Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права власності на грошові кошти. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 березня 2014 року уклав з відповідачем договір про відступлення права вимоги (цесії), за яким набув права вимоги за договорами банківських вкладів та банківських рахунків, укладених відповідачем з ПАТ «ВіЕйБі банк», на загальну суму 150 000 грн. Між тим, 06 травня 2015 року відповідач не визнав його право власності на вказані кошти, повідомивши про це в листі. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності за вказаним договором банківського вкладу та рахунків на суму 150\~000,00 грн. В судове засідання позивач не зявився, надав заявку про слухання справи у його відсутність, підтримку позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заяву про слухання справи у його відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити. 14 лютого 2014 року [PERSON] уклав з ПАТ «ВіЕйБі банк» договір банківського вкладу, за яким розмістив в банку строковий вклад в розмірі 337000 грн. на строк 13 місяців до 14 березня 2015 року. Цього ж дня [PERSON] уклав з ПАТ «ВіЕйБі банк» договір банківського вкладу на вимогу, за яким банк відкрив відповідачу іменний вкладний рахунок на умовах вкладу на вимогу «Для виплат» (а.с. 7,8). 10 березня 2014 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір про відступлення права вимоги (цесії), за яким останній набув право вимоги за вказаними договорами банківських вкладів та банківських рахунків, укладених [PERSON] на загальну суму 150000 грн. (а.с. 5-6). Згідно листа відповідача [PERSON], останній повідомив [PERSON], що відмовляється від укладеного договору цесії та вважає себе власником спірних вкладів (а.с.9). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до частини 2\~ статті 214 ЦК України\~особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Як вбачається з повідомлення відповідача до позивача, відповідач в односторонньому порядку відмовляється від укладеного договору про відступлення права вимоги. В такому разі одностороння відмова відповідача є неприпустимою та не тягне за собою юридичних наслідків. Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої\~ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, право вимоги [PERSON] до банку підтверджується укладеним сторонами договором, який ніким не спростовано. Разом з тим, позивачем невірно обрано такий спосіб захисту як визнання права власності, оскільки згідно укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги, позивач набув право вимоги, належне відповідачу і став кредитором за договорами банківських вкладів та банківських рахунків, укладеними між відповідачем та ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк". Відтак, реалізуючи своє право, позивач може вимагати від банку сплати йому суми боргу або заміни сторони у зобов'язанні, відповідно до\~ст. 512 ЦК України. У разі невиконання банком своїх зобов'язань, позивач може скористатись наданим йому правом вимоги, пред'явити позов про стягнення коштів вже до належного відповідача, тобто Банку. Зазначена правова позиція вбачається з ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 23 липня 2015 року при розгляді справи №489/2506/15-ц. Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed