Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

07.04.2017р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до КП «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за час затримки по виплаті заробітної плати, компенсації втрати частки заробітної плати та відшкодування моральної шкоди (а.с. № 2 - 8). В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] в позовній заяві посилалася на те, що вона працювала в КЗ «Південукргеологія» на різних посадах і була звільнена з посади чергового Регіонального центру геологічних досліджень за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 49-к від 01.07.2016р. 09.08.2016р. відповідач видав позивачці довідку про заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01.07.2014р. по 30.06.2016р., згідно з якою позивачці при звільненні належить до виплати 72323 грн. 53 грн. 29.08.2016р. позивачка пред'явила відповідачу письмову вимогу про розрахунок, в якому просила виплатити їй всю суму заборгованості по виплаті заробітної плати. У зв'язку з тим, що відповідач у добровільному порядку вимогу позивачки не виконав, остання була вимушена звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів. 13.09.2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська видав позивачці наказ, яким стягнув з КЗ «Південукргеологія» на її користь заборгованість за нарахованою, але не виплаченою заробітною платою за період з 01.07.2014р. по 30.06.2016р. у сумі 72323 грн. 52 коп. 18.11.2016р. Жовтневим ВДВС м. Дніпропетровська було відкрите виконавче провадження № 52925521, а 22.12.2016р. позивачці була перерахована заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 72323 грн. 52 коп. Так, позивачка вважає, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі за 173 дні за період з 02.07.2017р. по 22.12.2016р. у сумі 22545 грн. 60 коп. та компенсацію втрати частки заробітної плати у сумі 15287 грн. 77 коп. за період з липня 2014р. по червень 2016р. при розрахунку у грудні 2016р., а також моральну шкоду у розмірі 5000грн., а всього: 42833 грн. 37 коп. Крім того, позивачка зазначає, що згідно роз'яснень Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013, при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати не можуть бути застосовані строкові обмеження для звернення до суду щодо вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і зняття вказаних обмежень не пов'язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат. Позивачка по тексту поданого до суду позову просила розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с. № 7). Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги № 3-17 від 23.03.2017р. - а.с. № 22 - 23) надав в судове засідання заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, справу розглянути за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. № 30). Представник відповідача в судові засідання 11.05.2017р. та 08.06.2017р. повторно не з'явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України (а.с. № 24, 29), про причини своєї неявки у судове засідання 11.05.2017р. та 08.06.2017р. суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивачки, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом також встановлено, що [PERSON] працювала в КЗ «Південукргеологія» на різних посадах і була звільнена з посади чергового Регіонального центру геологічних досліджень за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 49-к від 01.07.2016р. (а.с. № 11 - 12). 09.08.2016р. відповідач видав позивачці довідку про заборгованість по виплаті їй заробітної плати за період з 01.07.2014р. по 30.06.2016р., згідно з якою їй при звільненні належало до виплати 72323 грн. 53 грн. (а.с. № 14). 29.08.2016р. позивачка пред'явила відповідачу письмову вимогу про розрахунок, в якому просила виплатити їй всю суму заборгованості по виплаті заробітної плати за період з 01.07.2014р. по 30.06.2016р. на загальну суму 72323 грн. 53 коп. (а.с. № 13). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 1 та 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної ним роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 13.09.2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська видав позивачці судовий наказ, яким стягнув з КЗ «Південукргеологія» на її користь заборгованість за нарахованою, але не виплаченою заробітною платою за період з 01.07.2014р. по 30.06.2016р. у сумі 72323 грн. 52 коп. (а.с. № 15). 18.11.2016р. Жовтневим ВДВС м. Дніпропетровська було відкрите виконавче провадження № 52925521, а 22.12.2016р. позивачці була перерахована заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 72323 грн. 52 коп. (а.с. № 16 - 17). Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Між тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Такі самі висновки містить і п. п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. „Про практику застосування судами законодавства про працю", де зазначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення. Вирішуючи питання про поважність причини пропуску строку позовної давності позивачкою, суд виходив з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивачки на звернення до суду. Позивачкою жодних доказів про наявність причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання позову до суду в межах встановленого законодавством 3-місячного строку надано не було, у зв'язку з чим, суд не знаходить підстав для поновлення [PERSON] пропущеного строку для звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати у період з 02.07.2016р. по 22.12.2016р. Що стосується позовних вимог [PERSON] стосовно стягнення суми компенсації втрати частки заробітної плати за період з липня 2014р. по червень 2016р. у розмірі 15287 грн. 77 коп., суд вважає, що їх слід задовольнити, з огляду на таке. Згідно ст. 2 Закону України „Про оплату праці" від 24.03.1995р. (з подальшими змінами) зазначає, що до структури заробітної плати й компенсаційні виплати. Згідно з правовою позицією, яка висловлена у Постанові Пленуму ВСУ від 26.10.2016р. у справі № 6-1395 цс 16, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки суми на відшкодування на моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13.01.2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. За встановленого суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з КЗ «Південукргеологія» в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000грн., на стягненні якої наполягає позивачка, підлягають задоволенню частково, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про наявність порушення законних прав позивачки, яке полягало у затримці у виплаті заробітної плати під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховані конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, зокрема, тяжкість і істотність вимушених змін у її житті під час затримки у виплаті заробітної плати, тощо. Між тим, суд вважає, що їх слід задовольнити в сумі 2000грн., оскільки така сума відображає ступінь та характер моральних страждань позивачки від невиплати їй заробітної плати тривалий час, при цьому враховує, й те, що при її звільненні 01.07.2016р. все ж таки заборгованість по заробітній платі їй була виплачена в розмірі 72323 грн. 52 коп. (а.с. № 15). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивачка за законом при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, а її позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що судовий збір за частину позовних вимог, яка є задоволеною, слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 1280грн. (мінімальний розмір судового збору за 2 окремі позовні вимоги, які задоволені судом, а саме про стягнення компенсації втрати частки заробітної плати та відшкодування моральної шкоди 640грн.х 2 - 1280грн.). Що стосується тієї частини позовних вимог, в задоволені яких позивачці відмовлено, то суд вважає за можливе віднести ці витрати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial