Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

[PERSON] звертаючись до суду з позовом до [PERSON], редакції газети «Чернігівщина: новини і оголошення», просить визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності та порочить честь та гідність інформацію, надруковану в номері [NUMBER] від [INFO] газети «Чернігівщина», в статті [PERSON] «[INFO]» наступного змісту: «Лютіжани кажуть, що [PERSON] вже майже рік не бачили. Буцімто у мисливське угіддя він вже не проїздить, а «Барс» переоформив на [PERSON]. Не приїздить відтоді, як у власному мисливському господарстві ледве не повторив «Подвиг» [PERSON]. Говорять, що надто втомленим (поважних людей називають такими, коли вони добряче на підпитку) [PERSON] ледве не застрелив людину. Мовляв, більше його тут і не бачили»; зобов'язати [PERSON], в місячний строк із дня набрання судовим рішення по даній справі законної сили, спростувати вказану недостовірну інформацію, шляхом публікації в газеті «Чернігівщина» повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту; стягнути з відповідачів солідарно 80 000 грн моральної шкоди (а.с.2-5). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що в газеті «Чернігівщина», номер [NUMBER] від [INFO], була опублікована та доведена до відома широкого кола осіб стаття [PERSON] під назвою «[INFO]». В даній статті наявна недостовірна інформація, яка принижує честь і гідність та шкодить діловій репутації, а тому підлягає спростуванню. Позивач вказує, що він є публічною особою, так як обирався народним депутатом 5 та 6 скликання, а з 27.03.2013 року по 05.03.2014 рок працював на посаді першого заступника Чернігівського міського голови. Оприлюднена негативна інформація підриває його авторитет серед громадян міста Чернігова та за його межами, чим завдає моральної шкоди, яку він оцінює у 80 000 грн. Вказує, що оприлюднена інформація не є оціночними судженням, а фактами, а отже, на відповідача покладається обов'язок доведення наявності таких фактів. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10.03.2016 року позов [PERSON] до [PERSON], редакції газети «Чернігівщина: новини і оголошення» в частині вимог про стягнення моральної шкоди з редакції газети «Чернігівщина: новини і оголошення» та в частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача [PERSON] спростувати вказану недостовірну інформацію - залишено без розгляду, у відповідності до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України (а.с.84-85). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити, при цьому посилались на обставини, викладені в позові та письмових поясненнях (а.с.40-42). Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити відповідно до письмових заперечень, які приєднано до матеріалів справи (а.с.43-47). Відповідач зазначив, що вказаний уривок тексту наповнений як гіперболами, алегоріями, так і сатирами, є виключно оціночними судженнями, як не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Представник третьої особи фізичної особи-підприємця [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Вказав, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначив, що позивач не звертався до редакції газети, тобто не скористався своїм правом на відповідь. Який тираж був газети, в якій міститься дана стаття, не пам'ятає, оскільки кожного разу тираж газети змінювався. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка третя особа [PERSON] суду пояснив, що на момент виходу вказаної статті був редактором газети. [PERSON] готував матеріали для вказаної статті, спілкувався в селі Лютіж з місцевими жителями, все занотовував. Вказав, що частково чув їх розмови, оскільки здійснював фотозйомку. Перед випуском у друк дану статтю вичитував. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 3, 28 Конституції України, честь та гідність людини є найвищою соціальною цінністю, як і право кожного на повагу до його гідності. Разом з тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Дана правова позиція узгоджується зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка ратифікована Україною. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], обґрунтовуючи підстави позову, посилався на те, що стаття в газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» від 13 серпня 2015 року, номер [NUMBER] під назвою «[INFO]», автором якої є [PERSON] (а.с.76) містить недостовірну інформацію, яка порочить їх честь, гідність і ділову репутацію та є для нього негативною. Зокрема, інформація наступного змісту: «Лютіжани кажуть, що [PERSON] вже майже рік не бачили. Буцімто у мисливське угіддя він вже не проїздить, а «Барс» переоформив на [PERSON]. Не приїздить відтоді, як у власному мисливському господарстві ледве не повторив «Подвиг» [PERSON]. Говорять, що надто втомленим (поважних людей називають такими, коли вони добряче на підпитку) [PERSON] ледве не застрелив людину. Мовляв, більше його тут і не бачили». Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтями 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному та міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. З аналізу змісту витягу із статті вбачається, що жодного стверджувального речення, з якого можна зробити висновок, що воно містить конкретні, фактичні дані, в наведеному тексті не міститься. Обрані відповідачем [PERSON] мовні засоби містять оціночні судження щодо дій позивача, який обирався народним депутатом України, працював на посаді першого заступника Чернігівського міського голови, тобто є публічною особою, а відтак межі критики якого більш відкриті, аніж приватної особи, а його дії як в побуті так і суспільному житті становлять громадський інтерес. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Українська Прес-група» проти України» від 29.03.2005 року параграф 41 зазначено: «У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції». Стаття 10 Європейської Конвенції з прав людини передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції, зокрема, у рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року та «Українська прес-група проти України» від 29 березня 2005 року. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 37 Закону «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»). У зв'язку з цим, якщо [PERSON] вважав судження журналіста такими, що принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, мав право звернутися до газети з проханням надрукувати його відповідь чи власне тлумачення, але ним це зроблено не було. За таких обставин, суд вважає, що викладену інформацію у вищезазначеному абзаці статті не можна розцінювати, як приниження ділової репутації, честі та гідності, бо це не що інше, як реалізація права на свободу слова, висловлювання щодо публічної особи, яким є позивач, як громадський діяч, є оціночними судженнями відповідача. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів щодо поширення вказаної інформації широкому колу осіб. Так, до матеріалів справи не додано примірника газети «Чернігівщина: новини і оголошення» від 13 серпня 2015 року, номер [NUMBER], в якому міститься інформація щодо тиражу, видавника. Позивачем та його представником не заявлялись клопотання про витребування вказаної інформації у видавця або засновника вказаної газети. До того ж, судом з'ясовувалось коло осіб, на яких може бути покладено відповідальність за поширення недостовірної інформації. Так, на даний час функції редакції та видавця покладаються на ФОП [PERSON], згідно договору на видання та розповсюдження газет від 29.12.2015 року, укладеного із замовником - засновником газети «Чернігівщина: новини і оголошення» (свідоцтво [NUMBER] від 17.06.2011 року) [PERSON] (а.с.62-63). Згідно оглянутого в судовому засіданні 18.02.2016 року договору на видання та розповсюдження газет, на момент публікації статті в газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» від 13 серпня 2015 року, номер [NUMBER] під назвою «[INFO]» функції редактора та видавця виконував ФОП [PERSON] У відповідності до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Зі змісту наведеної норми, яка повністю кореспондується з вищевказаними нормами законів, вбачається, що право обирати коло осіб, до яких може бути пред'явлено позов, цілком належить позивачу і саме виходячи з його волі, наявність якої є обов'язковою і яка має бути виражена у відповідному клопотанні, суд має прийняти рішення щодо заміни певних осіб на інших, або залучення нових осіб у відповідному процесуальному статусі. Зазначене підтверджується позицією Верховного суду України, викладеній у п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», яка визначає, що при пред'явленні позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. У зв'язку з тим, що редакція газети «Чернігівщина: новини і оголошення» не має статусу юридичної особи, судом роз'яснювались позивачу та його представнику положення ст.33 ЦПК України, щодо залучення належних відповідачів, водночас клопотання не заявлялись, а позовні вимоги до редакції газети «Чернігівщина: новини і оголошення» залишені без розгляду у відповідності до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Отже, з врахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню саме з наведених вище мотивів. Згідно ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові, не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed