Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом та, уточнивши підстави позову, остаточно просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності (а.с.55). Свої вимоги мотивує тим, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (квартирою [ADDRESS]) протягом двадцяти років, яке було придбано у період знаходження нею в шлюбі із відповідачем - 31.05.1993 р. 14.01.1995 р. її чоловік - [PERSON] - відповідач вийшов з квартири і додому не повернувся. З часу зникнення його місцезнаходження встановити не виявляється за можливе. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою, зазначеною у позовній заяві та за місцем реєстрації у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача (а.с.59). Заслухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За роз'ясненнями п.п. 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК). За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Як вбачається з матеріалів справи, позивач із відповідачем знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 15.03.1986 р.(а.с.10. Під час шлюбу - 31.05.1993 р. за договором купівлі-продажу було придбано нерухоме майно - квартира [ADDRESS] (а.с.18-20). В обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю позивач посилається на те, що з часу придбання квартири вона після зникнення її чоловіка - відповідача, більше двадцяти років відкрито і безперервно проживає у вказаній квартирі , особисто і неодноразово робила поточні і капітальні ремонти, самостійно оплачує всі комунальні платежі тощо. Проте, зазначені обставини не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього. Позивач свідомо користувалась майном, придбаним із відповідачем у період шлюбу. Таким чином, добросовісність позивача на зазначений нею як початковий момент заволодіння частиною квартири була відсутня. Отже, позивачем не доведено наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed