Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] і просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] від 26 березня 2018 року , укладений між дарувателем [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Літвінчук А.А. за реєстровим № 590. В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 30 грудня 1999 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і зареєстрував дружину та її сина від першого шлюбу у квартирі , в якій проживав на той час і яка не була приватизована, отримувалася ще його батьками. В лютому 2006 року він приватизував спірну квартиру, у приватизації брали участь усі зареєстровані особи, а саме дружина та її син [PERSON] . В зв`язку з цим квартира є спільною частковою власністю по 1\\3 частки квартири кожному. [INFO] [PERSON] померла і він дізнався лише після смерті дружини про існування оспорюваного договору. Він не згоден з вказаним договором, оскільки при його укладенні не дотримано спеціальних правил при даруванні майна, що є спільною власністю майна подружжя, набутого ними під час шлюбу. В порушення ст. 369 ЦК України, ст. 65,67 СК України, п. 173 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами україни - майно відчужено без нотаріально посвідченої письмової згоди іншого співвласника майна Позивач вважає, що оскільки частка квартири набута під час перебування в шлюбі, вони є спільною сумісною власністю подружжя, проте всупереч вимог частини третьої статті 65 СК України дружина не отримала письмову згоду позивача як чоловіка на укладення такого договору, що є підставою для визнання їх недійсними. 21 травня 2020 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. Зазначає, що частка у праві спільної власноті на спірну квартиру не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки належала його матері [PERSON] на праві особистої приватної власності - адже набута шляхом безоплатної приватизації в період, коли норми СК України , які встановлювали режим спільної сумісної власності приватизованого майна не діяли. Тому згода чоловіка на укладення договору дарування цієї частки не потрібна. Представник позивача адвокат Трушніков М.М. в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив про його задоволення з підстав, викладених у позові. Представник відповідача адвокат Куценко Ю.О. в судовому засіданні заперечив проти позову , просив про відмову у задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмолві докази по справі, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що з 30 грудня 1999 року позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] померла [INFO] . На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунальної власності міської ради 28 лютого 2006 року, двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1\\3 частки за кожним. 26 березня 2018 року між дарувателем [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] укладено договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Літвінчук А.А. за реєстровим № 590. Згідно п.1.2 вказаного договру зазначнег, що відчужуван частка квартири належить дарувальнику на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунальної власності міської ради 28 лютого 2006 року, зареєстровано в КП ММБТІ 02.06.2006 року. Право власності відповідача на вказану частку квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 26.03.2018 року. Як вбачається з матерілів нотаріальної справи договру дарування, посвідченого 26.03.2018 року за реєстровим № 590 приватним нотаріусом Миколаївського МНО Літвінчук А.А. - при посвідченні оспорюваного договору сторонами було надані правовстановлювальні документи дарувальника на вказану частку нерухомості , довідка про зареєстрованих осіб ( [PERSON] ,син [PERSON] та чоловік [PERSON] ), документи, що посвідчували особи сторін, атакож нотаріально посвідчені заяви [PERSON] щодо відсутності прав на відчужувану частку неповнолітніх дітей та недієздатних осіб; а також , що відчужувана частка не є спільною сумісною власністю , а є її особистою приватною власністю, оскільки набута нею в порядку приватизації державного житлового фонду безоплатно, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану частку немає. [PERSON] не надавав згоду на укладення цього договору. Як вбачається з копії спадкової справи № 29/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] , заведеної 12.09.2019 приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. , у встанволений законом 6-місячний строк з заявою про прийняття спадщини за заповітом на все майно померлої звернувся [PERSON] та з заявою про прийняття спадщини на обов`язкову частку звернувся непрацездатний чоловік померлої [PERSON] . Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 28 лютого 2006 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя об`єкти нерухомості. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 4 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду".. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте внаслідок безоплатної передачі його одному з подружжя із державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року таке житло належало до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 12 серпня 2020 року в справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18). Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Рішенням Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99 було, зокрема, визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому до цієї події приватизації вищевказаної квартири позивачем та його дружиною [PERSON] має бути застосований той закон, під час дії якого ця подія мала місце. В даному випадку приватизація квартири відбулася у лютому 2006 року, право власності на квартиру було зареєстровано за сторонами у липні 2006 року і на цей час діяв закон, а саме відповідна редакція ст.61 СК України, яка не передбачала безумовне встановлення статусу житла, набутого одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Однією з підстав набуття права власності громадянами України відповідно до ст. 345 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є набуття права власності в разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Серед видів приватизації розрізняють приватизацію житлового та земельного фонду як конституційне право кожного громадянина. Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю або продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Отже, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків отримали громадяни України, які постійно проживали в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, приватизація є спеціальною правовою підставою набуття права власності на державне житло, адже суб`єктом такого набуття може бути не будь-який громадянин України, а лише той, який відповідає вимогам приватизаційного законодавства, а відтак приватизація державного житла є індивідуальним актом його переходу у власність конкретного громадянина. Передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється у спільну сумісну або часткову\~власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку) (п. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Таким чином, закон чітко визначив, що у випадку приватизації житла виникає або спільна\~сумісна,\~або спільна\~часткова власність\~членів сім`ї. Проте, що в законі не йдеться про спільну сумісну власність подружжя. Це підкріплюється і тим, що законодавець визначив порядок здійснення прав щодо розпорядження приватизованим майном, який за безпосередньою вказівкою регулюється цивільним законодавством (ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). На підставі наведено, суд також враховує, що при приватизації спірної квартири учасники приватизації, тобто сам позивач і його дружина - самостійно визначили правовий режим приватизованого житла, а саме спільна часткова власність членів сім`ї з визначенням рівності часток. Таким чином, встановивши, що частка спірної квартири, приватизована [PERSON] та була її особистою власністю, суд доходить до висновку, що згода другого з подружжя на укладення спірного договору дарування не була потрібна, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачеві відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed