Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про зобовязання відповідача припинити користування зливною ямою, яка розташована на ділянці спільного користування під будинком № 477 по вул. Тімірязєва в м. Запоріжжі, та облаштувати окрему зливну яму у відповідності до технічного висновку державного науково-дослідного та проектно-винахідницького інституту «НІІпроектреконструкція». В заяві зазначила, що сторони є учасниками права спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, позивачу належить право на 27/100 частин будинку, а відповідачу 73/100 його частин. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.05.2014 року визначений порядок користування сторонами земельною ділянкою під будинком, відповідно до якого у спільному користуванні сторін залишено земельну ділянку площею 60,18 квадратних метри. На території земельної ділянки спільного користування наявна зливна яма, яку використовує відповідач. Будівництво вказаного майна здійснено з відступом від державної будівельної норми (ДБН) 360-92**, відповідно до якої вигрібна яма будується на відстані 5 метрів від будинку, тоді як фактично відстань від вигрібної ями до стіни будинку становить 3,1 метри, а також має бути виготовлена з конструкцій, які запобігають фільтрації фекальних стоків у грунт, тоді як спірна вигрібна яма, є джерелом суцільної фільтрації фекальних вод. Наявна конструкція також суперечить вимогам санітарних правил і норм (СанПіН 42-128-4690-88) про те, що дворові помийниці повинні мати водонепроникний вигріб. Вказані порушенні існуючих будівельних і санітарних норм та правил зумовили утворення тріщин в належній позивачці частині будинку, що при подальшій експлуатації зливної ями потягне за собою погіршення санітарного стану, безпеки проживання та руйнування самого будинку. В судовому засіданні підтримала вимоги позову. Пояснила, що вона влаштувала окрему зливну яму для власного користування. Такі ж самі дії повинен вчинити відповідач, влаштувавши вигрібну яму відповідно до технічної пропозиції науково-дослідного інституту «НІІпроектреконструкція». У звязку з викладеним просить про задоволення позову. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що вигрібна яма, яка відповідно до технічної документації на нерухоме майно за вказаною адресою не є самочинно побудованою нерухомістю, в 1980 році прийнята до експлуатації у встановленому законом порядку, тому на неї не можна розповсюджувати правила статті 376 ЦК України, на яку посилається позивач. Вона була побудована іншими особами, про це зазначає сама позивач. [PERSON] набув права власності на частку в праві спільної власності на будинок в 2008 році, тому він не вчиняв жодних дій, що посягають на право позивача. Що стосується руйнування стін, будинок зведений в 1957 році і його руйнування внаслідок тривалої експлуатації є цілком природним. Крім того, сама позивач, облаштувавши свою частину будинку погребом, підземна частина якого простирається під фундамент будинку, піддає ризику цілісність стін, і це будівництво може бути самостійною причиною для їх руйнування. Посилання позивача на зміст існуючих будівельних норм також є неспроможним, так як дія норм, впроваджених в 1992 році, не може простиратися на період зведення ями, який, як зазначено, співпадає з 1980 роком. Так як відповідно до санітарних правил відстань від вигрібної ями до суміжної ділянки не може бути меншою 20 метрів, облаштування нової ями посягатиме на права власників та користувачів суміжних земельних ділянок. Крім того, зазначаючи, що використання вигрібної ями шкодить її інтересам, позивач є необєктивною, оскільки вона сама в належному їй житлі не проживає. Окрім наведених доводів в заперечення проти позову, відповіач зазначив, що під час вирішення спору про визначення порядку користування земельною ділянкою позивач, обізнана з висновками будівельної експертизи, сама ініціювала визначення цього порядку відповідно до другого варіанту, який припускав перебування зливної ями на земельній ділянці загального користування. У звязку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. Представник відповідача підтримав доводи свого довірителя. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що на підставі рішення суду від 17.08.2019 року про поділ нерухомого майна [PERSON] належить право власності на 27100 частин будинку № 477 по вул. Тімірязєва в м. Запоріжжі, 73/100 частини вказаного нерухомого майна належить [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.05.2014 року, яке набрало законної сили, визначений порядок користування земельною ділянкою під будинком (а. с. 68). Відповідно до зазначеного рішення в спільне користуванні сторін передано земельну ділянку площею 60,18 квадратних метри, на якій розташована зливна яма, що зазначена в технічній документації номером 3. Позивач вимоги свого позову спрямовує в русло правовідносин, які регулюють захист права власності і регламентовані главою 29 ЦК України. Обрання такого способу захисту права, як зобовязання вчинити дії, в контексті захисту права власності передбачено частиною 2 ст. 386 ЦК України, на яку посилається позивач і яка надає власнику, що має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. І хоча позивач посилається на наявне порушення її права, а не таке, яке можна припустити, що і є передумовою для висунення вимоги про вчинення певної дії, проте її вимоги в усякому випадку стосуються правовідносин про захист права власності, тому суд знаходить за необхідне застосовувати положення закону, що регулюють ці правовідносини. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із розясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» \~відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і розяснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідача. Зазначаючи, що зливна яма є такою, що побудована з відступом від будівельних і санітарних норм та правил, позивач вважає, що ці порушення перебувають у причинному звязку з її правом на користування належною їй частиною житлового будинку. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування житловим будинком, суд керується наведеними в статті 391 ЦК України і розясненнях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ передумовами для звернення до суду за захистом права власності, і не вбачає ознак порушення цього права з боку відповідача. Основним доводом позову, на підтвердження якого позивачем надані фактичні дані, є твердження про самочинність зливної ями за ознаками істотних порушень будівельних норм і правил, допущених при її будівництві, в силу ст. 376 ЦК України. Суд не погоджується з цими твердженнями, оскільки встановлені судом фактичні обставини свідчать на користь того, що вказаний обєкт нерухомості не є самочинним, він введений у експлуатацію у встановленому на час облаштування ями порядку, про що свідчить її реєстрація в технічному паспорті як законної, а не самочинної споруди (а. с. 71), яка серед іншого нерухомого майна на земельній ділянці під будинком № 477 по вул. Тімірязєва успадкована позивачем, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а. с. 72). Зазначені обставини спростовують твердження представника позивача про визнання права власності на цю споруду як самочинну на підставі рішення суду. Експлуатація цієї нерухомості здійснюється відповідачем на підставі рішення суду від 17.08.2010 року про поділ жилого будинку, відповідно до якого сторонам в справі передано у власність по ? частині зливної ями № 3 (а. с. 73-75). У звязку з викладеним суд не вбачає в діях відповідача ознак протиправної поведінки, переконання в чому підкріплює та обставина, що спірна нерухомість була побудована не відповідачем, а попередніми власниками житла, а також доводи відповідача і його представника про неспроможність посилання позивача на зміст будівельних норм і правил, впроваджених в дію у 1992 році, і неможливість їх застосування при оцінці будівництва, зведеного у 1980 році. Крім того, суд враховує зміст згаданого рішення суду від 17.08.2010 року, за яким саме позивач, яка ініціювала розвязання спору про поділ будинку, наполягала на проведенні цього поділу відповідно до варіанту, запропонованого висновком судової будівельно-технічної експертизи, де зазначено про передачу у часткову власність сторін і зливної ями під номером 3. При вирішенні спору суд виходить з того, що для застосування судового захисту права власності необхідно не лише констатувати протиправність поведінки відповідача, але й причинний звязок між цією поведінкою і реальними або такими, що припускаються, порушеннями права позивача, а також наявність шкоди правам та інтересам позивача. Як на негативні наслідки від використання відповідачем зливної ями позивач посилається на руйнування належної їй частини будинку, при цьому не надає жодних фактичних даних в обґрунтування цих тверджень, як не надає і доказів про причинний звязок між експлуатацією вигрібної ями і руйнуванням стіни. Як на докази порушення правил будівництва і санітарних норм при зведенні і експлуатації спірного майна позивач посилається на висновок державного науково-дослідного та проектно-винахідницького інституту «НІІпроектреконструкція», зроблений в позасудовому порядку на її замовлення (а. с. 8-13), проте цей висновок лише констатує відступи від будівельних та санітарних норм і правил в будівництві ями, але не посилається на її негативний вплив на оточення і на звязок між цим впливом і порушеннями будівництва. Таким чином, встановивши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази і оцінивши їх у відповідності до вимог цивільного процесуального закону, суд не вбачає жодної з обставин на користь вимог позивача, лише сукупність яких є підставою для застосування судового захисту. Крім наведених доводів, при вирішенні спору суд керується даними про право власності позивача на ? частину зливної ями, встановленого рішенням суду від 17.08.2010 року, і за вказаних обставин не вбачає жодної з підстав для обмеження власника в реалізації його права, засади якого передбачені ст. 319 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні вимог про зобов"язання припинити використання зливної ями, суд не вбачає підстав і для покладення на відповідача обов"язку побудувати нову зливну ями, тим більш, що запропоноване висновком державного науково-дослідного та проектно-винахідницького інституту «НІІпроектреконструкція» місце розташування нової вигрібної ями вочевидь суперечило б інтересам суміжних землекористувачів через близькість цього місця до межі (а. с. 13). Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. У звязку з викладеним, у відсутність ознак порушення права власності позивача, з урахуванням перебування майна у спільній частковій власності сторін на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь вимог позову.

Outcome: dismissed