Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття останньої з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачка [PERSON] до серпня 2016 року проживала в належній йому квартирі [ADDRESS] . 17.02.2017 року шлюб між ними розірвано і з того моменту відповідачка не проживає у спірній квартирі понад два роки. Реєстрація відповідача у вказаному домоволодінні порушує його права та законні інтереси як власника, оскільки він не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном. У зв`язку з чим, змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Свої заперечення на позов відповідачем викладено у відзиві на позов від 12.02.2020 р. Відповідач мотивує свої заперечення тим, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час шлюбу, на час укладення договору купівлі-продажу відповідач надавала згоду, як другий з подружжя. Відповідача зазначає, що вищезазначена квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розірвання шлюбу не припиняє даного права, та на зміст права власності не впливає місце реєстрації та місце проживання власника майна, отже, вона не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19.03.2019 р. позов [PERSON] задоволено частково, позбавлено [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , стягнуто судовий збір. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 06.02.2020 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 19.03.2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням шляхом зняття її з реєстрації скасовано та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги довірителя, просив позов задоволити. Відповідач у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Представник відповідача у судовому засіданні, в інтересах довірителя заперечив проти задоволення позову, з підстав та мотивів, які наведені у відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст.\~3,\~4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду про захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3\~ст.12 ЦПК України\~\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України\~\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВЕС №227670, укладеного 10.10.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1946. Зазначене підтверджується витягом з державного реєстру правочинів від 10.10.2006 р. (а.с.10) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.07.2009 р. №23251754. (а.с.11) Відповідачем [PERSON] 10.10.2006 року надавалась нотаріально посвідчена згода на купівлю [PERSON] квартири [ADDRESS] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.02.2017 року у цивільній справі №569/783/17, шлюб між сторонами зареєстрований 16.06.2002 року - розірвано. (а.с.12) Як вбачається з довідки про склад сім`ї №92771 від 27.08.2018 р., у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] . Також реєстрація відповідача у вищезазначеній квартирі підтверджується довідкою відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної Міграційної служби в Рівненській області. (а.с. 20) Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 319 ЦК України\~зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321\~ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи, що право власності на квартиру позивачем набуто за період перебування у шлюб із відповідачем, слід зазначити, що\~статтею 60 Сімейного кодексу України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Основне правило щодо правового режиму подружнього майна після розірвання шлюбу визначається в ч. 1\~ст. 68 СК України. Воно полягає в тому, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Це означає, що таке майно залишається спільним незалежно від того, скільки часу спливло після розірвання шлюбу. Набуте під час шлюбу нерухоме майно зберігає режим спільного майна й після розірвання шлюбу. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з викладеного вище, відповідач не втратив право власності на спірну квартиру, в силу вимог статей\~319,321 ЦК України. Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 61-4509св18. Відповідно до вимог\~статті 70 СК України\~в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Посилання позивача на\~ст. 405 ЦК України\~та докази щодо не проживання відповідача за місцем реєстрації, суд не приймає до уваги, оскільки відповідач є співвласником спірного житлового приміщення. З приводу власне вимоги про зняття відповідача з реєстрації у спірній квартирі, суд зазначає наступне. Враховуючи положення\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~ зняття особи з реєстрації можливе лише на підставі рішення суду про позбавлення права власності чи права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Правові підстави для задоволення вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову. Підстави для відшкодування позивачу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed