Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У липні 2016 р. позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, який було уточнено заявою від 19.10.2016 р., в якому просив визнати недійсним за ознаками фіктивності договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], укладений 08.06.2016р. між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим Ігорем Юрійовичем, реєстраційний № 2392. В обґрунтування свого позову [PERSON] вказав, що його місце проживання зареєстроване за адресою спірної квартири та на сьогодні існує рішення суду, яким задоволені його позовні вимоги до [PERSON] щодо усунення йому перешкод у користуванні та вселення у спірну квартиру. На виконання вказаного рішення відкрито виконавче провадження. Позивач стверджує, що вказані обставини суперечать пункту 4 спірного договору, де, з його точки зору, невірно зазначено стосовно відсутності прав третіх осіб на вказану квартиру на момент укладання договору. Позивач [PERSON] також вказав, що оскаржуваний ним договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків та просив суд визнати за цими наслідками його недійсним. Як на доказ фіктивності спірного договору позивач посилався на те, що [PERSON] та [PERSON] - є єдиноутробними сестрами довіряють один одній, [PERSON] - є молодою особою, яка не мала грошових коштів достатніх для купівлі квартири, а саме 392.830,00 гривень. В своєму позові позивач посилається на ст.234, 215, 203 ЦК України та просить визнати вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним за ознаками фіктивності. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та вказав, що договір купівлі-продажу від 08.06.2016р. вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались вказаним договором, вчинений як спосіб досягнення мети виселення з квартири позивача, тому повинен бути визнаний фіктивним та недійсним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала та вказала, що [PERSON], як власник спірної квартири прийняла рішення продати своє майно [PERSON]. Вказаний договір посвідчений нотаріально, вона отримала від покупця 392.830,00 грн., а остання зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку. На виконання умов договору купівлі-продажу [PERSON] у двомісячний термін знялася з реєстрації за адресою спірної квартири, та у квартирі на сьогодні вона не проживає, її особистих речей там немає. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вказала, що [PERSON] придбала спірну квартиру за власні кошти, які сплатила продавцю. Крім того, між нею та [PERSON] були обговорені всі істотні умови правочину та виконані всі умови договору. Вона зареєструвала своє право власності, вселилася у квартиру, мешкає в ній та здійснює догляд за своєю власністю. Представники відповідачів у судовому засіданні не заперечували того факту, [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами по матері, вказані обставини підтвердили та визнали особисто відповідачі у своїх письмових поясненнях. Третя особа в судове засідання не з*явилась, про день та час повідомлялась належним чином, її представник подав до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та пояснення, щодо законності спірного договору./ а.с. 58/ Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому така особа на власний розсуд обирає передбачений ст.15 ЦК України спосіб захисту цивільних прав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 08.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири однокімнатної квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим Ігорем Юрійовичем, реєстраційний № 2392./ а.с. 45/ Вказаний договір купівлі-продажу квартири від 08.06.2016 року укладено в письмовій формі, посвідчено нотаріусом. Відповідно до змісту пункту 3 договору купівлі-продажу сторони в договорі взаємно підтвердили, що розрахунок за квартиру було здійснено до підпису договору в розмірі 392.800,00 гривень. Факт розрахунку підтверджується розпискою [PERSON] про те, що остання отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 392.800,00 гривень за продаж квартири. / а.с. 83/ Судом також встановлено, не заперечувалося сторонами, що відповідач [PERSON] зареєструвала право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Вселилася у квартиру та зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS]., тобто вчинила дії, які свідчать про відсутність у неї умислу на укладення 08.06.2016 року фіктивного правочину. Вказаний факт підтверджується довідкою про склад сімї та актом про проживання. / а.с. 82, 84/ З обставин, встановлених на підставу аналізу наданих сторонами доказів, вбачається, що оспорений [PERSON] договір купівлі-продажу від 08.06.2016 року відповідає передбаченим загальним вимогам, які свідчать про чинність правочину. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Згідно розяснень, викладених в листі Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, що кореспондується з правовою позицією викладеною Верховним судом України в постанові від 21.01.2015 року по справі № 6-197цс14. З огляду на положення ст.234 ЦК України та вимоги ст.ст.10,60 ЦПК України саме позивач має довести наявність умислу як у [PERSON] так і у [PERSON] на фіктивність договору від 08.06.2014 року, тобто що обидві сторони договору не мали на меті оплатного відчуження квартири та набуття її у власність [PERSON] Позивачем не доведено, що договір купівлі-продажу від 08.06.2016р. [PERSON] та [PERSON] уклали формально, що в дійсності [PERSON] не мала умислу на відчуження належного їй нерухомого майна, а матеріали справи таких даних не містять. Виходячи з викладеного вище, суд дійшов до висновку, що позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів щодо наявності умислу у обох сторін на укладення 08 червня 2016 року фіктивного договору. Твердження представника позивача про те, що [PERSON] не мала грошових коштів у розмірі 392.800, 00 гривень на момент укладання договору купівлі-продажу не підтверджено. Натомість наявність довідок про отриману стипендію та заробітну плату не можуть слугувати доказом того, що особа не мала інших грошових коштів. / а.с. 80-81/ Крім того, мотиви, які навів позивач, та з яких [PERSON] та [PERSON] начебто уклали 08.06.2016 року договір купівлі-продажу квартири, лише з метою обмеження його прав, не підтверджуються доказами та не свідчать про наявність підстав для задоволення позову. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed