяження 8286467; - Постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції за № 34870581 від 29.10.2012 року, реєстраційний номер обтяження: 13174726 (а.с.6- 8 ). Листами № 29545 від 15.07.2021 та № 16517 від 27.07.2021 Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кліщевську Л.Д. було повідомлено про те, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження про стягнення грошової суми з [PERSON] . У зв`язку з тим, що виконавчі провадження були завершені та знищені за закінченням терміну зберігання, відповідно до вимог Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5, надати більш детальну інформацію не представляється можливим. Також зазначено, що відповідно до частини 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснює п. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 3.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом вимоги про зняття арешту із майна, що належить їй, оскільки накладення арешту на майно порушує її права, як власника. В той же час [PERSON] відповідачем зазначено орган державної виконавчої служби. При цьому позивачем не з`ясовано коло осіб, в інтересах яких накладалися арешти на нерухоме майно, не надано постанов, на підставі яких зареєстровано обтяження. З наданої інформації, яка міститься у листі від 15.07.2021 № 29545 не можливо встановити, які саме виконавчі провадження перебували на виконанні у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) та були завершені і знищені за закінченням терміну зберігання. Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного суду, викладену у постанові від 04.09.2018 прийнятій за наслідками розгляду справи № 823/2042/16, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Саме на позивача покладено право визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Така правова позиція висловлена в постанові Великої палати Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed