Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

03.07.2019 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на спадкове майно(а.с.4-6). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, просить розглянути цивільну справу без її участі та задовольнити позовні вимоги, про що надала до суду відповідну заяву (а.с. 58). Відповідач - представник Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду(а.с.66-67). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] в м. Красний Лиман Донецької області померла [PERSON] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, виданого Лиманським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Донецькій області, від 06.07.2019(а.с.11-12,61-63, 64-65, ). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з Ѕ частки житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , та який належав полмрелій на підставі договору купівлі-продажу, виданого 05.10.1962 Краснолиманською державною нотаріальною конторою(а.с.72). Відповідно до вимог цивільного законодавства, роз`яснень постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 "Про судову практику у справах спадкування" пункт 1 - відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі- ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ч. ч.1, 2 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом має місце тоді, коли воно не змінено заповітом. Спадкодавець [PERSON] до смерті спадковим майно не розпорядилася, заповіт не залишила. Статтею 529 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями першої черги за законом є діти, чоловік (дружина), батьки померлого. В період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Дані дії повинні бути здійсненні на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , згідно із ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, була донька помрелої [PERSON] (а.с. 11). [PERSON] за життя 24.12.1993 склала заповіт, яким все майно, яке залишиться на день її смерті, заповідала позивачу по справі - [PERSON] . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори 24.12.1993, реєстр № 2-2173. На теперішній час заповіт не змінено та не скасовано; інші спадкоємці після смерті спадкодавця [PERSON] відсутні, що підтверджується повідомленням Лиманської державної нотаріальної контори від 15.07.2019(а.с.69-70). [INFO] в м. Красний Лиман Донецької області померла [PERSON] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, виданого Лиманським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Донецькій області, від 06.07.2019(а.с.65). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] , Ѕ частку якого [PERSON] прийняла у спадщину в порядку 549 ЦК УРСР 1963 року після смерті [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав та друга Ѕ частка спадкового майна належала помрелій на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28.06.1968 Краснолиманською державною нотаріальною конторою(а.с.72). На теперішній час, позивач як єдиний спадкомць за заповітом звернулася до нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, але державним нотаріусом 04.06.2019 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , оскільки відсутні документи, які б підтверджували право власності на спадкове майно на ім`я спадкодавця(а.с.23-24). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.1 Узагальнення ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» де зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В абз. з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування"від 20.05.2008 № 7 викладена правова позиція суду, що «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження». Відповідно до ч.4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті, отже на теперішній час у позивач отримати правовстановлюючий документ на ім`я спадкодавців немає можливості. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Якщо спадкоємець не має змоги оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. З урахуванням викладених позивачем обставин та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно.

Outcome: approved