Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В провадженні Трускавецького міського суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON], яка діє від імені та інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати», відкритого суспільного сайту «Трускавецький вісник» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. Позивачі позовні вимоги мотивують тим, що на відкритому суспільному сайті «Трускавецький вісник» в розділі публікації на Трускавецькому віснику [INFO] було розміщено статтю під назвою «[INFO]», автором якої є [PERSON]. [INFO] в редакції газети «Франкова криниця Підгір'я» було розміщено статтю аналогічного змісту але із зміненою назвою «[INFO]». Автором статті є та сама [PERSON], головний редактором цієї газети. Стаття «[INFO]» чи «[INFO]» містить неправдиву інформацію, що в свою чергу, порушила особисте немайнове право на повагу до честі, гідності позивачів, а також суттєво вплинула на їх ділову репутацію, а тому вони вирішили звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити. Представник відповідачів [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельно-курортний комплекс «Карпати» Потічна Н.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечила, в задоволенні позову просить відмовити. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що працює директором Трускавецької дитячої школи мистецтв. В інтернет ресурсі «Вісник Трускавця» та в друкованій газеті «Джерела Трускавця» було видано статтю, яка завдала шкоди йому та школі мистецтв. Автором даної статті є [PERSON]. Вони її знають, оскільки вона писала інші статті про школу, дітей та навчання. Дана стаття була побудована на основі педради, яка була звичайною. На цій педраді вітали з 75 річчям викладачку. Та була присутня зав відділу культури. Дана викладачка неодноразово зверталась з скаргами в різні інстанції. Зав відулу культури спиталась в ювілярки щодо ситуації, яка склалась в колективі і яка природа даних скарг, однак остання сприйняла це як ніби хтось зазіхає на її місце. Дана педрада мала місце 16.09.2014 року. [PERSON] не вимагала звільнення [PERSON]. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що працює завідувачем відділу народних інструментів Трускавецької дитячої школи мистецтв. Коли показали їй статтю, то вона вже викликала в неї обурення. Відповідач [PERSON] писала багато статей про школу мистецтв. Вона часто їздить з [PERSON] в маршрутці, вітається з нею, але [PERSON] жодного разу не підходила і не питалась, як справи у школі мистецтв, тобто написала статтю зі слів однієї людини, не спитавшись думку колективу. Завідувач відділу культури на педраду прийшла з букетом квітів, та привітала ювілярку з днем народження. Кореспондент взяла до уваги одну сторону, а другу не вислухала.. Завідувач культури після того як привітала, не вимагала звільнити Перепелицю. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституціїє складовою частиною національного законодавства. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст.60 ЦПК України. Згідно ст.297 Цивільного кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації згідно ст.277 Цивільного кодексу України. Відповідно до роз'яснень наведених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р. при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти : опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Під негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як вбачається з п.18 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями ст. 277 ЦК та ст.10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім цього у відповідності п.19 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Судом встановлено, що позивачі, як доказ поширення відносно них недостовірної інформації відповідачами надано копію статті «[INFO]» опублікованої в інтернет ресурсі «Трускавецький вісник» та копію статті «[INFO]», автором яких є [PERSON], витяг з протоколу №1 засідання педагогічної ради Трускавецької дитячої школи мистецтв. В судовому засіданні встановлено, що на відкритому суспільному сайті «Трускавецький вісник» в розділі публікації на Трускавецькому віснику [INFO] було розміщено статтю під назвою «[INFO]», автором якої є [PERSON]. [INFO] в редакції газети «Франкова криниця Підгір'я» було розміщено статтю аналогічного змісту але із зміненою назвою «[INFO]». Автором статті є та сама [PERSON], головний редактором цієї газети. Позивачі зазначають, що стаття «[INFO]» чи «[INFO]» містить неправдиву інформацію, що в свою чергу, порушила особисте немайнове право на повагу до честі, гідності позивачів, а також суттєво вплинула на їх ділову репутацію. Як неправдиву інформацію, та таку що в свою чергу, порушила їх особисте немайнове право на повагу до честі, гідності позивачі вважають певний текст з статті, а саме: «А почалося ... цькування ювілярки. За дивним, дуже специфічним збігом обставин дружина в.о. головного редактора газети, яка вітала жінку, за сумісництвом завідуюча відділом культури завітала на пед. Раду колективу з квітами і... вимогою звільнити ювілярку з роботи, про що негайно вимагала скласти протокол...». Однак, в даних статтях відсутні будь-які прізвища, позивачами не надано доказів порушення їх прав, що дана стаття стосується саме їх. Суд вважає, що текст спірних статей не є фактичним твердженням, а являється оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У ст.59 ЦПК України, де сформульовано норму про допустимість доказів, поряд із відтворенням положення про те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими такими засобами (ч.2), на перше місце поставлено правило, згідно з яким суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням установленого законом порядку (ч.1). У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що правових підстав згідно п. 15,18,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., ст.277 ЦК України, ст.59 ЦПК України для задоволення позову в частині позовних вимог щодо захисту честі, гідності, ділової репутації позивача немає. В силу ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Оскільки в судовому засіданні не знайшло підтвердження, що діями відповідачів позивачу завдана моральна шкода, то суд вважає, що правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди немає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоказаністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд відмовив в задоволенні позову, всі судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed