Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2010 році отримав для службового користування, як співробітник КП « Харківські теплові мережі», однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до службового ордеру № 47 від 20.08.2010 року з сім`єю у складі 3 осіб: позивач, колишня дружина (відповідач) - [PERSON] , та спільний син - [PERSON] , зайняли зазначене житлове приміщення на підставі ордеру. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.12.2017 року № 840 вказана вище квартира була виключена з числа службової житлової площі і мене було визнано її наймачем зі складом сім`ї. Шлюб між позивачем і [PERSON] розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 листопада 2018 року. Основним наймачем квартири є позивач, що підтверджується довідкою з місця проживання. Квартира не приватизована, належить територіальній громаді міста Харкова. На теперішній час місцезнаходження відповідача позивачу невідомо. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Леінського районного суду м.Харкова від 20.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження по справі з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, на задоволенні позовних вимог наполягали, не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позов не надав. Представник третьої особи ХМР в судове засідання не з`явився, повідомлені судом належним чином, про причин неявки суду не повідомили. Письмових пояснень суду не надано. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст. 280 ЦПК України в заочному порядку. Суд вислухавши позивача, дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] в 2010 році отримано для службового користування, як співробітнику КП « Харківські теплові мережі», однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до службового ордеру № 47 від 20.08.2010 року позивач з сім`єю у складі 3 осіб: позивач, його колишня дружина - відповідач [PERSON] , та їх спільний син - [PERSON] , зайняли зазначене житлове приміщення на підставі ордеру. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.12.2017 року № 840 вказана вище квартира була виключена з числа службової житлової площі і позивача було визнано її наймачем зі складом сім`ї, що підтверджується довідкою з місця проживання. Квартира не приватизована, належить територіальній громаді міста Харкова. Шлюб між позивачем і [PERSON] розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 07 листопада 2018 року. Відповідачка [PERSON] не мешкала в квартирі ніколи, особистих речей відповідачки в квартирі не має, комунальні платежі за квартиру вона не сплачувала, житлом не цікавиться, участі у підтриманні житла у задовільному стані не приймає. Згідно з акту КП «Жилкомсервіс» відповідач [PERSON] з 2010 року по питанням ЖКП зі скаргами та заявами на дільницю №62 КП «Жилкомсервіс» не зверталась. Відповідно до довідки КНП «Міська поліклініка №24» амбулаторна карта в реєстратурі МП №24 відповідач [PERSON] за останні 5 років до полікліники за місцем мешкання не зверталась, на обліку не знаходиться. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, підтвердили факт не проживання відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Вказана позиція відповідає висновку, викладеному в постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. У даній справі судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, який зареєстрований у квіртирі [ADDRESS] . Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція викладена касаційним судом у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц. Відповідно до ст. 71 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Факт не проживання відповідача по справі за спірною адресою понад шість місяців без поважних причин підтверджується актами, що складено мешканцями будинку, а також можуть підтвердити свідки, яких прошу допитати в судовому засіданні, копіями квитанцій про сплату комунальних платежів, довідкою з районної лікарні про не перебування відповідача на обліку, актом начальника 62 ділянки КП «Жилкомсервіс» (додається до позову). Відповідно до ст, 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Відповідно до положень ст.72 ст.71 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. Разом з тим, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Приймаючи до уваги, що відповідач не проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] , жилим приміщенням не користуються, будь-якої домовленості щодо користуванням житлом між сторонами не встановлено, суд вважає, що є підстави визнати відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням. Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідач суду не надав. За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved