Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Деснянського РВ ДВС у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про перерахунок суми заборгованості по аліментах, мотивуючи свої вимоги тим, що у провадженні Деснянського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист №2-3448/06, виданий Деснянським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з [PERSON] . Згідно розрахунку від 03.06.2019 року заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.11.2016 року по 03.06.2019 року складає 69196, 53 грн. Згідно довідки ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві [PERSON] як фізичною особою підприємцем подано декларацію про майновий стан та доходи за звітний період за 2016 рік від 09.02.2017 року дохід від підприємницької діяльності становить - 0. Аналогічна декларація подана і за 2017 рік. Сума заборгованості зі сплати аліментів, що підлягала до сплати за період з 01.11.2016 року по 03.06.2019 року обраховувалась виходячи із середнього заробітку для місцевості, де проживав позивач. В 2019 році позивач працевлаштувався, про що було повідомлено державного виконавця. Позивач зазначає, що станом на час звернення до суду сума заборгованості складає 11464, 00 грн. Однак згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06.03.2020 року, складеного державним виконавцем відділу ДВС у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Горбатовським І.А., сума заборгованості обчислена в значно більшому розмірі, а саме 70399, 28 грн., чим порушує права позивача. На підставі вищевикладеного позивач просить суд здійснити перерахунок суми заборгованості по аліментах за період з 01.11.2005 року по час працевлаштування - квітень 2019 року, з урахуванням розміру заробітної плати 4173, 00 грн. та 4723, 00 грн. за період з 01.01.2020 року по теперішній час. 24.02.2021 року від позивача до суду надійшла Заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд здійснити перерахунок суми заборгованості по аліментах, визнавши борг погашеним, у виконавчому провадженні 17922307, що знаходиться у Деснянському районному відділі ДВС у м. Києві Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України за період з 01.11.2006 року по 21.01.2021 року, виключивши про [PERSON] , [INFO] відомості з Єдиного реєстру боржників. У судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача - Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва 19.06.2006 року був виданий виконавчий лист про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 27.04.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до Розрахунку від 06.03.2020 року сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] по сплаті аліментів становить 70399, 28 грн. Згідно Довідки про доходи відповідач працює у ФОП [PERSON] на посаді художника-виконавця, загальна сума доходу якого за період з 11.03.2019 року по 31.12.2019 року без урахувань аліментів становить 40686, 75 грн. Відповідно до Довідки від 21.02.2021 року посадовий оклад [PERSON] станом на 21.02.2021 року складає 6000, 00 грн. та заробітна плата за 2020 рік склала 48338, 00 грн. У відповідності до ч. 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно ст. 11 зазначеного Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що державним виконавцем Деснянського ДВС у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) було розраховано заборгованість [PERSON] по аліментам, виходячи із середньомісячної заробітної плати для даної місцевості, однак позивач вважає, що державний виконавець повинен був розраховувати заборгованість по аліментах у відповідності до ч. 2 ст. 195 СК України, виходячи із розміру його заробітної плати (доходу), яку він почав одержувати з 11.03.2019 року. Крім того, як зазначає позивач, останнім було надано до Деснянського ДВС у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) довідку про доходи, на підставі якої останній просив зробити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, однак не зробив цього, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Однак суд зазначає, що розрахунки заборгованості, складені державним виконавцем від 16.08.2018 року та від 03.06.2019 року, відповідають умовам ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та ч. 1 ст. 195 СК України з огляду на те, що при складанні розрахунку заборгованості за період з листопада 2016 по травень 2019 року державний виконавець враховував розмір середньомісячної заробітної плати на одного середньооблікованого штатного працівника по м. Києву (тобто даної місцевості) в порядку ч. 2 ст. 195 СК України, оскільки на той період позивач не працював. Разом з тим, відповідно до розрахунку від 06.03.2020 року, починаючи з червня 2019 року при складанні розрахунку заборгованості державним виконавцем було враховано розмір заробітної плати боржника у сумі 4173, 00 грн. та проведено розрахунок аліментів, виходячи з наданих йому даних. Отже, на думку суду, обчислення заборгованості державним виконавцем було здійснено в порядку, передбаченим ст. 195 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на законній підставі, з огляду на що судом не приймається до уваги як належний доказ особисто зроблений розрахунок позивача щодо нібито меншої суми заборгованості позивача. При цьому суд також зазначає, що особливості виконання рішень про стягнення аліментів передбачені розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. за № 512/5, відповідно до ч. 2 якої стягнуті аліментні суми перераховуються виконавцем на зазначений стягувачем в письмовій заяві рахунок у банку або іншій фінансовій установі чи надсилаються на адресу стягувана поштовим переказом, що здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження. Якщо у виконавця відсутні відомості, необхідні для перерахування стягнутих аліментних сум, виконавець письмово повідомляє стягувача про необхідність надання стягувачем відомостей про спосіб перерахування стягнутих аліментних сум та реквізитів рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання аліментних сум (за наявності). У разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження, на підставі ч. 3 розділу XVI Інструкції. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувана; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Крім того, посилання позивача на отримання заробітної плати спростовується довідкою ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві, з якої вбачається, що у ФОП [PERSON] згідно даних декларації про майновий стан, поданої до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві та інформаційної бази, сума доходу та сплаченого податку за звітні податкові періоди становить: 2016 р - 0,00 грн., 2017 - 0,00 грн., що спростовує доводи позивача щодо отримання останнім заробітної плати за цей період. Відтак у державного виконавця були відсутні підстави для здійснення перерахунку заборгованості по сплаті аліментів. Враховуючи викладене вище, встановлені по справі обставини, з урахуванням вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості по аліментах не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про виключення відомостей з Єдиного реєстру боржників, то судом встановлено наступне. Як вбачається з Довідки-розрахунку від 06.03.2020 року, сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] по сплаті аліментів становить 70399, 28 грн. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Відповідно до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженої наказом Мінюсту України від 05.08.2016р. № 2432/5 - єдиний реєстр боржників є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та створений з метою оприлюднення в режимі реальної часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України. Слід зазначити, що реєстр був створений з метою запобігання відчуження боржниками майна. Відповідно до закону нотаріуси та інші державні реєстратори перед здійсненням будь-якої угоди з відчуження майна зобов`язані перевірити інформацію з Єдиного реєстру боржників. Згідно п. 6 розділу X вищезазначеного Положення, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, повернення виконавчого документа до суду, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів. Відтак, враховуючи наявність заборгованості зі сплати аліментів у позивача, відсутні підстави для виключення його з Єдиного реєстру боржників. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в позові [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed