Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася в суд з даним позовом до відповідача, співвідповідача та третьої особи про визнання недійсною довіреності, покликаючись на те, що проживає [INFO]. с.Борятин, Сокальського району, Львівської області. Даний будинок вона приватизувала, згідно рішення виконавчого комітету Острівської сільської ради №50 від 13 квітня 1995року, і проживає в будинку одна, так-як власної сім'ї не має. Зазначає, що в 2002 р. захворіла на «хворобу Паркінсона», яка з кожним роком прогресує і їй стас все гірше. В зв'язку хворобою її почала навідувати та допомагати сестра [PERSON] та її дочка [PERSON], оскільки їй потрібна допомога, тому позивачка запропонувала відповідачці опікуватись нею, на що остання погодилась, а позивачка сказала, що залишить їй все своє майно, а саме будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка для обслуговування будинку. Через деякий час, після їх розмови відповідачка сказала, що краще переоформити власність позивачки на її доньку [PERSON]М, яка її буде доглядати до смерті. На цю пропозицію відповідачки вона відповіла, що може укласти з нею договір довічного утримання, по якому [PERSON] стане власником усього майна і буде її утримувати до смерті. На початку квітня 2007 року [PERSON] повідомила їй, що хоче розпочати процес оформлення договору довічного утримання, і для цього їй потрібне від неї доручення. Вони з сестрою 16.04.2007р. поїхали в Острівську сільську раду, де вона сказала секретарю, що хоче оформити своїй сестрі доручення, щоб вона могла представляти її інтереси по оформленню договору довічного утримання, і вона відповіла, що таке доручення можна оформити. Вказує, що відповідачка 19.04.2007р. повідомила, що була в сільській раді та оформила доручення від її імені на себе, а вона запитала, хто підписав його за неї, на що сестра відповіла, що вона розписалась. Однак, відповідно до пункту 3 статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідачка пізніше повідомляла позивачку, шо буде оформляти договір довічного утримання і надасть його, однак цього не зробила, а позивачка не вимагала. В наступні роки відповідачка, та її донька [PERSON] все рідше приїзджали до позивачки і перестали їй допомагати, та під час однієї сварки [PERSON], стала позивачці погрожувати, що відправить її в дім престарілих, бо її будинок вже належить їй. Пізніше, від свого адвоката позивачка дізналася, що її будинок продано [PERSON], згідно договору купівлі-продажу № 686 від 26.04.2007р.. Також, зазначає, що тяжко хворіє і потребує постійної допомоги, тому вони з відповідачкою хотіли організувати позивачці таку допомогу, бо без неї вона не може обійтись. Наміру продати свій будинок ні в позивачки ні у відповідачки не було, тому вони помилилися у створенні такого документу, як доручення від 19.04.2007р., яким скористалась [PERSON], щоб безкоштовно заволодіти майном позивачки. Просить суд визнати недійсною довіреність від 19.04.2007р. складену від імені [PERSON] про уповноваження [PERSON] продати будинок № 54 по вул.Шкільній, в с.Борятин, Сокальського району Львіської області. Ухвалою від 18.06.2015р. залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача [PERSON]. Ухвалою від 29.07.2015р. змінено процесуальне становище третьої особи секретаря виконавчого комітету Острівської сільської ради [PERSON] на співвідповідача у даній справі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що з 19.04.2007р., тобто з часу складання довіреності на ім'я [PERSON] позивач не зверталась до правоохоронних органів про те, що довіреність є підробною, не зверталась до виконкому Острівської сільської ради з заявою про скасування зазначеної довіреності. Зважаючи на те, що при складанні довіреності від 19.04.2007р. перевірена дієздатність довірителя та враховуючи, що довіритель та довірена особа разом знаходились при складанні тексту довіреності, необхідно виходити з того, що довіритель мав всі можливості для свого волевиявлення щодо повноважень довіреної особи. Стосовно заяви про те, що довіреність не була підписана довірителем власноручно звертає увагу на те, що [PERSON] на час підпису довіреності і по сьогодні хвора на хворобу паркінсона, що є поважною причиною того, щоб замість неї довіреність була підписана іншою особою, що не суперечить діючому законодавству, зокрема пункту 4 ст. 207 ЦК України, яким прямо передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Крім того, позивач не посилаєтся на загальні підстави визнання правочину недійсним, що передбачені ст. 215 ЦК України. Просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] надала заперечення на позовну заяву, в яких зазначає, що позовні вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими, безпідставними і такими, що підлягають до відхилення, оскільки згідно до ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, ( допустимі докази) не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Зазначає, що позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання довіреності недійсною, однак на обґрунтування своїх заявлених вимог не навела жодних підстав чи доказів її недійсності, крім посилання на хворобу якою нібито хворіє з 2001 року та ту обставину що підпис за неї на довіреності вчинила відповідачка [PERSON] що не відповідає дійсності. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Крім того, підстав для визнання довіреності недійсною немає, позаяк при її укладанні не порушено норм чинного законодавства, а саме ч. 3 ст. 203 ЦК України, як зазначає позивачка в позовній заяві. Вказує, що сторони є рідними сестрами, перебувають у хороших стосунках і на даний час підтримують нормальні родинні відносини, а відтак не може бути мови про будь-який обман позивачки відповідачкою чи порушення її прав. Волевиявлення відчужити будинок на користь відповідачки було вільним і за згоди [PERSON]В, оскільки остання постійно наголошувала про те, що оскільки [PERSON] зі своєю сімєю турбуються про неї, то її майно належатиме відповідачці, а тому в 2006 році повідомила [PERSON] про те, що склала на її користь заповіт. Заповіт посвідчений секретарем Острівської сільської ради [PERSON] 10.01.2006р. за реєстровим № 01. Зазначає, що згодом позивачка наполягла щоб право власності на будинок та земельну ділянку перейшло на відповідачку ще за її життя, а тому надала довіреність на імя [PERSON], яка повинна була від імені [PERSON] відчужити (продати) житловий будинок разом з земельною ділянкою [PERSON] (бути представником [PERSON] при продажі житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки в с. Борятин по вул. Шкільній №54. громадянці [PERSON]М.). Довіреність посвідчена секретарем виконкому Острівської сільської ради Сокальського району [PERSON] 19.04.2007р. за реєстровим № 46. Вказана довіреність підписана особисто [PERSON] її здатність усвідомлювати значення своїх дій секретарем сільської ради перевірена. При цьому позивачка не покликається на жодну з норм закону яка порушена при посвідченні зазначеної довіреності. В позовній заяві [PERSON] вказує, що умовою відчуження майна на користь відповідачки було лише укладення з нею договору довічного утримання, про що як заявляє позивачка вона повідомляла секретаря Острівської сільської ради при наданні доручення, однак такого застереження в дорученні немає, вчинені нотаріальні дії секретарем сільської ради позивачка не оскаржувала, а відтак [PERSON] за вказаним дорученням була чітко уповноважена на укладення договору купівлі-продажу, а не будь-якої іншої дії, та саме житлового будинку з земельною ділянкою зазначеними в довіреності та особі зазначеній в довіреності, і укладаючи договір діяла в межах повноважень наданих їй довірителем, а тому посилання позивачки на те, що повинен був укладатися договір довічного утримання про який вона говорила в сільській раді не заслуговує на увагу. Більше того, позивачка з власної волі надала [PERSON] оригінали всіх необхідних правовстановлюючих документів для відчуження майна, а тому 26.04.2007р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 686. Всі вимоги передбачені законодавством щодо укладання та посвідчення договору купівлі продажу були дотриманні, крім того і отримання [PERSON] грошових коштів від продажу будинку та земельної ділянки, про, що зазначено в п. 4 договору. Чи довірена особа передала отримані за відчуження майна кошти [PERSON] не відомо, однак після посвідчення договору [PERSON] яка є матірю відповідачки та рідною сестрою позивачки повідомила про його укладення. Після укладення договору [PERSON] ніколи не згадувала про нього, а навпаки висловлювала своє задоволення, оскільки вона тепер спокійна, що за її життя виконана її воля і майно яке вона раніше заповіла [PERSON] належить їй на праві приватної власності. Укласти саме договір купівлі-продажу спірного будинку відповідачку переконала [PERSON], яка вважала, що її сестра ще за життя має отримати його вартість, яка на той час була невеликою та доступною для [PERSON] і розпорядитися грішми на власний розсуд. Будинок продавався по інвентарній вартості, оскільки відповідачка додатково мала здійснювати догляд за тіткою який і здійснювала до 2012 року, поки [PERSON] не спонукала тітку звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки має намір перерозподілити будинок на користь онуки. Вказує, що твердження позивачки про те, що відповідачка погрожувала їй та говорила, що відправить в дім пристарілих, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] та її сімя добре ставилась до [PERSON] та навпаки в час загострення хвороби позивачки, [PERSON] просила її пройти обстеження та курс лікування в лікарні. З часу виходу на роботу [PERSON] рідше навідувалась до позивачки, однак її діти відвідували та допомагали їй по господарству. Крім того в 2008р. [PERSON] за власний рахунок провела світло в будинок [PERSON]. Також зазначає, що в провадженні Сокальського районного суду знаходилась інша цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки в с. Борятин по вул. Шкільній №54, яка на даний час знаходиться на розгляді Апеляційного суду Львівської області. Вказує, що в ході розгляду даної справи з ініціативи позивачки проведено дві судово-почеркознавчі експертизи. Підставою проведення таких стало те, що як представник позивачки так і свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснювали, що підпис на дорученні, яким вона уповноважувала [PERSON] вчинити саме договір купівлі-продажу спірного будинку і земельної ділянки та саме на користь відповідачки [PERSON] вчинено не [PERSON] Однак, згідно висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів, складеного експертом Львівського НДІСЕ, підписи від імені [PERSON], розташовані в графі «підпис» в двох примірниках довіреності від 19.04.2007р., виконані самою [PERSON]. Аналогічний висновок міститься у повторній судово-почеркознавчій експертизі. Вказує, що в зазначеній справі надала пояснення також секретар Острівської сільської ради [PERSON], яка повідомила, що під час посвідчення довіреності [PERSON] мала намір саме відчужити будинок у спосіб зазначений у довіреності. Відтак, у довіреності було чітко вказано, що [PERSON] уповноважує [PERSON] бути її представником при продажі житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки в с. Борятин по вул. Шкільній №54. громадянці [PERSON], а тому не заслуговує на увагу і є голослівним твердження позивачки, що вона мала намір укласти інший договір, а саме договір довічного утримання, оскільки в такому разі в довіреності було б зазначено саме такі повноваження. При посвідченні доручення [PERSON] була особисто присутня у сільській раді та особисто вчиняла підпис на дорученні, а крім того секретарем сільської ради в силу повноважень особи яка вчиняє нотаріальні дії останній розяснено зміст документа, що посвідчувався та наслідки його надання. При цьому секретар пересвідчився у вільному волевиявленні [PERSON] та тому, що вона усвідомлює значення своїх дій. Відповідно до узагальненої судової практики Верховного Суду України щодо розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р., сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Вказує на те, що позивачкою не було додано до матеріалів справи жодних належних доказів, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Більше того, позивачка надавала пояснення, з приводу того, що вона на момент надання доручення так і по даний час хворіє на «хворобу Паркінсона» і відповідно потребує допомоги та медичного лікування, однак на підтвердження таких пояснень до позовної заяви додано лише довідку Белзької районної лікарні від 15.04.2013р. та викопіювання з медичної картки хворого з записом від 04.01.2011р., 03.04.2013р., а наявність захворювання станом на дату підписання довіреності нічим не підтверджена. Дата захворювання позивачки на «хворобу Паркінсона» в 2001році визначена зі слів представника позивачки та не підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема лікарськими обстеженнями, які позивачка і не могла надати, оскільки на момент надання доручення [PERSON] вона не хворіла на «хворобу Паркінсона». Навіть за наявності хвороби без спеціальних знань не можливо встановити в який спосіб хвороба впливає і чи впливає взагалі на волевиявлення особи, щодо вчинення тих чи інших дій. Як висловив свою позицію ВССУ наявність захворювання не є підтвердженням неможливості особи усвідомлювати значення своїх дій на момент вчинення правочину, яким в даному випадку є доручення, без проведення у справі відповідної експертизи. Крім цього, стверджує, що звертаючись з зазначеним позовом позивачка пропустила встановлений законом строк для оскарження нотаріальної дії та загальний строк для звернення до суду з зазначеним позовом, оскільки з часу посвідчення довіреності минуло більше восьми років що є самостійною підставою для відмови у позові. Вважає, що позивачкою не наведено жодних обґрунтованих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому вони є безпідставними і такими, що підлягають до відхилення. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять задовольнити, в обгрунтування надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позовних вимог відмовити, підтримали обгрунтування викладене у письмовому запереченні. Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила щодо задоволення позову, зокрема повідомила, що з часу укладення позивачкою оспорюваної довіреності пройшов тривалий час, однак вона точно пригадує, що сторони особисто були у сільській раді та позивач підписувала довіреність. Жодних сумнівів щодо стану здоровя позивачки, а саме усвідомлення нею значення своїх дій не було. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог, просили у таких відмовити та надали пояснення аналогічні викладеним у запереченні на позовну заяву. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] показала, що тривалий час хворіє, в звязку з чим її доглядала сестра [PERSON]. З часом сесра запропонувала щоб її догляд продовжувала її ж дочка [PERSON]. Деякий час все було добре, [PERSON] її відвідувала та допомагала їй. Обставин щодо надання довіреності на ім»я сестри вона не пригадує. Після деякого часу [PERSON] перестала їй допомагати та відвідувати її. Прийшовши до неї [PERSON] сказала їй, що будинок вже належить їй та вона відвезе її у будинок престарілих, з приводу чого вона розхвилювалася. Вказує, що даний будинк є її єдиним місцем проживання, а тому вона вирішила скасувати спірну довіреність, так як вона не відповідає її волі. Стверджує, що наміру продавати будинок вона не мала. Заслухавши пояснення учасників судового розгяду та досідивши докази в справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. З дослідженої в судовому засіданні довіреності посвідченої секретарем виконкому Острівської сільської ради [PERSON] від 19.04.2007р. встановлено, що [PERSON] уповноважила [PERSON] бути представником при продажі житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки полощею 0,5579га в с.Борятин Сокальського району по вул.Шкільній №54 громадянці [PERSON] так як надала їй право від свого імені подавати заяви, документи, довідки у відповідні установи та організації, отримувати довідки, документи, розписуватись за неї, а також виконувати усі дії повязані з цією довіреністю.Довіреність видана терміном на один рік і дійсна до 19.04.2008 року. Згідно приписів ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною, сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Крім цього, відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представлення перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ст.37 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993р. в редакції чинній на дату посвідчення доручення від імені [PERSON]: У населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадовіособи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 2) посвідчують доручення; Посвідчення заповітів і доручень посадовими особами, зазначеними у цій статті, провадиться з дотриманням вимог чинного законодавства в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Посадові особи виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти і довіреності, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають такі угоди: 2) довіреність на укладання угод, що потребує нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо юридичних осіб, за винятком випадків, коли законом або спеціальними правилами допущена інша форма довіреності (стаття 65 Цивільного кодексу). Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від № 20/5 3 березня 2004р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 283/8882 3 березня 2004 р. посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують довіреності, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім'я однієї або кількох осіб. У тексті довіреності повинні бути зазначені місце і дата його складання (підписання), прізвища, імена та по батькові (повне найменування юридичної особи) і місце проживання (місце знаходження юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посада, яку вони займають. Відомості про довіреності щодо розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, а також припинення їх дії підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей. (Інструкцію доповнено пунктом 46-1 згідно з Наказом Міністерства юстиції N 111/5 від 28.12.2006) Відповідно до п.2.1. Положення про Єдиний реєстр довіреностей затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2006 N 111/5 обов'язковій реєстрації у Єдиному реєстрі підлягаютьдовіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку, та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії. Реєстрація довіреностей (їх дублікатів), посвідчених посадовими, службовими особами, перерахованими в частині 3 статті 245 Цивільного кодексу України, статтях 37 - 38 Закону України "Про нотаріат", а також відомості про припинення їх дії, здійснюється в Єдиному реєстрі за заявою довірителя про реєстрацію таких довіреностей. Як встановлено в ході розгляду справи позивач [PERSON] такої заяви не подавала. Заява про реєстрацію зазначених довіреностей надається Реєстратору безпосередньо довірителем. У разі неможливості подачі заяви на реєстрацію довіреності безпосередньо довірителем підпис довірителя на такій заяві повинен бути засвідчений підписом та печаткою особи, яка посвідчила довіреність. Реєстрація довіреностей (їх дублікатів) та відомостей про припинення їх дії здійснюється шляхом унесення Реєстратором відповідних відомостей до Єдиного реєстру. Реєстратор уносить відомості до Єдиного реєстру в такі строки: у день посвідчення довіреності (видачі дубліката довіреності); у день отримання від осіб, зазначених в абзаці 1 пункту 2.2 та в пунктах 2.8 - 2.9 цього Положення, заяв про внесення відомостей до Єдиного реєстру. Оскільки законом не встановлено строку подання посадовою особою, що посвідчила довіреність заяви про внесення відомостей до Єдиного реєстру, то така може бути подана в будь-який час після посвідчення довіреності. Таким чином, із наведеного випливає, що відсутність реєстраційного запису у Єдиному реєстрі довіреностей щодо довіреності, яка була в установленому порядку посвідчена нотаріусом чи як в данму випадку посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, сама по собі не може бути підставою для визнання такої довіреності та правочинів, вчинених на її підставі, недійсними. Також, п. 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. З пояснень учасників в судовому засіданні встановлено, що волевиявлення відчужити будинок на користь відповідачки було вільним і за згоди [PERSON]В, оскільки остання постійно наголошувала про те, що оскільки [PERSON] зі своєю сімєю турбуються про неї то її майно належатиме відповідачці. Згодом, позивачка наполягла, щоб право власності на будинок та земельну ділянку перейшло на відповідачку ще за її життя, а тому надала довіреність на імя [PERSON], яка повинна була від імені [PERSON] відчужити (продати) житловий будинок разом з земельною ділянкою [PERSON] (бути представником [PERSON] при продажі житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки в с. Борятин по вул. Шкільній №54. громадянці [PERSON]М.). Довіреність посвідчена секретарем виконкому Острівської сільської ради Сокальського району [PERSON] 19.04.2007р. за реєстровим № 46. Вказана довіреність підписана особисто [PERSON] її здатність усвідомлювати значення своїх дій секретарем сільської ради перевірено. Крім цього, твердження позивача [PERSON] про те, що умовою відчуження майна на користь відповідачки було лише укладення з нею договору довічного утримання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки такого застереження в дорученні немає, вчинені нотаріальні дії секретарем сільської ради позивачка не оскаржувала, а відтак [PERSON] за вказаним дорученням була чітко уповноважена на укладення договору купівлі-продажу, а не будь-якої іншої дії, та саме житлового будинку з земельною ділянкою зазначеними в довіреності та особі зазначеній в довіреності, і укладаючи договір діяла в межах повноважень наданих їй довірителем. Окрім цього, як встановлено [PERSON] з власної волі надала [PERSON] оригінали всіх необхідних правовстановлюючих документів для відчуження майна, а тому 26.04.2007р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 686. Згідно відповіді КЗ СРРЛО «Сокальська центральна районна лікарня підрозділ Белзька районна лікарня» №42 від 28.07.2015р. [PERSON] з приводу хронічного прогресуючого дегенеративного захворювання центральної нервової системи хвороба Паркінсона перебуває на «Д» обліку у невропатолога з 2010 року. Перші прояви хвороби у хворої відмічались з 2000р. Окрім того, із амбулаторної картки хворої [PERSON] вбачається, що вперше за лікарською допомогою з приводу Хвороби Паркінсона вона звернулася в 2008 році, тобто вже після посвідчення довіреності, а відтак покликання на хворобу як підставу недійсності довіреності не заслуговує на увагу. Разом з тим, хвороба як підстава недійсності правочину може братися судом до уваги, оскільки хвороба особи внаслідок якої вона не усвідомлювала значення своїх дій чи не могла керувати ними як підстава недійсності правочину, має бути підтверджена висновком судово-медичної експертизи про те, що особа саме на момент вчинення правочину не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому сама наявність хвороби не може бути підставою для визнання правочину не дійсним (Правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-131-цс від 17 вересня 2014р. спір про визнання договору недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України). Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи судом реалізовано вказані положення ст. 10 ЦПК України, зокрема розяснювалось сторонам про доцільність проведення експертизи щодо встановлення чи позивач [PERSON] на момент вчинення правочину могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також про значення висновку експертизи, однак сторони своїм правом не скористалися. В свою чергу, що стосується вирішеня питання щодо застосування строку позовної давності, про що зазначено у запереченні на позовну заяву третьою осбою [PERSON], суд дійшов до наступного висновку. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою, крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, ст. 27, 31 ЦПК України передбачено права третіх осіб які є саме процесуальними правами, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб. На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed