Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

07 липня 2020 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , яка за життя склала заповіт, згідно з яким заповідала позивачу частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана частка належала померлій на праві приватної власності. Інша частина квартири належить відповідачу [PERSON] . Після смерті матері, вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак нотаріусом було надано постанову від 24.10.2019 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідач є її братом, однак вони зовсім не спілкувались та не підтримували родинний зв`язок, оскільки мати свого часу покинула її та жила окремо. Останнім часом вона почала відновлювати спілкування з матір`ю і тоді фактично познайомилась з відповідачем. Мати на той час хворіла на цукровий діабет і потребувала особливого догляду, а вона почала надавати їй допомогу у лікуванні та догляді. Після подій 2014 року у Донецькій та Луганській областях відповідач вирішив піти на військову службу за контрактом і перед матір`ю постало питання про те, хто за нею буде доглядати, оскільки за відсутністю відповідача вона залишилась одна. Тоді позивач, за погодженням з матір`ю та відповідачем, забрала [PERSON] жити до себе у м. Новомосковськ, де могла постійно здійснювати за нею догляд та надавати необхідну їй допомогу. З нею мати проживала до самої смерті. Коли вона забирала матір до себе, ані вона, ані матір не забирали будь-яких документів, що підтверджують право власності на квартиру, отже вони залишились у квартирі де зараз проживає відповідач. Після смерті матері вона неодноразово намагалась зв`язатися з відповідачем телефоном, однак він ігнорував її дзвінки і до сьогоднішнього дня вона не має можливості спілкуватися з відповідачем та отримати доступ до правовстановлюючих документів на частину квартири, що належала матері. Вважає, що відповідач, утримуючи усі правовстановлюючі документи на майно померлої позбавив її законного права на отримання спадщини, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Не погодившись із вказаним позовом відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Також зазначив, що позивач є його сестрою, тривалий час він та їхня спільна мати [PERSON] не спілкувались з позивачем, однак у 80-х роках стосунки почали налагоджуватися. Оскільки у позивача вже було власне житло (4-х кімнатна квартира у м. Новомосковськ), питання розподілу квартири між ним та позивачем за життя батьків, яким належала спірна квартира, ніколи не підіймалось. У 2014 році його було призвано для участі в антитерористичній операції на сході України. Вдома залишились батько з матір`ю, які дбали один про одного. [PERSON] поранення у листопаді 2014 року його було госпіталізовано до лікарні та [INFO] помер його батько. В той час [PERSON] погодилась доглядати за мамою. Згодом вона поїхала додому, покинувши маму. Деякий час за мамою доглядала його колишня дружина, а саме до 06.06.2015. Після його повернення з лікарні він сам піклувався про [PERSON] , однак йому була потрібна допомога та він знову звернувся до позивача з проханням приїздити двічі на тиждень, на що остання відповіла, що готова дивитися за мамою тільки в обмін на половину квартири, на що він не погодився. У липні 2015 року позивач знову з`явилась та насильно забрала маму жити до Новомосковська. Також зазначив, що [PERSON] була хвора на цукровий діабет ІІ ступеню та на фоні цієї хвороби мала й психічні розлади та погано усвідомлювала свої дії. Про психічний стан матері позивач знала, однак приховала це від нотаріуса, якого викликала до себе додому для складання заповіту. Ухвалою суду від 09 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху із визначенням позивачу строку для усунення вказаних у хвалі суду недоліків. Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. про визнання заповіту недійсним - повернуто заявнику. Ухвалою суду від 05 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотань відповідача та його представника про об`єднання справ в одне провадження та зупинення розгляду цивільної справи. Позивач та її представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Зокрема, позивач [PERSON] суду пояснила, що мати [PERSON] за життя склала заповіт, відповідно до якого заповідала їй частину спірної квартири. Отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом вона не має можливості, оскільки відповідач утримує у себе правовстановлюючі документи на спадкове майно. Також пояснила, що з матір`ю вона не спілкувалась майже 20 років, перший раз вони зустрілися у 1975 році та з того часу почали спілкуватися та іноді зустрічатися. Відносини у них завжди були нормальні, коли відповідач пішов воювати вона доглядала за матір`ю. Відповідач про матір не піклувався, вона постійно плакала та дуже просила її забрати. У 2015 році вона остаточно забрала [PERSON] до себе в одному халаті, відповідач не хотів віддавати навіть паспорту та пенсійної карти. Зазначила, що [PERSON] дійсно сильно хворіла на цукровий діабет та мала проблеми з ногою та серцем, однак вона все розуміла та мала нормальний психічний стан. Після переїзду до Новомосковську вона почала займатися лікуванням матері та її стан значно покращився. Також зазначила, що мати хотіла скласти на неї заповіт та до самої смерті в неї ніколи не виникало бажання його відмінити чи скласти новий. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, підтримав обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, а також пояснив, що про заповіт на ім`я [PERSON] йому стало відомо у нотаріуса під час оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] тобто у 2019 році. У судовому порядку заповіт не оспорював через брак часу. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В подальшому в судове засідання не з`явився за невідомими суду причинами. Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги [PERSON] не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву обставинам та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, а також надала суду копію спадкової справи [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с. 27) Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] , [INFO] , є рідними дітьми [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-11, 107) Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 09 листопада 1999 року спірна квартира за адресо: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] та [PERSON] (а.с.83) [PERSON] помер [INFO] , про що 21.01.2015 Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 77, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.84) Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2015 року після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] та [PERSON] , отримали у спадщину по 1/6 частині квартири [ADDRESS] (а.с.81-82) Отже, судом встановлено, що [PERSON] в загальному розмірі належало Ѕ частина спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , інша Ѕ частина вказаної квартири належить відповідачу [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла у віці 77 років, про що 27 березня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 282 (а.с.8) За життя [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. 01 серпня 2015 року, реєстровий № 772, згідно якого [PERSON] заповідала належну їй на праві приватної власності частку житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] (а.с.9) 16 квітня 2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.28) 24 жовтня 2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 43) Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про відмову у здійсненні нотаріальної дії від 24 жовтня 2019 року [PERSON] відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилася після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності на вказане нерухоме майно (а.с. 7,44) Згідно зі ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) Відповідно до ч. 1,3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1226 ЦК України суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ст.. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.ч.3,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом роз`яснень абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 вимоги про визнання права на спадщину не підлягають судовому розглядові лише за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину. Так, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі квартиру, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Так, якщо за життя спадкодавець набув права власності на квартиру, житловий будинок, тощо, то спадкоємець також набуває права власності у порядку спадкування. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Належними відповідачами у спорах щодо спадкування права власності на нерухоме майно є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Так, Верховний Суд України 4 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, що померлій [PERSON] належала Ѕ частина спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частини вказаної квартири. Позивач [PERSON] має право на спадкування зазначеного спадкового майна на підставі заповіту, складеного [PERSON] 01 серпня 2015 року. Вказаний заповіт є чинним на момент відкриття спадщини. Як установлено судом, оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру, 1/2 частина якої входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , знаходиться у відповідача, який умисно створює перепони не надаючи документи про вступ до спадщини мотивуючи це своєю незгодою з правом позивача на спадкове майно та його такий розподіл. Тобто, позивач [PERSON] фактично отримала у спадщину 1/2 частину спірної квартири, однак на теперішній час оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлена можливості, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Отже, виходячи з цих усіх обставин, суд вважає на підставі ст. 392 ЦК України, необхідним захистити суб`єктивне документально не підтверджене право власності позивача на нерухоме майно, яке за законом належить позивачу, але документального підтвердження зазначеного права власності на яке немає і одержати яке в позасудовий спосіб неможливо, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, а відповідач у добровільному порядку такі документи не надає, чим створює перешкоди позивачу у праві оформлення спадкових прав. Крім того, статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з вищевикладеного, суд не може прийняти до уваги посилання позивача на той факт, що [PERSON] страждала на психічні розлади, приймала психотропні препарати, в силу похилого віку не усвідомлювала своїх дій та, що складання заповіту на ім`я [PERSON] не відповідало її дійсній волі, оскільки дані факти не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, відповідачем не надано жодних допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх заперечень, не забезпечено явку свідків у судове засідання, тощо, у зв`язку з чим суд розцінює це як особисту незгоду з волевиявленням померлого спадкодавця, незгоду з правом позивача на спадкування спірного нерухомого майна, та небажання вибуття з його власності та користування частини спірної квартири, в якій він наразі проживає. Суд також звертає увагу на те, що відповідач, будучи обізнаним про існування заповіту на ім`я позивача [PERSON] з 2019 року до теперішнього часу вказаний заповіт не оспорював, про що особисто зазначив у судовому засіданні. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст.. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved