Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 13030,85 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 29.04.2014 р. позивача звільнено з роботи з посади кіномеханіка [PERSON] районної дирекції кіновідеомережі на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення позивачу належало 12000,88 грн. заборгованості по заробітній платі. Однак, фактично заборгованість по заробітній платі йому була виплачена у березні 2015 р.. Оскільки підприємство, на якому працював позивач, ліквідовано власником [PERSON] районною радою, то остання і зобовязана сплатити позивачу зазначені кошти. Представник позивача у судових засіданнях позов підтримав. Покликається на обовязок відповідача як засновника нести відповідальність по зобовязаннях [PERSON] районної дирекції кіновідеомережі. Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, зазначених у запереченнях. Ствердив, що обовязок вчасно розрахуватись по заробітній платі несе не засновник підприємства, а власник або уповноважений ним орган. [PERSON] районна дирекція кіновідеомережі є окремою юридичною особою, на даний час не виключена з реєстру, а тому продовжує нести такі обовязки. Представник третьої особи в судові засідання не зявлявся, пояснень по справі не надавав. Заявою від 05.04.2016 р. просив відкласти розгляд справи, однак, після задоволення цього клопотання не забезпечив явку представника у судові засідання. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Рішенням виконкому [PERSON] районної ради народних депутатів №44/4 від 28.02.1992 р. було проведено державну реєстрацію статуту [PERSON] районної дирекції кіновідеомережі. Відповідно до статуту [PERSON] районної дирекції кіновідеомережі, в редакції, зареєстрованій [PERSON] районною державною адміністрацією 02.08.2001 р., дирекція є підприємством, яке має право юридичної особи і власником якої є районна рада народних депутатів (п. п. 1.1., 1.2.). Позивач працював у [PERSON] районній дирекції кіновідеомережі на посаді кіномеханіка та був звільнений з 29.04.2014 р. за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), що підтверджується наказом №2 від 29.04.2014 р.. Цим спростовується покликання представника позивача на те, що позивач був звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Копія трудової книжки суду надана не була, але суд виходить з того, що запис про звільненні у трудовій книжці може формулюватись лише у відповідності до наказу про таке звільнення. У відповідності до довідок [PERSON] районної дирекції кіновідеомережі №№42, 43 від 07.11.2014 р., заборгованість [PERSON] районної дирекції кіновідеомережі на цю дату перед ним становила 14252,76 грн., у т.ч. заробітна плата до виплати 12000,88 грн.. Заборгованість по заробітній платі, у т.ч. перед позивачем, була погашена роботодавцем [PERSON] районною дирекцією кіновідеомережі платіжним дорученням №1 від 11.03.2015 р., проведеним банком 12.03.2015 р.. В судовому засіданні представник позивача визнав проведення із позивачем повного розрахунку по заробітній платі та повязаними із цим платежами, окрім тих, які є предметом спору по цій справі. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно із п. 21 вказаної Постанови Пленуму, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Згідно із п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Посилання позивача на обовязок засновника нести відповідальність по зобовязаннях роботодавця, не доведене у встановленому порядку належними доказами. Представник відповідача заперечив відповідність змісту копії однієї з сторінок статуту в цій частині оригіналу. В оригіналі ж статуту, наданому на запит суду управлінням економічного розвитку, торгівлі, інфраструктури та туризму [PERSON] райдержадміністрації, в п. 1.5. статуту внесено виправлення щодо відсутності такого обовязку у засновника. При цьому, відповідно до п. 3.5. статуту, саме дирекція зобовязана самостійно визначати фонд оплати праці, встановлювати систему і розміри оплати праці тощо. Відповідно до змісту п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», обовязок виплати належних працівникові сум покладається на власника лише щодо ліквідованого підприємства. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13). Заборгованість по заробітній платі позивачу виплачувалась саме роботодавцем [PERSON] районною дирекцією кіновідеомережі, що підтверджується платіжними дорученнями від 11.03.2015 р. (проведені банком 12.03.2015 р). З витягу з реєстру вбачається, що [PERSON] районна дирекція кіновідеомережі, рішення про припинення якої під №3 від 28.03.2014 р. було прийнято [PERSON] районною радою, з єдиного державного реєстру не виключена, перебуває у стадії припинення. Згідно із ч. 4 ст. 91 ЦК України, цивільна правоздатність юридичної особи припиняється лише з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно із ч. 2 ст. 104 ЦК України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Однак, вимог до роботодавця позивач не заявляв, клопотань у порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України не подавав, наполягаючи на задоволенні позовних вимог за рахунок відповідача. Виходячи з наведеного, позовні вимоги, заявлені до [PERSON] районної ради задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed