Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа - Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання припиненим права та відсутність заборгованості зі слати аліментів. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчатись, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року, позов задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, на період навчання в Національній академії внутрішніх справ, починаючи з 06 жовтня 2016 року до 30 червня 2020 року включно. Підставою позову про стягнення аліментів було те, що 19 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого вони мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який вступив до Національної академії внутрішніх справ, 4 рівня акредитації, на 1 курс денної форми навчання. Одразу слід зазначити, що строк стягнення в рішенні суду був визначений строком дії укладеного договору на навчання, тоді як 23 роки [PERSON] виповниться 16 серпня 2021 року. Рішенням встановлено, що 12.08.2016 року [PERSON] зарахований на 1-й курс денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ, термін закінчення навчального закладу - 30 червня 2020 року, ці обставини підтверджуються Договором №1Д16-202-Ю про підготовку здобувана ступеня вищої освіти бакалавра від 12 серпня 2016 року, укладеним між Національною академією внутрішніх справ та [PERSON] , та довідкою Національної академії внутрішніх справ від 22 вересня 2016 року вих. №46/103-1886. Вартість навчання за один семестр складала 9900 грн. за семестр. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист від 11.01.17 №755/14968/16-ц та за заявою [PERSON] 16.01.2017 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження (ВП №53243492). Виконавчий лист було направлено за місцем роботи позивача та до початку лютого 2019 року проводилося стягнення в повному обсязі (147 936,64 грн. за травень 2017 - грудень 2018, 5 197,59 грн. за січень 2019, 1 015,74 грн за 01-06 лютого 2019 - ці обставини підтверджуються матеріалами виконавчого провадження №53243492, а також не мають заперечуватися учасниками справи). На початку лютого 2019 року [PERSON] подала заяву до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про повернення виконавчого листа і постановою державного виконавця від 06.02.19 у виконавчому провадженні ВП № 53243492 виконавчий лист повернуто стягувану. Вже після цього він дізнався, що 17 грудня 2018 року НАВС було видано Наказ №1722 про відрахування [PERSON] зі складу здобувачів освіти бакалавра (термін навчання 4 роки) денної форми навчання Навчально-наукового інституту №1 у зв`язку з невиконанням навчального плану. Договір №1Д16-202-Ю від 12.08.2016р., відповідно до якого [PERSON] навчався та здійснювалась оплата навчання, припинив свою дію. Отже, умова, яка була підставою для ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, відпала. Протягом періоду з 17 грудня 2018 року по 06 лютого 2019 року [PERSON] взагалі не навчався у Національній академії внутрішніх справ. В подальшому, зі спливом майже двох місяців, [PERSON] був прийнятий на заочну форму навчання Навчально-наукового інституту заочного та дистанційного навчання. Відповідно був укладений і новий договір від 01.02.19 №16-187КА. Згідно відповіді Національної академії внутрішніх справ від 21.08.2019 р. №46/10-П-4058, термін навчання - 5 років, набір 2016 року. Отже, термін договору від 01.02.19 №16-187КА - до 2021 року. Вартість навчання, згідно зазначеною відповіді, складає 5200 грн. за один семестр. До липня 2019 року жодних заходів щодо стягнення аліментів не вчиняли. 01.07.2019р. Державним виконавцем Васильченко М.М. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59430305. Підставою відкриття цього провадження стало подання [PERSON] виконавчого листа від 11.01.17 №755/14968/16- ц. з виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року по справі №755/14968/16-ц. 09.10.2019р. державним виконавцем Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м.Києві Ференец С.С. прийняті постанови у виконавчому провадженні ВП №59430305 про накладання арештів на все майно та рахунки [PERSON] . Згідно постанов, заборгованість по аліментам станом на 30.09.2019 становить 92 398 грн. Додатково позивач зазначає, що відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Отже, як зазначає позивач дане положення Пленуму Верховного Суду України зазначає про продовження навчання після досягнення повноліття, а не про продовження після припинення. Припинення права на утримання у зв`язку з відрахуванням не позбавляє особу права на звернення до суду з іншим позовом в разі виникнення такого права знову. [PERSON] був відрахований, майже два місяці не навчався, та згодом уклав новий договір із новою (заочною) формою навчання з новими умовами щодо строків та вартості навчання. Наразі [PERSON] на заочній форму навчання перебуває на навчанні лише на період складання сесій, тобто тільки двічі на рік на протязі декількох днів, не витрачає кошти на підручники, проїзд до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, має можливість працювати, адже є повнолітньою особою, окрім того, майже вдвічі зменшилася і плата за навчання (з 9900 грн. за семестр до 5200 грн. за семестр). Враховуючи вищевикладене, право на утримання [PERSON] згідно рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23.12.16 №755/14968/16-ц з 17.12.2018 року має бути визнане припиненим, а заборгованість зі сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - відсутньою. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа - Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання припиненим права та відсутність заборгованості зі слати аліментів. Призначено підготовче засідання по названій справі. В порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано Відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вимоги позову не визнала, просила в його задоволенні відмовити, посилаючись на наступне. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/14968/16-ц, позовні вимоги були задоволені частково і вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, на період навчання спільного сина [PERSON] в Національній академії внутрішніх справ, починаючи з06 жовтня 2016 року до 30.06.2010 включно. Оскільки, [PERSON] у добровільному порядку не бажав виконувати рішення суду, усіма зусиллями затягував виплати аліментів, подаючи до судових органів скарги, при цьому умисно не сплачував судовий збір, повертав їх, за заявою, та інше, вона змушена була звернутись із виконавчим документом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за місцем реєстрації [PERSON] . Органом виконавчої служби з [PERSON] примусово стягувались аліменти, які перераховувались на її картковий рахунок, а у подальшому, виконавчий лист було направлено до місця роботи [PERSON] та було продовжено стягнення аліментів. Наказом НАВСУ № 1722 [PERSON] було відраховано зі складу здобувачів ступеня вищої освіти бакалавра 3-го курсу, денної форми навчання, за невиконання навчального плану, що було пов`язано з його хворобою. Нею, разом з сином [PERSON] , отримано його документи та в цей же день, складено заяву про переведення його на навчання на заочне відділення НАВСУ та відразу передано всі отримані документи. Крім цього, в цей же день, начальником курсу заочного відділення складено графік, за яким [PERSON] мав відвідувати НАВСУ та пройти у вигляді спеціального комп`ютерного тестування заліки та екзамени, з необхідних дисциплін. Починаючи з 20.12.2018 [PERSON] почав готуватись до заліків та екзаменів, відвідував НАВСУ, де пройшов всі необхідні тестування, здав заліки та екзамени, згідно із встановленим йому планом. Тобто фактично наш з позивачем повнолітній син [PERSON] не переривав навчання в НАВСУ. Наказом по НАВСУ [PERSON] поновлено на навчання на той же 3-й курс за кошти фізичних та юридичних осіб, де він і навчається до цього часу. Додатково відповідач зазначає, що будучи необізнаною у питанні щодо сплати аліментів на повнолітнього сина, подала письмову заяву до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про повернення виконавчого документу, та у подальшому супровідним листом від 06.02.2019 отримала виконавчий лист. В подальшому, я випадково дізналася про правову позицію у питаннях стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання заочно, Верховного суду (справа № 644/3610/16-ц), відповідно до якої обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей виникає незалежно від форми навчання, при наявності таких юридичних фактів як досягнення дітьми 18 років, но менше ніж 23 роки; продовження навчання, що породжує потребу матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надати таку допомогу. Враховуючи правову позицію Верховного суду і те, що син [PERSON] безперервно продовжує навчання у Національній академії внутрішніх справ, хоча вже і на заочній формі навчання, синові ще не виповнилось 23 роки, виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом міста Києва як і рішення суду є діючим, вона 27.06.2019 звернулася із письмовою заявою та оригіналом виконавчого документа до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 01.07.2019 було відкрито виконавче провадження, за виконавчим листом № 755/14968/16-ц, виданим 11.01.2017 Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення аліментів. Подання даного позову відповідач розцінює, як небажання позивача виконувати свої обов`язки щодо утримання сина. 03 грудня 2019 року позивач подано відповідь на відзив, відповідно до якого він просив задовольнити його позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень та поданих стороною відповідача доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчатись, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року, позов задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, на період навчання в Національній академії внутрішніх справ, починаючи з 06 жовтня 2016 року до 30 червня 2020 року включно. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист від 11.01.2017 №755/14968/16-ц та за заявою [PERSON] 16.01.2017 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження (ВП №53243492). 16.01.2017 року Відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження (ВП №53243492). В лютому 2019 року [PERSON] подала заяву до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві про повернення виконавчого листа і постановою державного виконавця від 06.02.19 у виконавчому провадженні ВП № 53243492 виконавчий лист повернуто стягувану. 01.07.19 Державним виконавцем Васильченко М.М. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59430305. Підставою відкриття цього провадження стало подання [PERSON] виконавчого листа від 11.01.17 №755/14968/16- ц. з виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року по справі №755/14968/16-ц. 09.10.19 державним виконавцем Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Ференец С.С. прийняті постанови у виконавчому провадженні ВП №59430305 про накладання арештів на все майно та рахунки [PERSON] . Згідно постанов, заборгованість по аліментам станом на 30.09.2019 становить 92 398 грн. Наказом НАВСУ № 1722 [PERSON] було відраховано зі складу здобувачів ступеня вищої освіти бакалавра 3-го курсу, денної форми навчання, за спеціальністю «Права» згідно п.п.2.2.4 Договору (за невиконання навчального плану). Наказом НАВСУ від 31 січня 2019 року № 114 [PERSON] поновлено на 6-й семінар 3КА курсу (набір 2016 року, термін навчання 5 років, за кошти фізичних та юридичних осіб) у складі студентів заочного та дистанційного навчання з підготовки здобувачів ступеня вищої освіти бакалавра, за спеціальністю «Права». Таким, чином, всебічно дослідивши усі обставин справи та письмові докази з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку допомогу надавати. Відповідно до ч.1 ст.198 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, визначених у ст.183 цього Кодексу. Частиною першою та другою ст.199 Сімейного кодексу України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі N 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що "обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)". Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Встановивши, що син сторін який продовжує навчання, суд вважає обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed