Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач), відповідно до вимог якого просила стягнути із відповідача на її користь ? доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна - грошові кошти в сумі 939524,38 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 липня 2014 року між відповідачем, [PERSON] , ФОП [PERSON] з однієї сторони та ТОВ «ФОЗЗІ -ФУД» з другої сторони було укладено договір оренди нерухомого майна, згідно якого відповідач, [PERSON], ФОП [PERSON] передали в оренду ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» ряд нежитлових приміщень. Передані оренду нежитлові приміщення належать в рівних долях відповідачу та [PERSON], при цьому на момент укладання договору купівлі -продажу від 29.06.2004 року та набуття права власності на частку нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS], відповідач перебував у шлюбі з позивачем. 14 червня 2011 року рішенням Центрального районного суду м. є Сімферополь АР Крим шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 18 січня 2017 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Центрального районного суду м. Сімферополь було змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини встановлення судом факту припинення сторонами шлюбних відносин з 2000 року та ведення спільного господарства. Таким чином, позивач вказує, що шлюбні відносини було припинено між сторонами лише після розірвання шлюбу. Враховуючи, що нерухоме майно, яке передавалось в оренду відповідачем за договором оренди нерухомого майна, належить відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності, оскільки було набуто за час перебування сторін у шлюбі, то доходи, одержані від використання майна, що є у спільній власності надходять до складу спільного майна та розподіляються між співвласниками відповідно до їх часток у праві спільної власності. Так, згідно п.п. 4.1.2, 4.1.3 договору оренди нерухомого майна, орендна плата за користування приміщенням складає для відповідача суму, еквівалентну 2850 доларів США протягом перших повних 18 (вісімнадцяти місяців оренди, починаючи з 16 жовтня 2014 року, а з 19 (дев'ятнадцятого) повного місяця оренди - 3350 доларів США. При цьому, згідно п. 4.2. договору оренди, сторони домовились, що орендна плата сплачується відповідно до курсу долара США, встановленому НБУ на перше число місяця, за який здійснюється оплата. Отже, з 16.10.2014 року по 15.01.2017 року відповідач отримав від орендаря за договором оренди не рухомого майна 1879048,79, половину з яких, а саме 939 524,38 позивач просила стягнути з відповідача на її користь. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.03.2018 року, позивач просила суд стягнути з відповідача ? доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна - грошові кошти в сумі 1096815,93 грн. Ухвалою суду від 09 серпня 2017 року відкрито провадження у справі. Розпорядженням Керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 21.11.2017 у відповідності до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу за №761/5061/17, провадження № 2/761/6183/2017 призначено на повторний автоматичний розподіл, у зв'язку зі звільненням судді Гуменюк А.І. Шляхом автоматичного розподілу у відповідності до ст.11-1 ЦПК України, вказану цивільну справу, 22 листопада 2017 року передано на розгляд судді Рибаку М.А. Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28.03.2018 року було закрито підготовче проадження у даній справі та призначено її до судового розгляду справи по суті в судовому засіданні на 17.07.2018 року. 20.04.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначав, що викладені позивачем обставини в позовній заяві не відповідають дійсності та не мають відповідного правового обґрунтування з огляду на те, що позивач не має жодних прав на частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS], а посилання позивача на те, що на момент набуття відповідачем права власності на вказане нерухоме майно, відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем не є обов'язковою та безспірною підставою для ствердження, що позивач є співвласником придбаної відповідачем нерухомості. У червні 2004 року сторони разом не проживали, не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних відносин, що підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Сімферополь АР Крим від 14.06.2011 року. В тексті якого було судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з 2000 року. На момент укладання договору оренди частини нежитлових приміщень вищевказане рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили. Таким чином, представник відповідача зазначає, що наявність не скасованого і не зміненого рішення Центрального районного суду м. Сімферополь АР Крим від 14.06.2011 року з встановленим часом припинення шлюбних відносин сторін по справі спростовує твердження позивача про те, що вона набула права власності одночасно з відповідачем при укладанні останнім договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень від 29.06.2004 року. Окрім того, вказана нерухомість була придбана за особисті кошти відповідача та позивач не брала жодної участі у придбанні зазначеного майна, не несла витрат по утриманню та обслуговуванню даної нежитлової будівлі. Також, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.09.2017 року, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, предметом розгляду якого було, зокрема, визнання спільним сумісним майном частини нежитлового будинку, розташованого у [ADDRESS]. Таким чином, судовими рішеннями встановлено, що позивач не є співвласником і не має ніяких прав власності або інших прав на будівлю, яка розташована по [ADDRESS], у зв'язку з чим представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Позивач та її представник в судовому засіданні 17.07.2018 року позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Представник відповідача з приводу задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 1987 року. Рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 14 червня 2011р. по цивільній справі № №2-1621/11 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 14 червня 2011р. - змінено, а саме: виключено з мотивувальної частини рішення встановлення судом факту припинення сторонами шлюбних відносин з 2000р. та ведення спільного господарства, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 88-89). Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з матеріалів справи, 29 червня 2004 року між АТ «Український інноваційний банк» та фізичними особами: [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого продавець АТ «Український інноваційний банк» продав, а покупці: [PERSON], [PERSON] в рівних долях придбали 63/100 частин від нежитлового будинку загальною площею 11178,2 кв.м., в будинку [ADDRESS], приміщення, що відчужується загальною площею 7002,6 кв.м. (а.с. 83-85). Згідно заяви, посвідченої 07 квітня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полєнової В.Ф., позивач надала свою згоду на придбання її чоловіком [PERSON] нежитлового приміщення,яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], за ціну та на умовах за його розсудом. (а.с. 113) Згідно договору оренди нерухомого майна від 08 липня 2014 року, [PERSON], [PERSON] та ФОП [PERSON] з однієї сторони та ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД» з другої сторони уклали договір оренди нежитлових приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 67-73). Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.10.2017 року, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя; поділ майна подружжя залишено без задоволення. Як вбачається зі змісту рішення суду, предметом розгляду в даній справі, зокрема, було визнання спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] ? частки нежитлових приміщень (в літ А) площею 6422, 2 кв.м. у нежитловому будинку загальною площею 11178, 2 кв.м., що розташований по [ADDRESS] Рішенням суду встановлено, що стороною позивача не було надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування вимог, що майно, зокрема ? частка нежитлових приміщень (в літ А) площею 6422,2 кв.м у нежитловому будинку загальною площею 11178, 2 кв.м, що розташований по [ADDRESS], було набуто спільною участю подружжя, його коштами або працею. При цьому судом враховано, що всі витрати пов'язані з придбанням та утриманням цього майна ніс відповідач. (а.с. 126-140). Окрім того, згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-399цс17: "Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя". Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимогу про поділ доходів від використання майна, яке не є об'єктом спільної сумісноі власності подружжя та поділ вказаного майна між подружжям здійснено не було. Окрім того, посилання позивача на те, що вона надавала свою згоду на придбання відповідачем приміщень, за адресою по [ADDRESS] в м. Києві не свідчить про придбання вказаного нерухомого майна за спільні кошти та як наслідок не є підставою для поділу доходів від використання вказаних нежитлових приміщень. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed