Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом до Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, третя особа: Селянське (фермерське) господарство «ОРІОН», в якому просить визнати незаконним і скасувати рішення Мелекінської сільської ради Мангушського району Донецької області від 03 березня 2000 року №24 про припинення права користування [PERSON] земельною ділянкою площею 8,9 га, із земель запасу, розташованою за межами населеного пункту с. Мелекіне, кадастровий номер 142 3984400:07:000:1344 та стягнути з відповідача судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Першотравневої районної ради народних депутатів від 24.04.1996 року було затверджено проект відводу [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ) земельної ділянки для ведення селянського фермерського господарства із земель запасу площею 8,9 га. Актом здачі меж в натурі від 27.04.1996 року встановлено межі цієї земельної ділянки, місце розташування, згідно плану за межами населеного пункту Мелекіне, на землях запасу Мангушського району для ведення фермерського господарства. 24.04.1996 року позивач отримав державний акт на право постійного користування цією земельною ділянкою серії ДН № 308. Починаючи з 1996 року і по 2002 рік на вказаній земельній ділянці він обробляв, спахував землю, сіяв та збирав врожай самостійно. З 2002 року за усною домовленістю з [PERSON] , земельну ділянку став обробляти сумісно із ним, він її обробляв, а позивач оплачував йому всі витрати. Позивач зазначає, що на підставі абз. 3 п.8 ст. 38 Земельного Кодексу України в редакції на час виникнення спірних правовідносин та Закону України «Про плату за землю», де зазначено що новостворені фермерські господарства звільнялися від земельного податку протягом трьох років, то до 2000 року він був звільнений від сплати податку на землю. Жодних претензій до нього з боку податкової інспекції щодо сплати/несплати податку на землю не було. Вони були ним сплачені в повному обсязі. У листопаді 2019 року із постанови Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 241/471/17, позивачу стало відомо, що Мелекінська сільська рада своїм рішенням № 24 від 03.03.2000 року припинила право власності позивача на спірну земельну ділянку на підставі того, що він нібито протягом трьох років не обробляв цю ділянку, не платив земельного податку не використовував її за цільовим призначенням. Позивач категорично не погоджується із зазначеним рішенням, оскільки припинення права користування земельною ділянкою, права власності, вилучення, відчуження, в разі незгоди землекористувача, землевласника, провадиться лише у судовому порядку. До того ж Мелекінська сільська рада не мала повноважень сама скасовувати своє попереднє рішення, враховуючи що виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. На підставі викладеного, позивач, вважаючи зазначене рішення незаконним, просить таке рішення скасувати. Ухвалою судді\~від 05.04.2021\~справу прийнято\~до свого\~провадження та\~призначено\~підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.06.2021 за клопотанням позивача у справі замінено первісного відповідача - Мелекінську сільську раду Мангушського району Донецької області на належного\~- Мангушську селищну раду Маріупольського району Донецької області. Ухвалою суду від 20.07.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 04.10.2021 до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Селянське (фермерське) господарство «ОРІОН». Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник надав заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі і просять їх задовольнити. Представник відповідача Мангушської селищної ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення до суду не надходило. В матеріалах справи наявний відзив в якому відповідач зазначає, що позивач посилається на те, що відповідно до положень п. 25 ст. 12 ЗУ «Про плату за землю» він протягом трьох років з часу передачі йому земельної ділянки був звільнений від сплати земельного податку, але вказане положення стосується новоствореного фермерського господарства, яке він не створив. Крім того, позивач зазначає, що дізнався про порушення своїх прав стосовно земельної ділянки у листопаді 2019, однак не зазначив, що сплачував плату за землю з 2000 року, а навпаки вказав, що був звільнений на його думку від сплати податку на землю до 2000 року. Тобто він або навмисно ухилявся від сплати земельного податку, або знав про існування рішення про припинення права користування. Спірне рішення Мелекінської сільської ради №24 від 03.03.2000 року представник відповідача вважає прийнятим в межах своїх повноважень, з дотриманням вимог законів. Також вважає, що позивачем пропущено строк загальної позовної давності та враховуючи усталену судову практику Верховних судів, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Селянського (фермерського) господарства «ОРІОН» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення до суду не надходило. Надавав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилався на те, що рішенням Першотравневої районної ради від 17.02.2001 «Про узгодження на розробку проекту відведення» була надана згода на розробку проекту відводу земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств із земель державного запасу Мелекінської сільської ради згідно до додатку №1. Відповідно до п. 2 зазначеного додатку [PERSON] була надана згода на розробку проекту відводу земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, загальною площею 30 га. Рішенням Першотравневої районної ради від 31.03.2001 №3/15-260 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств» [PERSON] був затверджений проект відводу земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та передане у постійне користування земельна ділянка площею 30 га. 23.04.2001 [PERSON] зареєструвала своє право постійного користування земельною ділянкою 30 га. та отримала державний акт на право постійного користування землею серії ДН№572. На підставі рішення Селянського (фермерського) господарства «ОРІОН» [PERSON] була включена до складу його учасників та передала СФГ «ОРІОН» пай землі у розмірі 30 га, про що були внесені відповідні зміни до його статуту. Постановою Верховного Суду від 25.03.2021 у касаційному порядку переглядалися рішення судів попередніх інстанцій за позовом [PERSON] до [PERSON] , Мангушської районної ради Донецької області, СФГ«ОРІОН», третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області про визнання незаконним п. 2 Додатку до рішення Першотравневої районної ради від 31.03.2001№3/15-260 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств» про надання [PERSON] в постійне користування 30 га. землі та визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ДН№572, якою постанову Донецького апеляційного суду від 06.11.2019 про відмову у задоволенні позовних вимог залишено без змін. У вказаній постанові ВС зазначив, що оскільки право позивача на користування спірною земельною ділянкою було припинено, то приймаючи у березні 2001 року рішення про надання [PERSON] в постійне користування земельної ділянки площею 30 га, до складу якої увійшла земельна ділянка, що раніше перебувала у користуванні [PERSON] , Першотравнева районна рада народних депутатів Донецької області діяла в межах наданих їй повноважень. Посилання позивача на те, що відповідно до положень п. 25 ст. 12 ЗУ «Про плату за землю» він протягом трьох років з часу передачі йому земельної ділянки був звільнений від сплати земельного податку, є неспроможними, оскільки вказане положення стосується новоствореного фермерського господарства, яке я встановлено судами [PERSON] не створив. Факт невикористовування [PERSON] спірної земельної ділянки, несплату податків за землю підтвердили в апеляційному суді свідки [PERSON] , який приймав участь у складі комісії при обстеженні вказаної земельної ділянки та [PERSON] . До того ж позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначених у позові підстав. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України,\~у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Статтями\~12,\~81 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Так, на підставі рішення Першотравневої районної ради народних депутатів від 24.04.1996 року «Про затвердження проектів відводів земельних ділянок для ведення селянських фермерських господарств» затверджено проекти відводів земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств із земель запасу в постійне користування у місцях зазначених на проектному плані землекористувачам, у тому числі [PERSON] (відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 04.11.2014 року прізвище позивача було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » [INFO] (а.с.11-14). Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ДН № 308, виданого 16 квітня 1997 року на підставі рішення Першотравневої районної ради народних депутатів від 24 квітня 1996 року, [PERSON] (після зміни прізвища Харабузі) надана у постійне користування земельна ділянка площею 8,9 га в межах згідно з планом, розташована на території Мелекінської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.10). На адвокатські\~запити надані\~представнику позивача\~Мангушською районною\~державною адміністрацією\~ від\~11.07.2016\~та від\~22.08.2016\~повідомлено,\~що вилучення\~земельних ділянок\~наданих відповідно\~державного акту\~на право\~постійного користування\~№ 308\~від 16.04.1997\~у користувача\~ [PERSON] (Харабуга)не відбувалось (а.с.5,7). Також відділом Держгеокадастру у Першотравневому районі Донецької області 25.08.2016 на запит представника позивача було повідомлено, що в архіві відділу не обліковується документація із землеустрою на земельну ділянку на ім`я [PERSON] , яка розташована на території Мелекінської сільської ради площею 30 га, цільове призначення для ведення селянського фермерського господарства(а.с.6). Також судом встановлено, що рішенням Першотравневої районної ради «Про затвердження проектів відводу земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств» від 31.03.2001 року № 3/15-260 та п.2 Додатку до сесії районної ради від 31 березня 2001 року № 3/15-260 були затверджені проекти відводу земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств в тому числі [PERSON] . На підставі даного рішення [PERSON] отримала державний акт на право постійного користування землею серії ДН №572, виданий на земельну ділянку площею 30 га, яка розташована на території Мелекінської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства, в яку увійшла і надана позивачу у постійне користування земельна ділянка площею 8,9 га, що підтверджується схемою розміщення земельних ділянок відносно Державних актів на право постійного користування землею, виданих [PERSON] та [PERSON] , затвердженою директором ТОВ «Приазовський земельно-кадастровий центр»(а.с.155-156, 9). Заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 17.01.2019 року позовні вимоги [PERSON] до\~\~[PERSON] , Мангушської районної ради Донецької області, Селянського (фермерського) господарства «ОРІОН», третя особа: головне управління держгеокадастру у Донецькій області про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та недійсним державного акту на право власності на землю, задоволені у повному обсязі: визнано недійсним рішення Першотравневої районної ради народних депутатів Донецької області від 31.03.2001 року №3/15-260 «Про затвердження проектів відводу земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств» в частині затвердження проекту відводу земельної ділянки для ведення селянських (фермерських) господарств [PERSON] та п. 2 Додатку до сесії районної ради від 31.03.2001 року №3/15-260 «Про затвердження проектів відводу земельних ділянок для ведення селянських (фермерських) господарств», а також визнано недійсним державний акт на право постійного користування землею, виданий на підставі вищезазначеного рішення на імя [PERSON] . Постановою Донецького апеляційного суду від 06.11.2019 зазначене заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 17.01.2019 року скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с.82-86). У даному рішенні колегією суддів встановлено, що як вбачається з архівного витягу від 23 жовтня 2019 року № 01-35/76, рішенням Мелекінської сільської ради від 03 березня 2000 року\~№ 24 «Про припинення права користування земельними ділянками»\~за невикористання земельних ділянок не за цільовим призначенням за несплату податку за землю, припинено право користування землею фермеру\~ [PERSON] - земельна ділянка площею 8,9 га. Відповідно до Акту\~комісії, в складі голови Мелекінської сільської ради Швидунова П.В., заступника начальника відділу земельних ресурсів Горбенко М.П., землевпорядника\~Мелекінської сільської ради Переверзева В.Д., депутата\~Мелекінської сільської ради Кохана В.Г. проведено обстеження земельних ділянок, зайнятих під фермерськими господарствами та встановлено, що фермер [PERSON] (Харабуга) земельну ділянку 8,9 га не оброблює протягом 3-х років, від сплати податків ухиляється. Враховуючи\~наведене вище комісія\~запропонувала розглянути даний акт на сесії Мелекінської сільської ради, для передачі матеріалів\~до суду по вилученню земельних ділянок, як не використовуваних за цільовим призначенням. Зазначене рішення Мелекінської сільської ради від 03 березня 2000 року\~№ 24 «Про припинення права користування земельними ділянками» не скасоване, не визнане недійсним та є чинним. Постановою Верховного Суду від 25.03.2021 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Донецького апеляційного суду від 06.11.2019 року - без змін (а.с.88-94). Крім того заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 19.10.2020 позовні вимоги Селянського (фермерського) господарства «ОРІОН» до [PERSON] , Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Мангушська селищна рада, Першотравнева районна державна адміністрація Донецької області, Держгеокадастр Першотравневого району Донецької області, Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області про припинення права постійного користування земельною ділянкою та скасування державної реєстрації задоволено частково - скасовано державну реєстрацію права [PERSON] (до 04.11.2014 року [PERSON] ) постійного користування земельною ділянкою, площею 8,9 га., що посвідчено державним актом на право постійного користування землею серії ДН №308 від 16.04.1997 року (а.с. 158-162). Земельний кодекс України\~сформулював загальне правило виникнення прав на землю, відповідно до якого громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної виконавчої влади або місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Повноваження зазначених органів щодо надання земельних ділянок у власність чи користування передбачені у главах\~2\~і\~3 Земельного кодексу України,\~Законами України «Про місцеве самоврядування». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. 1 Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім\~як в\~інтересах\~суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до\~статті 152 Земельного Кодексу України\~(далі -\~ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України). Отже, підставами для визнання недійсним акту (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до частини першої\~статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-В\~(далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах\~Конституції\~та законів України. Згідно зі\~статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені\~Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до пункту 34 частини першої\~статті 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до\~закону питань регулювання земельних відносин. Частинами дев`ятою та десятою\~ст. 59 цього Закону\~визначено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Водночас у\~ст. 3 Конституції \~України країни закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Відповідно до ч. 2\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Разом з тим, у\~ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~зазначено, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Зазначене, зокрема, проявляється у неможливості органів місцевого самоврядування скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Конституційний Суд України у рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 р. розтлумачив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних\~законом\~інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року (справа 521/17710/15-а). Оскільки на підставі рішення Першотравневої районної ради народних депутатів від 24.04.1996 року «Про затвердження проектів відводів земельних ділянок для ведення селянських фермерських господарств» (в тому числі [PERSON] ) виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктивного права [PERSON] (Харабуга) на отримання земельної ділянки, і він заперечував проти припинення в нього такого права, тому рішення Мелекінської сільської ради від 03.03.2000 року № 24 «Про припинення права користування земельними ділянками» (щодо припинення права користування землею [PERSON] (Харабуга) прийнято Мелекінською сільською радою не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, суд вважає, що вимога [PERSON] про визнання незаконним і\~скасування рішення\~Мелекінської сільської\~ради Мангушського\~району Донецької\~області від\~03\~березня 2000\~року №24\~про припинення\~права користування\~ [PERSON] \~ земельною\~ділянкою площею\~8,9\~га,\~із земель\~запасу,\~розташованою за\~межами населеного\~пункту с.\~Мелекіне,\~кадастровий номер\~142\~3984400:07:000:1344 є обґрунтованою та підлягає задоволенню. При цьому, посилання позивача на те, що відповідно до положень пункту 25\~статті 12 Закону України від 03 липня 1992 року № 2535 «Про плату за землю»\~він протягом трьох років з часу передачі йому земельної ділянки був звільнений від сплати земельного податку, є неспроможними, оскільки вказане положення стосується новоствореного фермерського господарства, яке, як встановлено судами, позивач не створив. Разом з тим представником відповідача заявлено про застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності, оскільки вважають, що позивачу стало відомо про порушене право у 2000р. з часу, коли він перестав сплачувати земельний податок. Тобто позивач або навмисно ухилявся від сплати земельного податку, або знав про існуюче рішення про припинення права користування, тому з цього приводу суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України\~визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 4, 5\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14). Позивач у позовних вимогах зазначає, що про порушення свого права користування спірною земельною ділянкою він дізнався у листопаді 2019 року із постанови Донецького апеляційного суду від 06.11.2019 року (справа №241/471/17), проте у цій постанові було також зазначено, що при зверненні [PERSON] до суду у квітні 2017 року у своїй позовній заяві він зазначав, що у 2015 році він дізнався від [PERSON] що надану позивачу у користування земельну ділянку площею 8,9 га було передано [PERSON] , згідно державного акту на право постійного користування землею. Крім того цим же рішенням встановлено, що факт невикористання [PERSON] земельної ділянки, переданої йому в постійне користування для ведення фермерського господарства площею 8,9 га, несплату податків за землю, підтвердили в апеляційному суді свідки. Отже позивачу стало відомо про порушення його права у 2015 році, як він сам і зазначав звертаючись раніше до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним рішення Першотравневої районної ради від 31.03.2001р., визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. (а.с.82-83). Враховуючи, що з даним позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів [PERSON] звернувся до суду лише 27.01.2020 року, то суд дійшов до висновку, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду (позовну давність), який визначений \~статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 28.11.2018р. у справі №911/926/17, позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена в разі її спливу, але за змістом ч.5 ст.267 ЦПК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності. Таким чином, клопотань щодо поновлення та доказів пропуску строку позовної давності з поважних причин позивачем суду не надано, отже суд, з урахуванням клопотання відповідача Мангушської селищної ради про застосування строків позовної давності та положень\~ст. 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, третя особа: Селянське (фермерське) господарство «ОРІОН» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради. За умовами ч. 1\~ст. 141 ЦК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені [PERSON] відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed