Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення із житлового приміщення, розташованого в [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, свої позовні вимоги мотивуючи тим, що відповідач відмовилась укладати з позивачем договір найму житлового приміщення, сплачувати квартирну плату за користування даним приміщенням, яка повинна використовуватись для його утримання, відмовилась добровільно виселитись з нього. Крім того свої позовні вимоги мотивував тим, що він припинив газопостачання до будинку, [PERSON] почала використовувати для опалення спірного житлового приміщення електроенергією, перевищуючи величину потужності, передбачену технічними умовами та договором, створюючи ризики пошкодження чи знищення даного житлового приміщення, через неправомірні дії відповідача позивач обмежений у своєму праві власності, а отже є підстави для виселення відповідача на підставі ст.. 116 ЖК України. В судовому засіданні позивач та представник позивача просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали просили відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Позивач є власником 19/50 частин житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу частини жилого будинку від 26 жовтня 2001 року (а.с. 7). Як вбачається з копії домової книги на будинок [ADDRESS], [PERSON] з 28 лютого 2002 року зареєстрована за вказаною адресою (а.с.11). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.10.2013 року у задоволенні позовних [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] з часу придбання позивачем будинку постійно проживала разом з ним та вела спільне господарство, а відтак в силу положень ст. 156 ЖК України, є членом сім'ї власника жилого будинку та користується жилим приміщенням нарівні з ним, враховуючи також і те, що при її вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Позивач звернувся з пропозицією до відповідача про укладання договору найму житлового приміщення, однак відповідач повідомила, що вказана пропозиція є для нею неприйнятною, оскільки не відповідає діючому законодавству (а.с. 12-13). Відмова відповідача від укладання договору найму житлового приміщення на умовах, визначених позивачем не є підставою для її виселення із житлового приміщення без надання іншого приміщення. Оскільки, як встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, вона вселилась в спірне житлове приміщення, як член сім'ї позивача. Позивач звертався до Чернігівського МВ УМВС України в Чернігівській області з приводу неправомірних дій відповідача. Згідно із матеріалами перевірки № 28383, складено висновок, згідно із яким, із [PERSON] провели профілактичну бесіду та винесли протокол офіційного застереження про недопущення протиправних дій відносно [PERSON] Суд не бере до уваги матеріали перевірки № 2683, оскільки заяву позивачем до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області було подано вже після подання позову до суду, крім того висновком по даній заяві від 14.02.2014 року не встановлено протиправних дій [PERSON] відносно [PERSON] Також суд не може взяти до уваги показання свідка [PERSON], який пояснював про те, що [PERSON] вчиняє сварки, оскільки він не повідомив коли саме такі факти мали місце, з приводу чого виникали сварки. Згідно із ст.. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.. 116 ЖК УРСР та роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", в яких зазначено, що осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі або будинку, то при триваючій антигромадській поведінці, виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивачем не доведено той факт, що відповідач руйнує та псує житлове приміщення, оскільки фотокартки надані в судовому засіданні зображують стан, в якому знаходиться житлове приміщення на даний час. Суду не надано доказів стосовно того, в якому стані спірне житлове приміщення знаходилось до того часу, як з нього виїхав позивач та чи погіршився стан житлового приміщення за той час, поки в ньому не проживає [PERSON], а також що це мало місце через дії відповідача. Не надано суду доказів і стосовного того, що відповідач, використовуючи електричні прилади перевищує величину потужності, передбачену технічними умовами та договором. Позивач знявся з реєстрації 21 листопада 2013 року за адресою [ADDRESS] з того часу у вказаному житловому приміщенні не проживає, а із заявами до правоохоронних органів про порушення відповідачем правил співжиття звертався 30.12.2013 року та 31.01.2014 року, коли разом із нею вже не проживав. Також, згідно статті 116 ЖК УРСР, позивач повинен був довести той факт, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі або будинку. Позивач не довів в судовому засіданні, що після винесення офіційного застереження щодо відповідача, вона продовжила антигромадську поведінку, а вжиті заходи щодо неї не дали позитивних результатів. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed