Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

згідно вимог позовної заяви позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком № 44 по вул.Рівненській в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області та зняти її з реєстраційного обліку. В аргументацію своєї вимоги покликається на те, що реєстрація відповідача створює їй як власнику перешкоди, при тому, що вона не проживає за зазначеною адресою. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але відповідач до суду не з»явилася. У поданій до суду заяві позивач просить справу слухати у її відсутність, позов підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, а також враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін в порядку заочного розгляду та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши надані письмові докази, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено судом, підтверджується договором дарування від 12 вересня 2006 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями № 44 по вул.Рівненській в с.Біла Криниця Рівненського району Рівненської області. Відповідач, яка є бувшою дружиною її батька, не проживає у вказаному будинку, на даний час проживає [INFO] Згідно відповіді з адресного бюро, довідки з місця реєстрації відповідач залишається зареєстрованим за вказаною адресою. Факт непроживання у вказаному будинку відповідача підтверджується актами свідків [PERSON], [PERSON] та депутата сільської ради [PERSON] Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно дост.ст.317, 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб. Ці норми гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст.405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Судом з'ясовано, що відповідач більше року не проживає за вказаною адресою, однак в добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв'язку з чим позивач змушен звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном. Грунтуються на матеріалах справи доводи позивача про те, що відповідач добровільно переїхав проживати в інше помешкання, забравши при цьому всі свої речі з вказаного будинку. Протягом всього часу всі витрати по догляду за будинком несе позивач. Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи те, що відповідач добровільно виселився і припинив мешкати у вказаному житловому будинку, а позивач є його власником, в якому відповідач залишається зареєстрованими й на час розгляду справи, чим порушується право власності позивача, тому позовна вимога про визнання його таким, що втратив право користування житлом ґрунтується на вимогах закону і підлягає до задоволення. Щодо позовної вимог у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то відповідно до ст.ст.7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про, зокрема, позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Таким чином, сама по собі вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача ґрунтуються на обов'язках державного органу, який здійснює реєстрацію місця проживання особи, тому є зайвою, хоча це є правовим наслідком первісної вимоги і додатковою гарантією судового захисту суб'єктивних цивільних прав позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, дане питання не було предметом судового розгляду, тому в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.11 ЦПК України, вказані витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed