Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

17.12.2013 року в суд звернулась [PERSON] із позовом до Комунального закладу "Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги" (далі: КЗ Миргородський ЦПМСД) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, третя особа Територіальна державна інспекція праці Полтавської області. В своїй позовній заяві вона вказувала, що 18.11.2013 року наказом №126-П головного лікаря КЗ Миргородський ЦПМСД, [PERSON], вона була звільнена з посади сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії загальної практики - сімейної медицини на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Посилаючись на те, що вона прогулу без поважних причин не вчиняла і звільнена вона була з порушенням порядку застосування дисциплінарного стягнення, позивачка просила визнати незаконним її звільнення з роботи по п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з прогулом та скасувати наказ №126-П від 18.11.2013 року, а також поновити її на роботі на посаді, з якої була звільнена, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 10000 грн 00 коп. Ухвалою суду від 30.12.2013 року до участі в справі в якості 3-ї особи було залучено головного лікаря КЗ Миргородський ЦПМСД [PERSON](а.с.159-160). В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримувала і просила задовольнити їх. При цьому пояснювала, що вона дійсно була відсутня на роботі 7 та 8 листопада 2013 року так, як вона 07.11.2013 року подавала у відділ кадрів відповідача письмову заяву про надання їй відпустки у ці дні за власний рахунок в зв'язку із сімейними обставинами. Оскільки адміністрація відповідача не надала їй відпустки, а зобов'язана була надати, то її відсутність на роботі у зазначені дні не може вважатись прогулом без поважних причин. Крім того, позивачка посилалася на те, що в день звільнення їй не було видано копії наказу про звільнення, а відтак відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. Представник відповідача, Таратун С.А., діючий за довіреністю (а.с.221), в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що позивачка 07.11.2013 року з 08 год 30 хв до 15 год 42 хв та 08.11.2013 року на протязі всього робочого часу була відсутня на роботі без поважних причин, оскільки її заява про відпустку за сімейними обставинами без збереження заробітної плати адміністрацією КЗ Миргородський ЦПМСД погоджена не була, про що позивачка була своєчасно повідомлена. З огляду на те, що позивака самоправно покинула робоче місце і була відсутня на роботі 07.11.2013 року більше 4 годин, а 08.11.2013 року на протязі всього робочого дня, то її звільнення з роботи відповідало вимогам трудового законодавства. Порядок застосування до неї дисциплінарного стягнення також адміністрацією КЗ Миргородський ЦПМСД не був порушений. Тому просив у задоволенні її позову відмовити. [PERSON], 3-я особа по справі, в судовому засіданні позов також не визнала, посилаючись на те, що нею до позивачки було застосовано дисциплінарне стягнення в межах її повноважень, з підстав та в порядку, передбаченими законом. А тому просила відмовити у задоволенні позову. Представник Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області, 3-ї особи по справі, в судове засідання не з'явився а звернувся до суду із листом, яким просив справу розглянути у його відсутності (а.с.217). Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, 3-ї особи [PERSON], показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову із наступних обгрунтувань. Судом встановлено, що згідно наказу №2-П від 03.12.2012 року позивачка [PERSON] була прийнята по переводу на посаду сестри медичної загальної практики сімейної медицини амбулаторії загальної практики сімейної медицини Комунального закладу «Миргородський центр медико санітарної допомоги» з 01.12.2012 року (а.с.5-6). Наказом головного лікаря КЗ Миргородський ЦПМСД [PERSON] №126-П від 18.11.2013 року [PERSON] була звільнена із займаної посади по ст. 40 п.4 КЗпП України в зв'язку з прогулом без поважних причин (а.с.7). Підставою для такого звільнення стала відсутність позивачки на роботі 7 листопада 2013 року з 08 год 30 хв до 15 год 42 хв та 8 листопада з 08 год 00 хв до 15 год 42 хв. без поважних причин, про що свідчать доповідні записки головної медичної сестри, завідувача амбулаторії загальної практики сімейної медицини, табельника цієї ж амбулаторії від 07 та 08.11.2013 року (а.с. 80-85). Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, зазначених у п. 24, постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як видно із актів від 07.11.2013 року та 08.11.2013 року на а.с.86-87 позивачка була відсутня на роботі 7 листопада 2013 року з 08 год 30 хв до 15 год 42 хв та 8 листопада з 08 год 00 хв до 15 год 42 хв. Факт відсутності на роботі в зазначений час підтверджувала в судовому засіданні і сама позивачка, а тому вказана обставина за змістом ст. 61 ч.1 ЦПК України доказуванню не підлягає. Як пояснили в судовому засіданні представник відповідача і сама позивачка, в установі відповідача був встановлений наступний порядок надання відпусток: письмова заява працівника шляхом накладення письмових віз погоджується із безпосереднім керівником підрозділу, яким для позивачки є завідувач АЗПСМ [PERSON], начальником відділу кадрів [PERSON] і на підставі вже узгодженої заяви виноситься наказ головного лікаря про надання відпустки, з яким ознайомлюється працівник. Згідно ст. 84 ч.2 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Заява позивачки про надання їй відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами з 07.11.2013 року по 08.11.2013 року (а.с.7,66) не була погоджена із завідувачем АЗПСМ та начальником відділу кадрів відповідача, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON], а відтак і відповідний наказ про надання відпустки позивачці головним лікарем не видавався. Вказаної обставини в судовому засіданні не заперечувала і сама позивачка. Таким чином між позивачкою і відповідачем не було досягнуто угоди про надання їй згаданої відпустки, як цього вимагає ч.2 ст. 84 КЗпП України, а отже її відсутність на роботі 7 листопада 2013 року з 08 год 30 хв до 15 год 42 хв та 8 листопада з 08 год 00 хв до 15 год 42 хв. за змістом п. 24 згаданого Пленуму Верховного суду України вважається прогулом без поважних причин. В своїй заяві про надання відпустки, в позовній заяві і в своїх поясненнях в судовому засіданні позивачка не посилалась на підстави, передбачені ст. 25 Закону України «Про відпустки», а відтак її посилання на те, що відповідач зобов'язаний був задовольнити згадану її заяву, суд вважає безпідставним. До того ж положенням ч.2 ст. 84 КЗпП України передбачено не обов'язок а право власника чи уповноваженого ним органу надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. На інші підстави поважності причини відсутності її на роботі в згаданий час позивачка ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не посилалася і належних та допустимих доказів про поважність причини своєї відсутності на роботі в зазначений час вона в строки, визначені ст. 131, 27 ч.2 ЦПК України суду не надала. За змістом ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано звільнення, як захід стягнення. Ст. 40 ч.1 п.4 КЗпП України передбачено право власника або уповноваженого ним органу із своєї ініціативи розірвати трудовий договір з працівником у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За змістом ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст. 40 згаданого кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. На вимогу адміністрації КЗ Миргородський ЦПМСД до застосування дисциплінарного стягнення позивачка надавала письмові пояснення з приводу порушення нею трудової дисципліни (а.с.88-89). Інших стягнень за те ж порушення трудової дисципліни до неї не застосовувалось. При застосуванні до [PERSON] стягнення у виді звільнення, адміністрацією було враховано, що остання вже притягувалася до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни наказом №85-П від 30.07.2013 року, який нею не оскаржувався і ніким не скасовувався (а.с.104). Із наказом про звільнення з роботи позивачка була повідомлена під розписку (а.с.7). Згода первинної профспілкової організації на звільнення [PERSON] була отримана головним лікарем КЗ Миргородський ЦПМСД 15.11.2013 року (а.с.93-94). Таким чином до позивачки було застосоване дисциплінарне стягнення в межах та у відповідності з порядком, встановленими КЗпП України. Посилання позивачки на те, що відповідачем в порушення ст. 47 КЗпП України не було видано їй копії наказу про звільнення в день її звільнення, суд не приймає до уваги, оскільки в день її звільнення (18.11.2013 року) після 12годин 30 хвилин, вона, будучи повідомленою про своє звільнення, залишила місце роботи і була відсутня там до кінця робочого дня, що вона сама підтверджувала в судовому засіданні. Отже адміністрація відповідача була позбавлена можливості в цей день вручити їй копію згаданого наказу, а відтак вказана обставина не може бути підставою для визнання звільнення позивачки незаконним. Зазначені обставини, за переконанням суду свідчать про те, що звільнення, як дисциплінарне стягнення, до [PERSON] було застосовано законно, а отже підстави для скасування наказу №126-П від 18.11.2013 року про звільнення її з роботи та про поновлення її на роботі - відсутні. Приймаючи до уваги законність звільнення позивачки з роботи та зважаючи на те, що позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення моральної шкоди є похідними від законності звільнення, суд не вбачає законних підстав для задоволення її позовних вимог і частині стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За викладених обставин суд вважає необхідним повністю відмовити [PERSON] в задоволенні її позову до КЗ Миргородський ЦПМСД. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed