Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

20.06.2018р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом покликаючись на те, що [INFO] померла її мати, яка до дня смерті проживала і була зареєстрована в [ADDRESS]. Вказує, що після смерті останньої відкрилась спадщина на спірний житловий будинок і право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Макунівське» розміром 2,49га на умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. Зазначає, що спадкодавець [PERSON] за свого життя розпорядилась всім своїм майном на випадок смерті, зокрема склала заповіт на ім'я сестри позивача (дочки) [PERSON]. Вказує, що на час смерті матері була пенсіонеркою, а тому мала право на обов'язкову частку в спадщині, у зв'язку з чим звернулась в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва на спадщину на обов'язкову частку. Стверджує, що через стан здоров'я одразу не завершила процедури оформлення спадщини після смерті матері. Крім цього у неї були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спадкове майно, зокрема вказує, що змушена була виготовити новий сертифікат на право на земельну частку (пай), технічний паспорт на спірний будинок. Вказала, що державним нотаріусом їй 22.05.2017р. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст.535 ЦК України в редакції 1963 року, зокрема право на 1/3 частину від спадкового майна - право на земельну частку (пай). В кінці 2017року, вона дізналася про те, що її племінниця (відповідач) [PERSON] подала заяву на приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], та подала документи, які засвідчують її право власності на спірний житловий будинок. Вважає, що відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері (сестри позивача) [PERSON] на спірне спадкове майно незаконно, так як нотаріусом не враховано того факту, що вона (позивач) мала право на обов'язкову частку в цьому спадковому майні після смерті матері [PERSON] Зазначила, також що спірне майно відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», головою і останнім членом якого була її матір [PERSON], а тому після її смерті даний житловий будинок спадкується на загальних підставах. З огляду на наведене просить суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане 29.08.2016р. державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Шаравара В.В., за яким [PERSON] успадкувала спірний житловий будинок після смерті [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок; визнати за нею (позивачкою) право власності на 1/3 частину спірного будинку в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] В судовому засіданні позивачем [PERSON] підтримано вимоги, з підстав наведених в позовній вимозі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та просять у задоволенні позову відмовити. Обґрунтовують це тим, що спадкодавцю [PERSON] (сестрі позивача) спірне майно належало на підставі свідоцтва про право власності, а не свідоцтва про право на спадщину після смерті матері (бабусі відповідача) [PERSON], яка померла [INFO] Вказують, що дане право власності було зареєстроване і правомірність набуття права власності за [PERSON] ніким не оскаржувалось та не скасоване. Зазначають, що [PERSON] була законною власницею цілого спірного будинку, а відтак відповідач у передбачений законом спосіб набула право власності на такий в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Стверджують, що для оскарження правомірності набуття права власності на будинок [PERSON] сплив строк позовної давності. Крім того, зазначають, що позивачкою не правильно визначено обов'язкову частку у спадщині, оскільки спадкодавець [PERSON] мала четверо дітей і відповідно обов'язкова частка з 2/3 становить 1/4, а не 1/3 як зазначає позивач. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори та третя особа державний нотаріус Городоцького нотаріального округу Шаравара В.В. (в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори) в судове засідання не з'явилися, проте надіслали заяву-повідомлення від 25.09.2018р. та копії сторінок спадкової справи №130/01, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO], а також копії сторінок спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO] Просили слухати дану справу у їх (представників) відсутності. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] померла у 2001 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. Так, Спадкодавець [PERSON] за життя розпорядилася усім своїм майном, склавши 11.12.1996р. заповіт на ім'я своєї дочки [PERSON] (сестри позивача, матері відповідача по справі). [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом даної спадщини, а позивач [PERSON] є спадкоємцем, яка у відповідності до вимог ст.535 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), має право на обов'язкову частку у спадщині. Статтею 535 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Як вбачається із копій сторінок спадкової справи №130/01, заведеної після смерті [PERSON], спадкоємці [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, так як у встановлені законом строки звернулися в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця (матері) [PERSON] Інші спадкоємці у відповідності до вимог ст.549 ЦК Української РСР 1963 року не вчинили жодних дій, які б свідчили про прийняття ними спадщини. Також в судовому засіданні встановлено і підтверджено сторонами, що у спадкодавця [PERSON] було четверо дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (які у відповідності до вимог ст.529 даного кодексу вважаються спадкоємцями першої черги спадкування за законом), отже обов'язкова частка позивача у спадщині становить, - 3/8 (1/4:2/3) частка у спадковому майні спадкодавця [PERSON], а не 1/3 як покликається позивач. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON], до складу якої входить і право власності на спірне спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], яке належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.06.2002р. серії [NUMBER], яке видане на підставі рішення Маломокрянської сільської ради Мостиського району Львівської області №5 від 26.02.2002р. Спадкодавець [PERSON] за життя розпорядилася усім своїм майном, склавши 16.09.2011р. заповіт на ім'я своєї дочки (відповідача) [PERSON], яка у встановлений законом строк прийняла спадщину та отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом 29.04.2016р. на спірне майно, що підтверджується копіями сторінок із спадкової справи №522/2013, заведеної після смерті [PERSON] Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала права на спадкування. В абз. 3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З урахуванням зазначених норм закону, вимога про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.04.2016р., виданого державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Шаравара В.В., за яким [PERSON] успадкувала спірний житловий будинок після смерті [PERSON], - не підлягає задоволенню, оскільки таке видано на правових підставах, так як належало спадкодавцю на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.06.2002р. серії [NUMBER], яке видане на підставі рішення Маломокрянської сільської ради Мостиського району Львівської області №5 від 26.02.2002р. Оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за заповітом видавалося на ім'я спадкоємця на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке не було визнано недійсним); набуття права власності та здійснення державної реєстрації спірного майна матір'ю відповідача [PERSON] ніким не оспорювалось і ніким не скасовано, та не є предметом розгляду даної цивільної справи. Оскільки вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок та визнання за нею (позивачкою) право власності на 1/3 частину спірного будинку в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] є похідними від первинної вимоги про скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, то такі також не підлягають задоволенню. Що стосується заявленої представником позивача вимоги про застосування строку позовної давності до вимоги щодо правомірності набуття права власності на будинок [PERSON], суд вважає за необхідне роз'яснити наступне. Позовна давність починає перебіг лише після порушення суб'єктивного цивільного права. Саме за його захистом і звертається особа до суду. Але порушення права і пов'язаний з цим фактом строк давності можуть мати місце тоді, коли право дійсно належить позивачеві, воно порушене та порушення вчинив відповідач, протилежному разі позов можна вважати безпідставним незалежно від терміну його подання. Оскільки в даному судовому провадженні не здійснювалось дослідження правомірності набуття права власності на спірний будинок [PERSON], згідно рішення Маломокрянської сільської ради Мостиського району Львівської області №5 від 26.02.2002р., то судом не може розглядатися питання про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку позовної давності. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами 1, 2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин неправомірності набуття відповідачем права власності на спірне майно, а тому суд відмовляє в задоволенні позову. Судовий збір, сплачений позивачем при подані позову до суду, в силу ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed