Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

[PERSON] ,\~який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання права власності на гараж, в обґрунтування якого зазначив наступне. Рішенням Дзержинського виконавчого комітету в 1981 році [PERSON] надана в безстрокове користування земельна ділянка по [ADDRESS] розміром 4,5x6,0 метрів для будівництва гаражу, яку 07 вересня 1981 року було відведено в натурі, про що свідчить Акт виносу в натуру меж земельної ділянки та довідка головного архітектора міста. Влітку наступного року позивач на відведеній йому земельній ділянці розпочав будівництво гаражу, яке було завершене у 1985 році і з означеного часу він постійно, відкрито і безперервно володіє та користується зазначеним нерухомим майном для власних потреб, власним коштом утримує його, постійно здійснює поточні ремонти. На теперішній час у [PERSON] виникла необхідність належним чином оформити своє право на збудоване нерухоме майно, але звернувшись за роз`ясненнями до відповідача позивач довідався, що самостійно ввести гараж в експлуатацію та отримати відповідні документи він не може так як не є землекористувачем ділянки на якій гараж збудований і за діючим законодавством право власності на нерухоме майно виникає лише після його державної реєстрації. В зв`язку з цим останньому було запропоновано за оформленням свого права звернутись до суду. Позивач просить визнати за ним право власності на гараж по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23.12.2019 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позові, просив їх задовольнити. Представники відповідача - Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову. Вислухав учасників справи, дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1ст. 13\~ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Згідно з ч.3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. В матеріалах справи наявний акт виносу в натуру меж земельної ділянки та розбивки будівель від 07.09.1981 року. У вказаному акті не зазначено рішення міської ради, на підставі якого було виділено земельну ділянку. Акт не містить відомостей кому відведено земельну ділянку, на підставі якого документу і для якої мети. Також надано довідку про те, що рішенням Дзержинського міськвиконкому відведена земельна ділянка для побудови індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . Суд звертає увагу на ту обставину, що під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Аналогічний висновок міститься в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". Таким чином документом, який підтверджує надання земельної ділянки для здійснення будівництва є рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування з відповідною метою. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, у реєстрації права власності йому було відмовлено відповідачем з огляду на те, що він не є користувачем земельної ділянки на якій збудовано гараж. З огляду на наведене, вищевказаний акт від 07.09.1981 року, за відсутності рішення відповідного органу влади чи органу місцевого самоврядування, зазначені документи, а саме довідка та акт, не можуть самі по собі, беззаперечно доводити факт виділення позивачу земельної ділянки для здійснення будівництва гаражу. Окрім того суд звертає увагу, що в довідці зазначено про виділення ділянки для будівництва інивідуального житлового бунику, а не гаражу. Інших доказів на підтвердження надання позивачу земельної ділянки для здійснення будівництва гаражу суду не надано. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на наведене, позивачем не доведено ту обставину, що будівництво гаража було ним здійснено на земельній ділянці, яка йому було попередньо передана або надана у користування з цією метою. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного гаража ( за твердженням позивача це 1992 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. На підтвердження будівництва гаража позивачем надано договір № 60 від 15.06.1983 року про ремонт та будівництво житлових будинків, квартир, господарських, побутових забудов та споруд на замовлення населення, відповідно до якого підрядник прийняв на себе виконання робіт по ремонту, будівництву за адресою: [ADDRESS] . Суд не може прийняти зазначений договір як доказ будівництва гаражу, з огляду на те, що відповідно до позовної заяви гараж розміщуєтьяс по [ADDRESS] . Окрім того у зазначеному договорі відсутні відомості про об`єм та найменування робіт. Жодних інших договорів на здійснення будівельних робіт, проектної або іншої дозвільної документації, актів прийняття в експлуатацію суду не надано. Відомостей про те, що право власності на збудований позивачем гараж було зареєстровано позивачем та відповідна споруда була прийнята в експлуатацію позивачем не надано. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на гараж, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації від 24.12.2018 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша\~статті 317 ЦК України). Статтею 392 ЦК України\~визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У свою чергу, позивач у позові про визнання права власності це особа, яка вже є власником. Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. ( частина 2 статті 376 ЦК України) Відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена їй для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Окрім того, суд звертає увагу, що подаючи позов про визнання права власності на майно позивач не зазначає достатніх відомостей, які б дозволили однозначно ідентифіковати майно ( його місцезнаходження) на яке він просить визнати право власності, а саме не зазначено адресу або номеру гаражу, кадастровий номер земельної ділянки на якій збудовано гараж, а зазначено лише населений пункт та вулицю на якій знаходиться гараж. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає позовні вимоги позивача про визнання права власності такими, що не підлягають задоволенню відповідно до вимог\~ст. 392 ЦК України. Судові витрати суд розподіляє відповідно до порядку передбаченого\~ст. 141 ЦПК України\~пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed