Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

В травні 2020 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ ВІ ЕЙ ГРУП» (надалі - відповідач), про зобов`язання вчинити дії та стягнення пені. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 12-13). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 14-16). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 22-24). 14 серпня 2020 року від позивача на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд зобов`язати відповідача виконати роботу (надати послугу) з виготовлення меблів, їх доставки та монтажу в натурі відповідно до замовлення 058/09 від 13.11.2018, а також стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення виконання роботи (надання послуги) в розмірі 953 26,50 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач прийняв замовлення на виготовлення меблів, доставку та монтаж: тумби, тумби для взуття та полиці (далі - меблі) від позивача на загальну суму 5150,00 грн. відповідно до Замовлення 058/09 від 13.11.2018. Відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити виготовлення меблів, поставити їх, за адресою та змонтувати за 15 робочих днів, не пізніше 05.12.2018. [PERSON] отримав аванс у розмірі 3900,00 грн. під час оформлення замовлення, на підтвердження чого підписався на бланку замовлення. Проте, замовлення не виконане, доставка та монтаж постійно відкладається незважаючи, що порушує права позивача, у зв`язку із чим він звернувся до суду. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні, яке відбулось 15 березня 2021 року, позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 202, ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, виникають, зокрема, з договору та інших правочинів. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Положеннями ст. ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Однак у ч. 1 ст. 866 ЦК України передбачено спеціальні вимоги до договору побутового підряду. У статті вказано, що до належної форми укладення договору побутового підряду прирівнюється видача замовникові квитанції або іншого документа, що підтверджує укладення договору. Таким іншим документом можуть бути товарний чи касовий чек, квиток, путівка, талон або інший документ. Для даного договору передбачено в абз. 2 ч. 1 ст. 866 ЦК України виняток із загального правила про наслідки недодержання письмової форми договору, міститься у ст. 218 ЦК України "Правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину". Зокрема, замовнику, якщо у нього відсутній документ, передбачений у ч. 1 ст. 866 ЦК України, надається право підтверджувати факт укладення договору або його умов за допомогою залучення свідків, що не допускається за ст. 218 ЦК України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно припису статті 1 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до приписів статтей 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Однією з засад цивільного судочинства проголошено свободу договору, що передбачено приписом статті 3 Цивільного кодексу України. Згідно із приписом частини першої статті 627 Цивільного кодексу України, .сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до припису статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 Постанови № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», при вирішенні цих справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до Преамбули Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до Преамбули Закону, він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. При вирішенні спорів про захист прав споживача слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання лежить на продавцеві (виготівникові). Про факт придбання, замовлення товарів (послуг) у звичайний спосіб засобом доказування є розрахунковий документ-квитанція, товарний чи касовий чек, квиток, талон, інший письмовий правочин; стосовно товару на який встановлено гарантійний строк - технічний паспорт чи інший документ, що його замінює, з позначкою про дату продажу. До даної позовної заяви додано замовлення №058/09 з виправленою датою. Відповідно до вказаного документа, позивачем надано ТОВ «ДІ ВІ Ей Груп» замовлення на виготовлення вказаних у позовній заяві меблів. При цьому, у вказаному замовленні відсутня інформація про ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), чи його місцезнаходження, яке б відповідало інформації, зазначеній щодо відповідача у позовній заяві. Крім цього, надаючи оцінку вказаному замовленню, суд враховує що позивачем сплачено замовлення не у повному обсязі, а внесено лише авансовий платіж, який не є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання, а враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів узгодження, про які зазначено замовником, тобто позивачем, поданий позов є передчасним. У пункті 9 Постанови № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз`яснено, що вимоги можуть заявляти споживачі, які мають на товари квитанцію, товарний чи касовий чек або інший письмовий документ. Втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі - продажу з допомогою свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивач не довів суду тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Наданим позивачем доказом не підтверджено тієї обставини, що саме із відповідачем було укладено договір побутового підряду, а на підтвердження вказаної обставини, позивачем не надано інших належних та допустимих доказів, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed