Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

04.01.2021 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області звернулась позивач [PERSON] зі позовом до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйко Володимир Павлович, [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. У позові посилається на те, що 27.12.2012 року за договором дарування позивач подарувала відповідачу, який є її онуком, 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності. Після укладання договору позивач фактично квартиру не передала і продовжувала проживати у ній. Під час укладання договору дарування вона вважала, що дарує частину квартири за умови, що відповідач буде доглядати її та надавати матеріальну підтримку, оскільки позивач є непрацездатною та хворою людиною, інших доходів окрім пенсії не має. Після укладання договору відповідач сумлінно виконував свої зобов`язання, а потім припинив будь-яке спілкування із позивачем. У серпні 2020 року їй стало відомо, що відповідач намагається продати квартиру. Після цього позивач вивчила укладений договір та з`ясувала, що договір не містить таких умов, на яких вона вважала, що договір буде укладений та про які казав відповідач. Отже, оскільки вважає, що договори дарування укладений під впливом помилки, то позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати недійсними договір дарування 1/2 частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Плюйком В.П. від 27.12.2012 року. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кобрина Н.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Щербаков С.Ю. заперечив проти задоволення позову. Зазначив, що [PERSON] з доброї волі подарувала частину квартири своєму онукові. Зазначив, що вказане дарування було зумовлене тим, що у той час її донька - [PERSON] перебувала у складі релігійної секти "Велике біле братство". Позивач з метою збереження нерухомості хотіла подарувати свою частку власному синові - батькові відповідача. Батько відповідача відмовився від участі щодо відчуження частини квартири йому, а тому баба відповідача - позивач [PERSON] , подарувала частину квартири відповідачу - [PERSON] . Третя особа - [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку. Встановлено, що 27.12.2012 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування (а.с. 6-7). Згідно до вказаного договору дарувальник [PERSON] усвідомлював природу цього правочину та значення своїх дій. Приватним нотаріусом Плюйком В.П. вчинено усі необхідні дії щодо роз`яснення наслідків укладання вказаного договору. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. 717 ЦК України договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як встановлено вище, 27.12.2012 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Плюйком В.П. Приватним нотаріусом встановлювалась дієздатність дарувальника. Крім цього, суд приймає як доказ копію договору оренди укладеного між [PERSON] та [PERSON] 01.11.2013 року, який свідчить про те, що позивач усвідомлювала, що частка подарованої квартири їй, на момент укладання договору оренди, вже не належить (а.с. 62-65). Отже, суд прийшов до висновку, що позивач не помилялася щодо природи укладеного правочину. Суд відкидає посилання позивача на її стан здоров`я, оскільки у відповідному порядку позивач не визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним. Позивач не заявляв відповідних клопотань про призначення експертиз про встановлення чи могла [PERSON] на час укладання оспорюваного правочину розуміти свої дії та керувати ними. На підставі вищевикладеного суд вирішив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Оскільки позивач [PERSON] являється інвалідом другої групи то судовий збір компенсується за рахунок держави (а.с. 85-89). Повний текст рішення складено 19.05.2021 року.

Outcome: dismissed