Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 6895,00 гривень, судові витрати покласти на відповідача. В подальшому [PERSON], не змінюючи підстав та мотивів, уточнив позовні вимоги та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 7 202,16 гривень; визнати незаконною затримку виплати вихідної допомоги, що передбачена п.7 частини першої ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за 1 день затримки виплати вихідної допомоги, що передбачена п.7 частини першої ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 342,96 гривень; визнати незаконною затримку виплати вихідної допомоги, що передбачена ст.44 КЗпП України; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, що передбачена ст. 44 КЗпП, по день фактичного розрахунку; визнати незаконним порушення відповідачем вимог п.6 Постанови Кабінету Міністрів України №936 від 20.09.2005 року «Про затвердження порядку використання коштів державного бюджету України для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; судові витрати просив покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він, постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи 2-ї категорії, згідно наказу №279-ос від 12.08.2013 року був звільнений з ПрАТ «Київстар» у зв'язку із скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні йому було виплачено три середньомісячні заробітки. Однак, такі дії відповідача він вважає незаконними, оскільки відповідно до п.7 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у разі вивільнення працівників, віднесених до категорій 1 і 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у т.ч. при ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, а також зберігається за їх бажанням посадовий оклад, тарифна ставка (оклад) на новому місці роботи, але не більше одного року. Крім цього у відповідності до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного місячного заробітку. Враховуючи вищенаведене вважає, що відповідач зобов'язаний був виплати йому вихідну допомогу в розмірі чотирикратної середньомісячної заробітної плати (один оклад - за ст. 44 КЗпП України і три оклади - як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи). Крім цього [PERSON] зазначає, що вихідну допомогу, а також інші суми, що належали йому до виплати, у відповідності до ст. 116 КЗпП мали бути виплачені в день його звільнення. Однак, відповідач порушив вимоги закону, оскільки виплату трьох окладів йому було здійснено 13.08.13, в той час як останнім його робочим днем було 12.08.2013 року, а ще одного окладу не виплачено по цей час. Оскільки вважає, що відповідач прострочив строки виплати належних йому, як звільненому працівникові сум, тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки, по день фактичного розрахунку. Також зазначає, що виплата йому допомоги, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи була проведено із затримкою в один день, а виплата допомоги за ст.44 КЗпП України не проведена по цей час, а тому просить просить визнати таку затримку незаконною. Також, зазначає що згідно з п. 6 Постановою Кабінету Міністрів України №936 від 20.09.2005 року «Про затвердження порядку використання коштів державного бюджету України для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до 25 числа місяця, за який здійснюється нарахування, підприємства подають до уповноваженого органу документи щодо розрахункових витрат, пов'язаних з виплатою компенсацій та допомоги певних видів (у т.ч. й допомога при вивільненні), за затвердженою Мінсоцполітики формою та реєстр отримувачів компенсаційних виплат і допомоги певних видів, де зазначаються прізвище, ім'я та по батькові, категорія, номер посвідчення, ідентифікаційний номер, відомості про нараховані виплати, суму компенсацій та вид допомоги. Оскільки відповідач таких дій не вчинив, тому просить суд визнати незаконним порушення відповідачем вимог цього пункту. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, покликаючись на підстави та мотиви викладені в позові. Просив позов задовольнити. Представники відповідача в судових засіданнях проти позову заперечили, покликаючись на підстави та мотиви викладені в письмових поясненнях та письмових запереченнях долучених до матеріалів справи. Просили в задоволені позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем - Львівською філією ПрАТ "Київстар". Згідно з наказом № 279-ос від 12.08.2013 року позивача - [PERSON], було звільнено у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України /а.с. 3/. У відповідності до чинного законодавства України зі звільненням (припиненням трудових відносин) пов'язано виникнення окремих обов'язків роботодавця, а зокрема, щодо виплати звільненому працівникові вихідної допомоги. При цьому, суд бере до уваги те, що позивач не ставить під сумнів факт законності свого звільнення та відповідно, бажає настання пов'язаних із цим наслідків. Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору у зв'язку зі скороченням штату працівників, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськовау) службу - не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки трудовий договір з [PERSON] був припинений у зв'язку зі скороченням штату працівників та виходячи з доводів сторін, суд вважає, що таке припинення трудових відносин було правомірним, а тому позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Крім того в судовому засіданні встановлено, що позивач - [PERSON] є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесений до 2-ї категорії постраждалих, який евакуйований із зони відчуження у 1986 році. Відповідно, на нього поширюється дія Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Що стверджується Дублікатом Посвідчення Серія [NUMBER] /а.с. 4/. Пункт 7 ч.1 ст.20, п.1 ч.1 ст.21 цього закону передбачає, що особам, віднесеним до категорії 1, 2, надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, а саме: у разі вивільнення працівників у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, а також зберігається за їх бажанням посадовий оклад, тарифна ставка (оклад) на новому місці роботи, але не більше одного року. Їм також гарантується працевлаштування з урахуванням їх побажань або можливість навчання нових професій (спеціальностей) із збереженням у встановленому порядку середньої заробітної плати за останнім місцем роботи за весь період перепідготовки, але не більше одного року. У зв'язку з чим, вирішуючи питання співвідношення норм ст.44 КЗпП України і п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд приходить до висновку, що норма ст.44 КЗпП України є загальною нормою, якою визначено лише мінімальний розмір вихідної допомоги, з метою надання можливості збільшувати його в окремих випадках, передбачених законом або колективним договором, зокрема, при вирішенні питань, щодо осіб, які мають право на додаткові пільги. Крім цього аналогічне трактування закону зазначене у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де зазначається, що при припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст.44 КЗпП України, так і іншими нормами закону. Наприклад, при звільненні державного службовця у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі вихідна допомога виплачується йому не за ст.44 КЗпП України, а згідно зі ст.37 Закону «Про державну службу». Суд відзначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю. Таким нормативно-правовим актом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тому спеціальні норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що встановлюють особливості регулювання статусу і соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами КЗпП України, які містять відповідне загальне регулювання. При цьому, суд підкреслює, що виплата вихідної допомоги за п.7 ч.1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не суперечить нормам КЗпП України і не порушує права працівників, оскільки такою нормою закону передбачена виплата допомоги у більшому розмірі, аніж мінімальний розмір, передбачений КЗпП України. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що чинним законодавством України не передбачено виплату одному працівнику двох вихідних допомог - за КЗпП України та іншим нормативним актом, що визначає інший розмір вихідної допомоги. А тому, на переконання суду, виплата роботодавцем вихідної допомоги у відповідності до приписів спеціального закону, який встановлює її у більшому розмірі ніж КЗпП України, є належним виконанням обов'язку щодо сплати вихідної допомоги при звільненні працівника, який встановлений трудовим законодавством, і на думку суду не вимагає здійснення додаткової виплати мінімального розміру допомоги за ст.44 КЗпП України. При цьому, суд не бере до уваги поданий позивачем Лист Міністерства соціальної політики України №8/20/132-14 від 10.01.2014 року /а.с. 46/, оскільки він носить рекомендаційний характер та не може служити достатнім і належним доказом по справі. Більше того, окремі положення цього листа суперечать нормам чинного законодавства України. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Враховуючи наведене, суд вважає, що норма, передбачена у п. 7 ч.1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є спеціальною нормою, яка регулює умови виплати вихідної допомоги в окремих випадках. А тому, в даному випадку [PERSON] підлягала до виплати вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Судом встановлено, що у зв'язку зі звільненням [PERSON] відповідач виплатив йому три середньомісячні заробітні плати як вихідну допомогу, що склало 18 065,04 гривень з вирахуванням податків. Розмір зазначеної виплати позивач не оскаржує. Виплата такої допомоги була проведена відповідачем 13.08.2013 року, що підтверджується випискою до угоди № 611742 за період з 01.08.2013 року по 24.10.2013 року /а.с. 5/. У зв'язку з чим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 7202,16 гривень, оскільки сам позивач підтвердив та не заперечував у судовому засіданні, що вихідна допомога йому була виплачена у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що на думку суду, є належним виконанням обов'язку відповідача по виплаті вихідної допомоги. Враховуючи наведене, а також факт припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем 12.08.2013 року, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав до виплати на користь позивача середнього заробітку за період з 12.08.2013 року по 26.05.2014 року. У той же час, ч.1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи. Отже, днем звільнення [PERSON] є 12.08.2013 року, оскільки після цієї дати позивач в трудових відносинах із відповідачем уже не перебував. А тому, суд приходить до висновку, що виплата [PERSON] всіх сум, що належали йому від відповідача слід було здійснити саме 12.08.2013 року. У той же час, виплата належних [PERSON] сум була проведена відповідачем 13.08.2013 року, отже, відповідачем було допущено прострочення такої виплати на один день. Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А тому, відповідач зобов'язаний виплатити [PERSON] його середній заробіток за один день затримки розрахунків при звільненні. У відповідності до довідки щодо розрахунку СДЗ 2-х місяців за період з 01.08.2013 року 31.08.2013 року по працівнику [PERSON] середній заробіток [PERSON] за день становить 342,96 грн., отже відповідач повинен сплатити позивачеві 342,96 грн. /а.с. 68/ Однак, як підтверджується матеріалами справи (платіжне доручення №87746 від 17 лютого 2014 року /а.с. 81/) відповідач 17.02.2014 року оплатив позивачеві середній заробіток за один день затримки належних виплат у розмірі 342,96 грн. У судовому засіданні позивач підтвердив одержання коштів від відповідача. Відповідно до ч.1 ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду цієї справи зобов'язання між позивачем та відповідачем в частині виплати середнього заробітку за один день затримки належних виплат у розмірі 342,96 грн. припинилося. А тому, задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення такої суми з відповідача є безпідставним. Щодо інших позовних вимог, а саме, про визнання незаконною затримку виплати вихідної допомоги та визнання незаконним порушення відповідачем вимог п.6 Постанови Кабінету Міністрів України №936 від 20.09.2005 року, то суд вважає такі позовні вимоги безпідставними, виходячи з наступного. Завданням та метою цивільного судочинства є, зокрема, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, у тому числі в судовому порядку, особі надано певні способи захисту, перелік яких наведено у ст.16 ЦК України. При цьому, суд може захистити права та інтереси особи й у інший спосіб, який, хоча й не передбачений прямо ст.16 ЦК України, однак, спрямований на ефективний захист права та інтересів позивача. У той же час, суд наголошує, що в будь-якому разі обраний особою спосіб захисту повинен бути спрямований і мати своїм наслідком саме відновлення порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів такої особи. На думку суду, у даному випадку, визнання затримки виплати вихідної допомоги незаконною не відповідає зазначеним вище завданням цивільного судочинства й способам захисту цивільного права або інтересу, оскільки, задоволення таких вимог позивача жодним чином не призводитиме до поновлення його прав та інтересів, а зводитиметься лише до констатації певних обставин. Окрім того, суд вважає, що вимога про визнання незаконним порушення відповідачем вимог п.6 Постанови Кабінету Міністрів України №936 від 20.09.2005 року взагалі не має жодного відношення до прав та інтересів позивача. Так, Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає механізм використання, обліку, звітності і контролю за використанням коштів державного бюджету, а тому стосується лише учасників таких правовідносин (роботодавці, розпорядники бюджетних коштів та ін.). При цьому, виходячи з норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Постанови Кабінету Міністрів України №936 від 20.09.2005 року, виплата допомоги при вивільненні працівників є соціальною гарантією, виплата якої проводиться підприємствами та компенсується підприємствам управліннями праці та соціального захисту населення (для чого підприємство й подає відповідний розрахунок). А тому, задоволення такої вимоги також жодним чином не призводитиме до поновлення прав та інтересів позивача. У зв'язку з чим у цих позовних вимогах слід також відмовити. Враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов є безпідставним та необґрунтований, окремі підставі вимог позивача на час вирішення спору відпали, а відтак позов є таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed