Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки, які належали його батькам, в порядку спадкування. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задовольнити. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали та у їх задоволенні просять відмовити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Крім того, прохання про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та про розгляд справи у її відсутності викладено у адресованій суду письмовій заяві, яка долучена до матеріалів справи. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на те, що до участі у справі позивачем залучено неналежних відповідачів, також [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав. Оскільки представником відповідача [PERSON] відзив на позов та докази, що додаються до нього, у встановлений судом строк, подано із порушенням ч.4 ст.178 ЦПК України, то відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд ухвалив продовжити розгляд справи за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів [PERSON] , [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач народився в сім`ї: батька - [PERSON] та матері - [PERSON] , що видно із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 серпня 1966 року. Рішенням другої сесії двадцять третього скликання №16 від 27 вересня 1998 року "Про передачу земельних часток (паїв) громадянам у приватну власність", вирішено передати громадянам [PERSON] , [PERSON] у приватну власність земельні частки (паї) загальною площею 4,48 га., з них: ріллі - 4,48 га. Дозволено Тернопільському філіалу інституту землеустрою виготовити державні акти на право приватної власності на землю вказаним громадянам. Батькові позивача - [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ТР №020837 від 11 грудня 1999 року належала земельна ділянка площею 2,26 га., яка розташована на території Мужилівської сільської ради. Матері позивача - [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ТР №020836 від 11 грудня 1999 року належала земельна ділянка площею 2,22 га., яка розташована на території Мужилівської сільської ради. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12 травня 2016 року. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , що видно із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 лютого 2013 року. Позивач після смерті своїх батьків прийняв спадщину у вигляді двох земельних ділянок, що належали його батькам, так як проживав разом із спадкодавцями, що підтверджено його представником в судовому засіданні, а також вбачається із довідки виданої виконавчим комітетом Мужилівської сільської ради за вих.№508 від 02 вересня 2020 року. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що нотаріусом у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на дані земельні ділянки, позивачу, було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, що також стверджується письмовими відмовами в.о. державного нотаріуса Підгаєцької державної нотаріальної контори за вих.№№543/01-16, 544/01-16 від 12 вересня 2019 року. Встановлено, що після смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON] , інших спадкоємців за законом, окрім позивача, немає, що підтверджено також в судовому засіданні, представником останнього. За життя спадкодавцями [PERSON] та [PERSON] , заповіт не складався. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що відповідачі не входять до кола осіб спадкоємців за законом, чи за заповітом, а також до тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батьків позивача. В даній справі [PERSON] пред`явив позов до відповідачів, клопотань про заміну цих відповідачів, належним відповідачем, яким відповідно до встановлених судом обставин справи, вимог чинного законодавства та усталеної практики Верховного Суду, є на даний час у вказаній справі: Підгаєцька міська рада Тернопільського району Тернопільської області, на території якої знаходиться нерухоме спадкове майно, не заявляв. Посилання позивача та його представника на положення ст.392 ЦК України, як на підставу звернення до суду з вказаним позовом, суд вважає безпідставним, оскільки [PERSON] не є власником майна, а саме земельних ділянок, які належали його батькам, в розумінні вимог ст.ст.317, 319 ЦК України, при цьому саме на даний час і розглядається справа за позовом [PERSON] щодо визнання за ним права власності в порядку спадування на вищезазначене спадкове майно. Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням вищевказаних норм законодавства, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Вказане відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №707/2-1006/2011. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до відповідачів, чи частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі №554/10058/17. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а саме те, що позивач є спадкоємцем вищезазначеного спадкового майна після смерті своїх батьків, інших спадкоємців ані за законом, ані за заповітом, немає, при цьому відповідачі не є такими, не претендують на дане спадкове майно, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] , необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача в межах ним понесених. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed