Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

1.Позиція позивача. У червні\~2018\~року \~ [PERSON] звернувся\~до суду\~з позовною\~заявою до\~ [PERSON] ,\~3-я\~особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору,\~старший державний\~виконавець Заводського\~відділу державної\~виконавчої служби\~м.\~Кам`янське Барна\~О.О.\~«про звільнення\~від сплати\~заборгованості по\~аліментам»,\~в якій\~просить: - звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за період з 11.04.2014 р. по 31.05.2017 р. в сумі 40347 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 21 жовтня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між нами припинено на підставі рішення Заводського районного суду від 11.06.2012 року. Від вказаного шлюбу є спільна донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 жовтня 2012 року з мене, [PERSON] , на користь [PERSON] , присуджено стягувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини. Що з осені 2011 року (з моменту фактичного припинення шлюбних відносин) і до квітня 2017 року позивач добровільно щомісячно надавав колишній дружині гроші на утримання доньки [PERSON] , або за спільною домовленістю, покупав зимову одежу, обув та інше. Не зважаючи на наявність рішення суду від 04.10.2012 року про стягнення аліментів у примусовому порядку, позивач регулярно добровільно надавав допомогу на утримання доньки, і так продовжувалося до квітня 2017 року, що може бути підтверджено відповідними квитанціями про сплату аліментів, однак частина з них загублена. Але 12.04.2017 року [PERSON] звернулася до Державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів. Такий вчинок [PERSON] для позивача є незрозумілим, оскільки впродовж майже 6 років він справно. Щомісячно, добровільно сплачував аліменти на утримання доньки і майже усі питання завжди вирішували мирним шляхом. Так, 12.04.2017 р. державним виконавцем була винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження та Постанова про накладення арешту на майно. Відповідно до довідки державного виконавця Заводського відділу державної-виконавчої служби Варна О.О. № 17/14502 від 30.05.2017р. аліменти нараховані згідно ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» в період з 11.04.2014 р. по 31.05.2017 року в сумі 48 859,00грн. Сплачено боржником за даний період 6998,00. Однак позивач наголошую на тому, що було надано державному виконавцю лише частина квитанцій про сплату аліментів, яка зберіглася. Розмір фактично сплачених аліментів за вказаний проміжок часу значно вище. Відповідно до довідки державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське Барна О.О. № 17/14503 від 30.05.2017р. згідно перевірки автоматичної системи виконавчих проваджень, виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: доньки [PERSON] , [INFO] в період з 08.06.2012 р. по 11.04.2017р. на примусове виконання до Заводського відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське ГТУЮ у Дніпропетровській області не надходив. Саме той факт, що впродовж всіх років позивач добровільно сплачував аліменти й пояснює, чому відповідачка впродовж майже б років не пред`являла до виконавчої служби для виконання виконавчий лист про стягнення з мене аліментів на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 жовтня 2012 року . Зважаючи на ст.. 197 ч. З СК України та на той факт, що заборгованість за період з 11.04.2014 р. по 31.05.2017 р. виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини (оскільки позивач добровільно платив аліменти) виконавчого листа до виконання, вважаю що у суду є усі підстави звільнити його, [PERSON] , платника аліментів, від сплати заборгованості. 2.Заперечення відповідача по справі. Відповідач по справі [PERSON] 24 січня 2019 року подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що матеріально-правовою підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості зі сплати аліментів є положення, закріплене ч. З ст. 197 СК України, а фактичною підставою звернення до суду є те, що заборгованість виникла внаслідок того, що мною без поважної причини не було пред`явлено Виконавчий лист до виконання. Частину третю статті 197 СК України виключено на підставі пункту «в», п.п. 6, п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 р. Таким чином, на момент подання позову, положення закону, на яке посилається Позивач, втратило чинність, а отже на даний момент взагалі відсутні підстави для розгляду судом даних позовних вимог. Окрім цього, щодо фактичних обставин справи, на які посилається Позивач, то звертаю увагу суду, що вони не відповідають дійсності, оскільки: по-перше, виконавчий лист №415/4837/12 від 04.10.2012 р. був пред`явлений до виконання у 2017 році вдруге, оскільки перший раз його було подано до виконавчої служби 01 06. 2016 року, але виконавчий лист був повернутий у зв`язку із закінченням строку його пред`явлення (до 14.10.2013 року) і вона була вимушена знову звернутися до Заводського районного суду для поновлення строку на пред`явлення Виконавчого листа, що підтверджується Ухвалою суду від 11.01.2017 року. По-друге, до 2015 року відповідач не пред`являла Виконавчий лист до виконання, у зв`язку із чим в наступному пропустила строк на його пред`явлення, оскільки саме Позивач просив не пред`являти його до виконання та запевнив мене, що буде сумлінно сплачувати аліменти, оскільки боявся відповідних негативних наслідків, зокрема, заходів примусу, які можуть бути вжиті державним виконавцем. Однак, слід звернути увагу, що аліменти Позивач сплачував у мінімальному розмірі, який передбачений законом, та до того ж досить нестабільно, а в наступному взагалі перестав сплачувати їх, посилаючись на відсутність у нього постійного заробітку. Натомість, Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 11 червня 2012 року, щодо якого позивач був добре обізнаний, з нього було стягнуто не 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а 1/3 частину його доходів.Згідно до ч. З ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ,що був чинним на момент видачі Виконавчого листа№415/4837/12 від 04.10.2012 р., Рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред`явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Аналогічна норма закріплена у чинному на сьогоднішній день Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404 VIII, а саме, ч. З ст. 12 вказаного Закону. Крім того, Позивачем не враховано, що здійснюючи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно Виконавчого листа № 415/4837/12 від 04.10.2012 р., державний виконавець керувався положенням ч. З ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» [в редакції від 17.02.2017 р.], яким, передбачалось, що Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Згідно до ч. 1 та 3 ст. 195 СК України [в редакції від 10.11.2016 р.], Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення.[...] Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. З наведеного вбачається, що державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості Позивача за Виконавчим листом №415/4837/12 від 04.10.2012 р. у відповідності до вимог закону. В свою чергу, Позивач звернувся до суду з позовом про звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, яка виникла у зв`язку із тим, що він сплачував аліменти у меншому розмірі, ніж це було визначено рішенням суду. За таких обставин, навіть не враховуючи, що положення закону, на яке посилається Позивач, як на підставу позову, втратило чинність задовго до його звернення із цим позовом, слід дійти обґрунтованого висновку про відсутність будь-яких об`єктивних підстав для звільнення його від сплати заборгованості по сплаті аліментів. Натомість, згідно до ч. З ст. 195 СК України, Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Також, згідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Таким чином, спір щодо розміру заборгованості може бути вирішено судом за відповідним позовом, а не шляхом звільнення Позивача від сплати заборгованості. Крім того, відповідно до ч. З ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, а отже Позивач помилково вважає, що сплачуючи у період 2014-2015 років аліменти у розмірі, що не перевищує 30% прожиткового мінімуму на дитину, то він у повній мірі виконував свій обов`язок щодо утримання дитини. 3.Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Заводського районного\~суду міста\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області від 20.06.2017 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Заводського районного\~суду міста\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області від 24.01.2018 року, за клопотанням представника позивача, залучено до участі 3-тю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби місто Кам`янське Барна О.О. Ухвалою судді Заводського районного\~суду міста\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області від 24.01.2018 року розглянуто у відкритому судовому засіданні питання згідно до Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України, та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. 4.В ході судового розгляду: Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, представник відповідача підтримав позицію викладену у відзиві на позов. Представник 3-ої особи в судове засідання не прибув, подано клопотання про проведення судового розгляду за їх відсутності. 5.Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21 жовтня 2006 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.06.2012 року (а.с. 10). Від шлюбних відносин у сторін народилась дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області(а.с. 9). Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили 14 жовтня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини (а.с. 11). Рішення пред`явлено до примусового виконання. В матеріалах справи відсутні докази, щодо оскарження в установленому порядку рішення суду. 01.06.2016 року [PERSON] подала виконавчий лист № 415/4837/12 від 04.10.2012 року до виконання, але з підстав пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, постановою державного виконавця Заводського ВДВС м. Дніпродзержинська ГТУЮу Дніпропетровській області, відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання (а.с. 86). Відповідно до матеріалів справи, а саме Ухвали Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року заяву [PERSON] «про поновлення строку виконавчого листа для його пред`явлення», задоволено (а.с. 73). 12.04.2017 р. на підставі виконавчого листа № 415/4837/12 виданого Заводським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, старшим державним виконавцем Барна О.О. винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження №53754980 (а.с. 13) та Постанова №53754980 про накладення арешту на майно (а.с.12), що підтверджено витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 166-167) . Відповідно до довідки старшого державного виконавця Заводського відділу державної-виконавчої служби Варна О.О. № 17/14502 від 30.05.2017р. аліменти нараховані згідно ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» в період з 11.04.2014 р. по 31.05.2017 року в сумі 48 859,00грн (а.с. 14). Сплачено боржником за даний період 6998,00 гривень (а.с. 14). Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, щодо ознайомлення та оскарження в установленому порядку розрахунку заборгованості зі сплати аліментів чи постанови про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до відомості з ДРФОПП виданою 04.02.2019 року №55813 [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , в період з 2 кварталу 2014 року по 2 квартал 2017 року «про суми виплачених доходів та утриманих податків» - інформація про доходи відсутня (а.с. 95). Також, [PERSON] зазначає, що обоє його батьки є пенсіонерами, що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.101), з поганим станом здоров`я. 6.Норми права застосовані судом: Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XIIта\~набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст.\~51\~Конституції України гарантовано, а ст.\~180\~СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 17постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Обов`язок утримувати дитину не залежить від звернення до суду, адже позивач був обізнаний про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти на дитину, тому повинен був прийняти міри для своєчасного перерахування аліментів. Відповідно до\~Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства»\~у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, він визначав охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини. Крім того, відповідно до\~Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»\~аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Цей припис підтверджує довід про підвищений захист прав дитини. Ч. 1 ст. 197 СК України - з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. Згідно до ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Частину третю статті 197 виключено на підставі Закону\~№ 1404-VIII від 02.06.2016, який набрав законної сили 05.10.2016 року. Відповідно до ч. 4\~ст. 273 ЦПК України\~якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. 7.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Комплексний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що аліменти на утримання дитини підлягають сплаті тим з батьків, який проживає окремо від дитини. Повне звільнення платника аліментів від їх сплати можливе лише за його позовом у разі наявності для того істотних обставин. В матеріалах справи відсутні докази, щодо оскарження в установленому порядку рішення суду, за яким визначено розмір стягуваних аліментів. Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, щодо ознайомлення та оскарження в установленому порядку розрахунку заборгованості зі сплати аліментів чи постанови про відкриття виконавчого провадження. Звертаючись 19.06.2017 року із позовними вимогами щодо звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами, позивач керується ч. 3 ст. 197 СК України, як підставою для їх заявлення, в той же час, станом на 05.10.2016 року ч. 3 ст. 197 СК України виключена, та на час розгляду справи по суті, так як і на час пред`явлення позову до суду, не передбачено звільнення платника аліментів від сплати заборгованості, внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. А інших вимоги та підстав, в порядку ч. 1 або ч. 2 ст. 197 СК України, позивачем не заявлено. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] був обізнаний про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення про стягнення з нього аліментів. Проте свої зобов`язання вчасно не виконував. [PERSON] , як батько дитини, зобов`язаний нести витрати по її утриманню, однак, в добровільному порядку аліменти у розмірі визначеному розмірі за рішенням суду не сплачує, тим самим фактично намагається перекласти свій обов`язок піклуватись та матеріально забезпечувати дитину на відповідача, що є порушенням норм чинного сімейного законодавства України. Посилання позивача на відсутність збереження доказів сплати ним аліментів у період з квітня 2014 року по травень 2017 року, не звільняє його від обов`язку щодо надання відповідних доказів на підтвердження своєї позиції, а у разі необхідності заявлення клопотань про витребування доказів які сторона самостійно надати не може, що зроблено стороною позивача не було, а таким чином така позиція позивача жодним чином не обґрунтована. Крім того, обґрунтування свого позову позивачем проведено з посиланням на норму закону, який втратив чинність а саме ч. 3 ст. 197 п. «в», п.п. 6, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року. Також, судом встановлено, що вперше з виконавчим листом № 415/4837/12, стягувач [PERSON] звернулася 01.06.2016 року, що підтверджено постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження (а.с. 86), з підстав пропущення строку на звернення до виконання з зазначеним листом, що стало підставою для звернення в подальшому стягувачки з заявою до суду. Та як встановлено, зазначений строк як пропущений з поважних причин, був поновлений [PERSON] , що і стало підставою для відкриття виконавчого провадження 12.04.2017 року (а.с. 13). Суд вбачає, що позивач є працездатною людиною за станом здоров`я, спроможний платити аліменти на утримання дитини у розмірі визначеному рішенням суду, що є гарантованим на утримання дитини відповідного віку, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, обраний шлях захисту своїх прав, а саме посилання на звернення до виконавчої служби позивачки по спливу строку на пред`явлення виконавчого листа, не передбачений вимогами ст. 197 СК України, на час виникнення спірних правовідносин, та не узгоджується з позицією самого позивача - боржника, який будучи обізнаний про наявність судового рішення Ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.01.2017 року (а.с. 73), якою [PERSON] поновлено пропущений строк для пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа № 415/4837/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] «про стягнення аліментів на утримання дитини», зазначене судове рішення не оскаржив, таким чином погодившись з поважністю причин на поновлення зазначеного строку стягувачу Лобановій О.В.. На підставі викладеного, суд не може визначити обставину, зазначену позивачем, як таку, що має істотне значення. Між тим, з боку позивача доказів того, що існували будь-які підстави передбачені ст. 197 СК України, внаслідок чого він не мав можливості сплачувати аліменти або доказів про його тяжку хворобу, непрацездатність, не надано. Доказів, які б вказували на наявність інших обставин, які мають істотне значення, у зв`язку з чим виникла заборгованість по аліментах також не представлено, а заявлена вимога як пропуск строку пред`явлення виконавчого листа стягувачем, жодним допустимим доказом не підтверджена та спростовується судовим рішенням, яке набрало законної сили, щодо поновлення стягувачу строк на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання. Тому, суд не вбачає підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами перед [PERSON] , тим більш що наявність розрахованої державним виконавцем заборгованості позивачем не оспорюється. А тому позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, та є такими що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed