Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

24 січня 2017 р. Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, Прокуратура міста Хмельницького, про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON], остання не надала документів, що підтверджують її можливість виховувати та утримувати сина, не цікавиться його навчанням, не має на нього виховного впливу. Її неодноразово запрошували на засідання комісії з питань захисту прав дитини для вирішення питання можливості повернення їй сина на виховання, але ситуація не змінилася: мати ігнорувала запрошення, вводила в оману працівників служби у справах дітей. [PERSON] неодноразово притягували до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків за ч. 1 ст. 184 КпАП та за розпиття спиртних напоїв у громадських місцях. Стосунки хлопчика з матір'ю конфліктні, вона не користується авторитетом у сина як мати та не має на нього впливу. Мати не цікавиться дозвіллям сина, рідко цікавиться навчанням і вихованням дитини. Представник позивача в судове засідання не з'явився, направив суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, зазначивши, що викладені позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, направила суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши що заперечує щодо задоволення позову, вказавши що такі підстави відсутні, так як вона завжди піклується про дитину. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, Прокуратура міста Хмельницького, в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлені про судові засідання. Клопотань не надходило. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, внаслідок наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON], що вбачається із копії свідоцтва про народження. На обліку в службі у справах дітей Хмельницької міської ради перебуває дитина, позбавлена батьківського піклування, [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що його мати, [PERSON], була засуджена відповідно до вироку Хмельницького міськрайонного суду від 29.02.2016 року, державну реєстрацію народження проведено відповідно до вимог частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (довідка Хмельницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області від 31.05.2016 року № 1073/02-04-25). Відповідно до постанови Хмельницького міськрайонного суду від 12.01.2015 р. [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов'язків. Згідно з інформацією з НКВ № 6, де навчається [PERSON], стосунки хлопчика з матір'ю конфліктні, вона не користується авторитетом у сина як мати та не має на нього впливу. Після уроків [PERSON] здебільшого проводить вільний час на вулиці. Мати не цікавиться дозвіллям сина. [PERSON] рідко цікавиться навчанням і вихованням дитини. Батьківські збори у вересні 2016 року не відвідувала. Не телефонує класному керівнику та не цікавиться успіхами сина у школі. На зауваження вчителів реагує різко, виконання дитиною домашніх завдань не контролює, не виконує рекомендацій класного керівника. До школи учень часто приходить без канцелярського приладдя, зошитів і виконаних завдань. Із повідомлень НКВ № 6 вбачається, що [PERSON] часто порушує дисципліну у школі. Доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] [INFO], підтвердив висновок органу опіки і піклування Хмельницької міської ради. При цьому із характеристики НКВ № 6 також зазначено, що ставлення дитини до матері позитивне, вона для нього є емоційно близькою та значущою людиною. Умови проживання [PERSON] є задовільними, що вбачається із акту обстеження житлово - побутових умов. Конвенція ООН про права дитини гарантує, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9). В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.155 ч.4 Сімейного Кодексу, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Також ухилення від виконання батьківських обов'язків, що виражається в систематичному невиконанні чи неналежному виконанні обов'язків по вихованню неповнолітнього при наявності об'єктивної можливості їх виконання, тягне за собою позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до п.п. 15 та 18 зазначеної Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, виконання інших батьківських прав та обов'язків) до досягнення дитиною повноліття є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. А тому питання про застосування таких крайніх заходів слід вирішувати лише після повного і всебічного, об'єктивного з'ясування обставин, зокрема, ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винних дій батьків, а також інших істотних обставин відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа "Хант проти України" від 07.12.2006 року). Суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач у цій справі оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про інтерес до дитини. Також в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява N 39948/06), встановлено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки та піклування на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні даного питання. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи встановлені обставини справи, вік дитини, а також беручи до уваги ті обставини, що мати дитини піклується про неї, а позивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження доцільності позбавлення відповідача батьківських прав внаслідок умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків, свідомого нехтуванні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, а тому підстави для задоволення позову відсутні. При цьому суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON] і покласти на орган опіки та піклування Хмельницької міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов'язків. Щодо висновку органу опіки та піклування, то суд критично ставиться до нього, враховуючи , що він не базується на ретельному з'ясуванні обставин справи. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed