Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У червні 2014 року позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказували, що у зв'язку із хворобою [PERSON] і подальшим її лікуванням, а також потребою в поверненні боргу, вони звернулись до агентства нерухомості «Брокер» з питання оформлення позики коштів. Представник даної фірми запропонувала їм допомогу, при цьому попросила їх надати документи на будинковолодіння [ADDRESS], власниками якого вони є. На запропоновану працівником агентства нерухомості пропозицію в частині отримання позики в сумі 20 тис. доларів США під заставу належного їм нерухомого майна вони погодились. Також вказували на те, що з метою укладення договору позики 30 жовтня 2013 року в офісі приватного нотаріуса [PERSON] вони зустрілись з представником агентства нерухомості [PERSON] та особою, яка мала їм надати у позику кошти - [PERSON] В подальшому, нотаріусом їм було надано для ознайомлення текс договору позики текстового формату А-4 , а пізніше надано текст договору, роздрукований на нотаріальних бланках дрібним шрифтом, який вони не стали повторно читати, остільки дуже втомились, підписали його та отримали від [PERSON] у позику 7 тис. доларів США, решта від обіцяної суми, як їм пояснили пішла на оформлення документів. Усі документи на будиковолодіння по [ADDRESS] та земельну ділянку вони залишили в нотаріальній конторі, оскільки нотаріус їх запевнив, що ці документи мають зберігатися у нотаріуса до повернення боргу. На початку 2014 року їм стало відомо, що будинковолодіння по [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою вони продали [PERSON], про яку вони ніколи не чули та не бачили, а при підписанні угоди вона не була присутня у нотаріуса та остання на даний момент вимагає від них звільнення належного їм на праві власності майна. Оскільки при посвідченні вказаних договорів нотаріусом грубо порушені вимоги ст.ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат», а саме договори були посвідчені у відсутності особи, одного із учасника правочину - [PERSON], а також нотаріусом не було встановлено дійсного наміру учасників правочину на вчинення саме договору купівлі-продажу, а не договору позики, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину й відповідно не встановлено вільного волевиявлення сторін на вчинення саме договору купівлі-продажу будинковолоідння та земельної ділянки, просили визнати їх неукладеними. Крім того, також зазначали, що при укладенні спірних договорів не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, необхідних до даного виду договору, оскілки вони взагалі не розглядались й відповідно підписуючи спірні договори вони вважали, що укладають договір позики, а не купівлі-продажу, який вони ніколи не бачили та не бажали укласти , оскільки це протирічить їх бажанню. Також спірний договір купівлі-продажу будинковолодіння містить умови, на які вони не давали згоди, зокрема в частині визначення ціни, за яку було продано майно в розмірі 29 900 грн., оскільки вона не відповідає ринковій вартості належного їм будинковолодіння, яка становить 896 812 грн. згідно звіту про незалежну оцінку майна від 24 лютого 2014 року. Крім того, ними не проводилось жодної дії щодо передачі у власність [PERSON] нерухомого майна, зокрема ключів від будинку, абонентських книжок, виселення тощо. Також позивачка [PERSON] як опікун непрацездатного [PERSON], який є співвласником будинковолодіння, вказує на те, що не писала і не підписувала жодної заяви до опікунської ради щодо надання згоди на продаж частки будикнковолодіння, яке належить непрацездатному [PERSON] за умови відчуження йому рівноцінної частки будинковолодіння в с. Молодія, Глибоцького району Чернівецької області, яке є непридатним для проживання й відповідно такий договір без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Посилаючись на вказане, просили визнати на підставі ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 224, 638, 655 ЦК України договори купівлі-продажу нерухомого майна неукладеними та стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили визнати спірні договору купівлі-продажу нерухомого майна неукладеними, оскілки вони суперечать вимогам закону та порушують їх права. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, вказуючи на те, що заявлений позивачем позов є необґрунтований та безпідставний. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - в судовому засіданні проти задоволення позов заперечувала, надала письмові заперечення на позов та ураховуючи той факт, що наявні судові рішення між тими самими сторонами яким відмовлено в позові позивачів про визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна заявлений з тих самих підстав, що й заявлено даний позов про їх не укладення й відповідно даними судовими рішення спірні договори визнано укладеними та дійсними, підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вирішуючи питання про наявність правових підстав для визнання оспорюваних позивачами правочинів неукладеним, виходить із наступного. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину неукладеним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу пред'явленого позову. Крім того, частиною 1 ст. 202 ЦК передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з вимогами ст. 204, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Крім того, відповідно до роз'яснень які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" недійсним може бути визнано лише укладений договір. У разі якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України ). Таким чином, у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин ч. 3 ст. 215 ЦК України), а не неукладеним. Разом з тим, як встановлено судом, 30 жовтня 2013 року між позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діяла [PERSON], та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу будинковолодіння по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0456 га розташованої за цією ж адресою. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу будинковолодіння, продаж вчинюється за домовленістю сторін за 29 900 грн., які повністю отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт розрахунку та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру (а.с. 104). Аналогічної домовленості сторони досягли й за договором купівлі-продажу земельної ділянки. Факт отримання грошових коштів, зокрема в сумі 6 тис. доларів також не заперечується поясненнями позивачів, наданими в ході судового розгляду. Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог в частині визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна неукладеними, позивачі як підставу вказували на відсутність їхнього вільного волевиявлення при укладенні договорів купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки, оскільки вони були впевнені, що укладають саме договір позики, а не договори відчуження належного їм на праві власності нерухомого майна, а також на не досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору. Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено,що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України) Частиною 3 ст. 640 ЦК України, чинної на час укладення сторонами спірних договорів, визначено що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Як встановлено судом, а також убачається з матеріалів справи, оспорювані позивачами договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будинковолодіння [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, посвідченні нотаріально приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровані в реєстрі за №№ 10942, 10945. При цьому, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вони такий договір не підписували та підписи у оспрюваних ними договорах їм не належать, що могло б свідчити про відсутність їх волевиявлення, а також доказів щодо недотримання форми правочину й відповідно доказів про недійсність правочину через невідповідність його вимогам закону. За таких обставин, оскільки договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будинковолодіння та земельної ділянки в силу положень ст. 640 ЦК України та ч. 1 ст. 657 ЦК України, чинних на час посвідчення нотаріусом оспорюваних позивачами договорів купівлі-продажу нерухомого майна, були посвідчені приватним нотаріусом, й відповідно позивачами не надано суду доказів щодо недотримання форми та порядку укладення таких договорів, вони є укладеними з моменту їх нотаріального посвідчення й відповідно не можуть бути визнані судом неукладеними. При цьому, ураховуючи той факт, що одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин ч. 3 ст. 215 ЦК України). Однак таких вимог розивачами не заявлено. Крім того, як встановлено судом, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 28 травня 2014 року, в задоволенні позовних вимог позивачів в частині визнання оспорюваних ними договорів купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки недійсними, зокрема з підтавав відсутності їх волевиявлення на укладення такого договору та недотримання істотних умов договору було відмовлено (а.с. 43-43). Дані судові рішення вступили в законну силу. При цьому, в ході розгляду вищевказаної справи судом досліджувались підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав відсутності волевиявлення сторін, а також з підстав відсутності досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, а також інші підстави для визнання договорів недійсними. За наслідками розгляду вищевказаної справи, судом встановлено, що позивачами при укладенні договорів було надано нотаріусу усі необхідні для посвідчення саме договору купівлі-продажу майна документи, а саме: документи, що посвідчують їх особу, правовстановлюючі документи на нерухоме майно, документи щодо визнання [PERSON] недієздатним та про призначення [PERSON] опікуном [PERSON], а також згоду органу опіки та піклування на відчуження майна недієздатного, та згоду чоловіка [PERSON] - [PERSON] на продаж нерухомого майна та інші документи, які підтверджують бажання позивачів саме на відчуження належного їм на праві власності нерухомого майна, що свідчить про те, що їх волевиявлення на укладення саме договорів купівлі-продажу нерухомого майна було вільним, й відповідно такі договори були посвідчені у нотаріальному порядку та позивачами не надано суду доказів на підтвердження відсутності у них наміру на укладення саме договорів купівлі-продажу нерухомого майна й відповідно підстав для визнання їх недійсними згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України судом не встановлено. Також даним судовим рішення встановлено відсутність підстав вважати, що сторони укладаючи оспорюванні договори купівлі-продажу нерухомого майна мали намір укласти саме договір позики, а також встановлено факт того, що сторони при укладенні оспорюваних правочинів дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу нерухомого майна. При цьому, встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної, сили обставини відповідно до положень ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім того, в ході розгляду справи не встановлено підстав нікчемності оспорюваних правочинів, зокрема з підстави вчинення такого правочину без дозволу органу опіки та піклування ( ч. 1 ст. 224 ЦК України). Так, згідно із ст. 204 ЦК правочин вважається правомірним не лише у разі, якщо він не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Зокрема, [PERSON] як опікун непрацездатного [PERSON], який є співвласником будинковолодіння, вказала як на одну із підстав недійсності правочину також на те, що вона не писала і не підписувала жодної заяви до опікунської ради щодо надання згоди на продаж частки будинковолодіння, яке належить на праві спільної сумісної власності також непрацездатному [PERSON] за умови відчуження йому рівноцінної частки будинковолодіння в с. Молодія, Глибоцького району Чернівецької області, яке є непридатним для проживання й відповідно такий договір без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Разом з тим, як встановлено судом, оспорюваний позивачами правочин було вчинено при наявності рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 22 жовтня 2013 року № 576/18, яким надано згоду [PERSON] як опіку недієздатного [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу будинковолодіння [ADDRESS] за умови відчуження йому рівноцінно частки будинку в с. Молодія, Глибоцького району Чернівецької області. Крім того, як встановлено судом, [PERSON] була присутня при розгляді опікунською радою питання про надання згоди на вчинення оспорюваного правочину, а саме договору купівлі-продажу будинковолодіння [ADDRESS] та за результатами проведення засідання опікунської ради, на засідання якої була присутня [PERSON], що не заперечується наданими нею суду поясненнями, виконавчим комітетом Чернівецької міської ради прийнято рішення від 22 жовтня 2013 року, яким надано згоду на укладення договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS], співвласником якого є недієздатний [PERSON], за умови відчуження йому рівноцінної частки будинку в с. Молодія Глибоцького райоу Чернівецької області . При цьому дане рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради як органу опіки та піклування у визначеному законом порядку не оскаржено та не скасовано, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 224 ЦК України лише при відсутності дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину такий правочин є нікчемним. Таким чином, наявність згоди органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину в інтересах недієздатного [PERSON], який є співвласником будинковолодіння свідчить про дотримання встановлених законом вимог при укладенні договорів купівлі-продажу нерухомого майна, власниками яких є недієздатні особи й відповідно не свідчить про наявність нікчемності такого правочину в розумінні положень ст. 204 ЦК України та ч. 1ст. 224 ЦК України. Крім того, позивачкою [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту незаконності прийняття виконавчим комітетом Чернівецької міської ради рішення щодо надання згоди на продаж належної [PERSON] частки у нерухомому майні й відповідно вищевказане рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради у визначеному законом порядку не скасовано та не оскаржено. При цьому, посилання [PERSON] на те, що заяву до опікунської ради вона не підписувала та не писала, без визнання вищевказаного рішення недійсним та його скасування, не може бути підставою для визнання правочину неукладеним. Також судом встановлено, що 30 жовтня 2013 року [PERSON] було укладено в інтересах [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку (за реєстровим № 10939), згідно з яким останньому було придбано опікуном [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS]. Таким чином, ураховуючи те, що недійсність оспорюваних правочинів прямо не встановлена законом та позивачами не надано суду доказів на підтвердження вказаного, однак позивачі заперечують його дійсність, посилаючись на відсутність вільного волевиявлення при укладенні договорів купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки, а також на те, що при укладенні договорів не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, що є підставою, на їх думку для визнання їх неукладеними, суд приходить до висновку, що такий правочин може бути визнаний судом з цих підстав лише недійсним, а не неукладеним, однак позивачами вимог щодо визнання договорів недійсними з цих підстав не заявлялось, тому в задоволенні позову слід відмовити. Також відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем, оскільки дана вимога є похідною від основної вимоги позивачів про визнання договорів купівлі-продажу неукладеними, в задоволенні якої судом відмовлено й відповідно договори купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі яких у відповідача виникло право власності не скасовані. Крім того, за правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, в процесі розгляду справи, суд неодноразово в порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи пропонував представникам позивача визначитись з підставою пред'явленого позову щодо наявності правових підстав для визнання договорів неукладеними чи недійсними, однак представник позивача наполягав на тому, що підстави визнання договору неукладеним ним заявлені в поданому позові і саме з цих підстав оспорюванні договори мають бути визнані судом неукладеними й відповідно роз'яснення суду залишив поза увагою та не конкретизував заявлені підстави та предмет позову. При цьому, суд звертає увагу на те, що як убачається з доводів позивачів, укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу позивачі вважали, що укладають саме договір позики, а також вказують на те, що укладення даного правочину не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені тим, що вони по даний час продовжують проживати у спірному будинковолодінні, тобто фактично користується ним та відповідачка у визначений договором строк, а саме протягом трьох днів з дня укладення договору, не вселилась у будинок й відповідно в даних договорах убачаються ознаки як фіктивного правочину, так і удаваного правочину, а також правочину, вчиненого під впливом обману чи помилки, однак таких вимог щодо наявності правових підстав для визнання договорів недійсними позивачі не заявляли та не уточнили поданий позов. При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства позивачі не позбавлені права звернутися до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними з підстав визначених законом, зокрема з підстав п. 5 ст. 203 ЦК України чи з підстав ст.ст. 229 -230 ЦК України, а також з підстав ст. 235 ЦК України. На підставі наведено та

Outcome: dismissed