Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

07.08.2014 позивач ПТ «Ломбард ТОВ «Натал» і компанія» звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачки [PERSON] майнову шкоду у розмірі 22`100,00 грн., стягнути з відповідачки [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1`000,00 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що з 13.03.2012 року відповідачка [PERSON] працювала в ПТ «Ломбард ТОВ «Натал» і компанія» на посаді експерта-оцінювача. У цей же день з [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до посадової інструкції експерт-оцінювач повинен знати і виконувати інструкцію з прийому у заклад виробів із дорогоцінних металів і з дорогоцінним камінням, порядок і правила прийому матеріальних цінностей. До функціональних обов'язків експерта-оцінювача, зокрема, віднесені: оцінка предметів застави, оформлення у програмі операцій закладу, підписання відповідних договорів і здійснення пов'язаних з цим касових операцій. 11.11.2013 року [PERSON] видала гр. [PERSON] фінансовий кредит (позику) у сумі 17 100,00 грн., прийнявши від нього у заставу (заклад) ланцюг вагою 70, 58 г, який вона визначила як золотий ланцюг 750 проби. 15.11.2013 року при проведенні перевірки було виявлено, що вказаний ланцюг вагою 70,58 г не є золотом 750 проби і взагалі не є дорогоцінним металом, а його вартість становить 00,00 грн.. Крім цього, 06.12.2013 року була проведена інвентаризація дорогоцінних металів і виробів з них у відділенні № 6 товариства, в результаті чого було встановлено, що 25.10.2013 року [PERSON] видала гр. [PERSON] фінансовий кредит (позику) у сумі 5 000,00 грн., прийнявши від нього у заставу (заклад) ланцюг вагою 25,85 г, який вона визначила як золотий ланцюг 583 проби, проте вказаний ланцюг не є дорогоцінним металом. Таким чином, [PERSON] завдала позивачеві матеріальну шкоду на загальну суму 22 100,00 грн.. Свою чергу, працівник товариства [PERSON], яка була зобов'язана забезпечити перевірку предмету закладу в день його прийняття [PERSON] ( 11.11.2013 року), не виконала свого трудового обов'язку (перевірка була проведена лише 15.11.2013 року), чим завдала товариству моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн.. Посилаючись на викладене, позивач просить задовольнити позов. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ПТ «Ломбард ТОВ «Натал» і компанія» в повному обсязі і просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги ПТ «Ломбард ТОВ «Натал» і компанія» не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у встановленому ст. 74 ЦПК України порядку. Про причини своєї неявки суд не повідомила. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 13.03.2012 року відповідачка [PERSON] працювала в ПТ «Ломбард ТОВ «Натал» і компанія» на посаді експерта-оцінювача, що підтверджується копією наказу (розпорядження) № 23-к від 13.03.2012 року. Відповідно до п. 1.4.3., п. 1.4.7., п. 2.8., п. 2.9. посадової інструкції експерта-оцінювача, з якою [PERSON] була ознайомлена 13.03.2012 року, експерт-оцінювач повинен знати і виконувати інструкцію з прийому у заклад виробів із дорогоцінних металів і з дорогоцінним камінням, порядок і правила прийому матеріальних цінностей. До функціональних обов'язків експерта-оцінювача, зокрема, віднесені: оцінка предметів застави, оформлення у програмі операцій закладу, підписання відповідних договорів і здійснення пов'язаних з цим касових операцій. 13.03.2012 року ПТ «Ломбард ТОВ «Натал» і компанія» з [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до п.1 якого [PERSON] взяла на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за прийом в заставу виробів з дорогоцінних металів, порядок їх видачі, збереження, а також відповідальність за схоронність довірених коштів та обладнання. 11.11.2013 року [PERSON] видала гр. [PERSON] фінансовий кредит (позику) у сумі 17 100,00 грн., прийнявши від нього у заставу (заклад) ланцюг вагою 70,58 г, який вона визначила як золотий ланцюг 750 проби . 15.11.2013 року при проведенні перевірки було виявлено, що вказаний ланцюг, вагою 70,58 г, не є золотом 750 проби і взагалі не є дорогоцінним металом, а його вартість становить 00,00 грн.. 06.12.2013 року була проведена інвентаризація дорогоцінних металів і виробів з них у відділенні № 6 товариства, в результаті чого було встановлено, що 25.10.2013 року [PERSON] видала гр. [PERSON] фінансовий кредит (позику) у сумі 5 000,00 грн., прийнявши від нього у заставу (заклад) ланцюг вагою 25,85 г, який вона визначила як золотий ланцюг 583 проби, проте вказаний ланцюг не є дорогоцінним металом. Зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні Актом перевірки характеристик предметів закладу від 15.11.2013 року, договорами про надання ломбардом фінансового кредиту від 11.11.2013 року та від 25.10.2013 року, актом інвентаризації дорогоцінних металів і виробів з них від 06.12.2013 року, а також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладені матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України), Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" (з наступними змінами) роз'яснено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому на зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держакомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28 грудня 1977 року, з подальшими змінами і доповненнями і який є чинним, [PERSON] належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Умовами укладеного між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що [PERSON] приймає на себе повну матеріальну відповідальність за прийом в заставу виробів з дорогоцінних металів, порядок їх видачі, збереження, а також відповідальність за схоронність довірених коштів та обладнання та несе відповідальність в установленому законом порядку; зобов'язується дбайливо відноситися до переданих їй для збереження або як заставу ювелірних виробів з дорогоцінних металів і з дорогоцінними каменями та інших предметів і вживати заходів щодо запобігання збитку та інше. За загальним правилом працівник вважається невинуватим у заподіянні роботодавцю прямої дійсної шкоди, якщо роботодавець не доведе, що шкода заподіяна з вини працівника. Разом з тим працівники, які отримали матеріальні цінності під звіт, вважаються винними у незабезпеченні збереження цих цінностей, якщо не доведуть, що шкоди завдано не з їхньої вини. Враховуючи, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що матеріальна шкода підприємству заподіяна не з її вини, суд вважає доведеним факт заподіянні позивачеві матеріальної шкоди з вини відповідачки [PERSON]. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позивачем, як роботодавцем, доведена наявність підстав та умов для покладення на [PERSON] матеріальної відповідальності за матеріальну шкоду, заподіяну ПТ «Ломбард ТОВ «Натал» і компанія». Разом з цим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача [PERSON], з огляду на наступне. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що працівник товариства [PERSON], яка була зобов'язана забезпечити перевірку предмету закладу в день його прийняття [PERSON] ( 11.11.2013 року), не виконала свого трудового обов'язку (перевірка була проведена лише 15.11.2013 року), чим завдала товариству моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн.. Ч.1 статті 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Абзац 2 пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зобов'язує суди з'ясовувати при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Разом з цим, будь-яких доказів на підтвердження заподіяння позивачеві з боку відповідачки [PERSON] моральної шкоди та доказів на підтвердження розрахунку суми, яку позивач просить стягнути з боку відповідача на відшкодування моральної шкоди, суду не надано. Таким чином, позивачем не доведено наявність моральної шкоди та її розмір. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, аналізу наданих суду позивачем доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не доведені, а тому не підлягають задоволенню. В силу ч. 5 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial