Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

26 січня 2021 року [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації вартості майна. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 10.09.1988 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 10.09.1988, актовий запис №1467. У зв`язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] ». Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 25.05.1998. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26.03.2001. Вказує, що у шлюбі з відповідачем перебувала з 10.09.1988 по 26.03.2001. 30 березня 2017 року позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 20 березня1991 року (за час перебування у шлюбі) рішенням виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів № 115 [PERSON] було відведено земельну ділянку по [ADDRESS] площею 600 м2 для будівництва і індивідуального житлового будинку і дозволено його газифікацію і водопостачання. 23 жовтня 1993 року управлінням містобудування та архітектури Рівненського міськвиконкому погоджено проектну документацію на будівництво, після чого було розпочато будівництво будинку. У 1995 році відсоток готовності будинку становив щонайменше 55 %, що стверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 17886 на об`єкти нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . 26 березня 2001 року на підставі рішення Рівненської міської ради від 15.04.1999 № 122 [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії РВ № 01719, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1730. Після розірвання шлюбу, 20.10.2006 житловий будинок було прийнято в експлуатацію згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови, який затверджений розпорядженням міського голови від 26.10.2006 № 1946-р. 28 листопада 2006 року [PERSON] на підставі розпорядження міського голови від 24.11.2006 № 2212-р виконавчим комітетом Рівненської міської ради видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , яким посвідчено його право власності на вищевказаний будинок за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа будинку - 480,1 кв.м., жила - 172,8 кв.м. та проведено державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12666392 від 28.11.2006. 15 жовтня 2010 року між [PERSON] («Продавець») та [PERSON] («Покупець») укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М. за р.№ 2114, за умовами якого продавцем було відчужено покупцю житловий будинок [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці площею 0,0586 га, кадастровий номер 5610100000:01:053:0097, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 1 578 009,00 (один мільйон п`ятсот сімдесят вісім тисяч дев`ять) гривень 00 коп. 20 січня 2011 року право власності [PERSON] на житловий будинок було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 28728984 від 20.01.2011. Загальна площа житлового будинку - 480,1 кв.м., розмір житлової площі - 172,8 кв.м. Вартість домоволодіння (інвентаризаційна) -1 592 140 грн. В цей же день, 15.10.2010, між [PERSON] («Продавець») та [PERSON] («Покупець») укладено договір купівлі- продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М. за р.№ 2117, а умовами якого продавцем було відчужено покупцю земельну ділянку площею 0,0586 га, кадастровий номер 5610100000:01:053:0097 (номер присвоєно згідно довідки № 02- 17/10170, виданої Управлінням Держкомзему в місті Рівному 12.02.2010 року), цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] . Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 65 702,00 (шістдесят п`ять тисяч сімсот дві) гривні 00 коп. Зазначає, що про відчуження земельної ділянки та будинку за адресою [ADDRESS] їй стало відомо лише в листопаді 2020 року, після ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи, наданими на запит її представника адвоката Волошина І.В. Вважає, що при укладенні [PERSON] договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , було порушено її права власника з огляду на те, що 55 % будинку було побудовано в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю колишнього подружжя у відповідній частині. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Оскільки спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, так як щонайменше 55/100 частки будинку набуто за час шлюбу, будинок є цінним майном, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без її згоди як другого з співвласників, та враховуючи, що отримані в результаті відчуження кошти відповідачем були використані останнім на власний розсуд та у власних інтересах, її порушені права як власника 11/40 частини будинку (1/2 від 55/100 частки, набутих в період шлюбу) підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача компенсації в розмірі 433 952,48 грн (1 578 009 грн * 11/40). Також стверджує, що оскільки спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, то й земельна ділянка, набута відповідачем, теж є спільною сумісною власністю з огляду на невіддільність права власності на будинок від прав на земельну ділянку, на якій такий будинок знаходиться. Оскільки відповідач відчужив земельну ділянку іншій особі без її згоди як другого з співвласників, та враховуючи, що отримані в результаті відчуження кошти відповідачем були використані останнім на власний розсуд та у власних інтересах, її порушені права як власника частини земельної ділянки підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача компенсації вартості 11/40 частки вартості земельної ділянки у розмірі 18 068,05 грн (65 702 грн * 11/40). За наведеного просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості відчуженого спільного майна у розмірі 452 020,53 грн (433 952,48 грн вартість частки в будинку та + 18 068, 05 грн вартість частки у земельній ділянці). Ухвалою Рівненського\~міського\~суду\~Рівненської області\~від\~10.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, підготовче судове засідання призначено на 18.03.2021. 18 березня 2021 року розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 15.04.2021. 02 квітня 2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній, зокрема, зазначає, що у позивачки не виникло права власності на частку у завершеному будівництвом об`єкті та на земельну ділянку, оскільки шлюб між сторонами було розірвано 26.03.2001, а реєстрація права власності відбулась 28.11.2006, тобто більше ніж через 5 років після розірвання шлюбу. Також вважає, що позивачкою було пропущено строк позовної давності для звернення з таким позовом. 13 квітня 2021 року від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, згідно з якою остання заперечує щодо тверджень, викладених у відзиві на позовну заяву, у зв`язку з тим, що продовження будівництва будинку, подальше введення його в експлуатацію та проведення державної реєстрації не припиняє спільної сумісної власності позивачки. Таке право трансформувалось у право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок. Крім того, стверджує, що нею не пропущено строк позовної давності для звернення з цим позовом, оскільки, зокрема, вона не була стороною договору, про його укладення не була повідомлена та не надавала відповідачу згоду на відчуження майна. 15 квітня 2021 року розгляд справи в підготовчому засіданні було відкладено на 24.05.2021. Ухвалою суду від 24.05.2021 підготовче провадження\~у\~справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на\~08.06.2021. Представники позивачки у судовому засіданні 08.06.2021 підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача у судове засідання 08.06.2021 не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить підпис останнього у матеріалах справи. Слід зазначити, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховним Судом 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Окрім того, суд зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Приймаючи до уваги обмеження строків розгляду справи, які встановлені процесуальним законом, ненадання доказів поважності неявки, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній документами. Крім того, явка представника відповідача у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою. Дослідивши матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 10 вересня 1988 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 10.09.1988, актовий запис № 1467. У зв`язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] ». Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення суду від 25.05.1998. Розірвання шлюбу зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 26.03.2001, актовий запис № 224, що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00028881413 від 11.12.2020. Відповідно до ст.39 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (в редакції, чинній па час розірвання шлюбу) розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 [при взаємній згоді на розірвання шлюбу подружжя, яке не має неповнолітніх дітей] і 42 [з особами безвісно відсутніми, недієздатними внаслідок душевної хвороби чи недоумства або засудженими до позбавлення волі] цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану. Крім того, згідно з положеннями ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Таким чином, сторони перебували у шлюбі з 10.09.1988 по 26.03.2001. 30 березня 2017 року позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що стверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 30.03.2017. Судом встановлено, що 20.03.1991 (за час перебування у шлюбі) рішенням виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів № 115 [PERSON] було відведено земельну ділянку но [ADDRESS] площею 600 м2 для будівництва і індивідуального житлового будинку і дозволено його газифікацію і водопостачання. 23 жовтня 1993 року Управлінням містобудування та архітектури Рівненського міськвиконкому погоджено проектну документацію на будівництво, після чого було розпочато будівництво будинку. У 1995 році відсоток готовності будинку становив щонайменше 55 %, що стверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 17886 на об`єкти нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , копії якої надані КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» на адвокатський запит. Зокрема, 20 червня 1995 року відповідачем було зроблено замовлення № 2755 на проведення робіт з визначення відсотку готовності об`єкта, на що останньому було надано довідку від 20 червня 1995 року за № 2755 про те, що готовність недобудованого житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , складає 55 % і вартість його в цінах 1982 року становить 324 121 950 крб. Вказані обставини не заперечуються сторонами. 26 березня 2001 року на підставі рішення Рівненської міської ради від 15 квітня 1999 року за № 122 [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії РВ № 01719, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1730. Після розірвання шлюбу, а саме 20.10.2006 житловий будинок було прийнято в експлуатацію згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови, який затверджений розпорядженням міського голови від 26.10.2006 № 1946-р. 28 листопада 2006 року [PERSON] на підставі розпорядження міського голови від 24 листопада 2006 року № 2212-р виконавчим комітетом Рівненської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , яким посвідчено його право власності на вищевказаний будинок за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа будинку - 480,1 кв.м., жила - 172,8 кв.м. та проведено державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12666392 від 28.листопада 2006 року. 15 жовтня 2010 року між [PERSON] («Продавець») та [PERSON] («Покупець») укладено договір купівлі-продажу,який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М. за р.№ 2114, за умовами якого продавцем було відчужено покупцю житловий будинок [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці площею 0,0586 га, кадастровий номер 5610100000:01:053:0097, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 1 578 009,00 (один мільйон п`ятсот сімдесят вісім тисяч дев`ять) гривень 00 коп. 20 січня 2011 року право власності [PERSON] на житловий будинок було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 28728984 від 20.01.2011. Загальна площа житлового будинку - 480,1 кв.м., розмір житлової площі - 172,8 кв.м. Вартість домоволодіння (інвентаризаційна) -1 592 140 грн. Також, 15.10.20210 між [PERSON] («Продавець») та [PERSON] («Покупець») укладено договір купівлі- продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М. за р.№ 2117, а умовами якого продавцем було відчужено покупцю земельну ділянку площею 0,0586 га, кадастровий номер 5610100000:01:053:0097 (номер присвоєно згідно довідки № 02- 17/10170, виданої Управлінням Держкомзему в місті Рівному 12.02.2010), цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS] . Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 65 702,00 (шістдесят п`ять тисяч сімсот дві) гривні 00 коп. Предметом позовних вимог є грошова компенсація замість частки у праві спільної сумісної власності. Згідно зі cт. 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у ' часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю под За таких обставин для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Судом встановлено, що будівництво житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було розпочато в 1993 році в період перебування сторін у шлюбі. Водночас, як стверджується матеріалами інвентаризаційної справи КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації №17886 на об`єкти нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] », відсоток готовності будинку складав лише 55 %, що не заперечується сторонами. Так, відповідно до положень ст. 331 ч.3 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва ( створення майна). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України), відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частинами 2 та 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Судом встановлено, що незавершений будівництвом будинок у відповідності до вимог чинного законодавства був зареєстрований 28.11.2006, тобто більше ніж через 5 років після дати розірвання шлюбу - [INFO] . Отже, з 26.03.2001 року, тобто до введення в експлуатацію та реєстрації житлового будинку [ADDRESS] , сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Враховуючи наведене, вказаний житловий будинок та відповідно земельна ділянка не повинні включатися до складу спільно набутого майна подружжя і не можуть бути предметом поділу між подружжям. Разом з тим, як було встановлено судом, за час перебування сторін у шлюбі відсоток готовності будинку станом на 1995 рік становив 55 %, у зв`язку з чим позивачка має право на виплату грошової компенсації виходячи з вартості матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва. Крім того, судом встановлено, що згоди щодо вартості майна між сторонами не досягнуто. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Суд зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів дійсної (ринкової) вартості майна на час розгляду справи. При цьому, визначення позивачем вартості майна виходячи з ціни, встановленої у договорах купівлі продажу від 15.10.2010, укладених між [PERSON] («Продавець») та [PERSON] , суперечить висновкам Верховного Суду, викладених у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №61-9018сво18 щодо гарантії справедливої сатисфакції особі, у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Згідно положень ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтями 12,13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та недоведеністю. Щодо посилань відповідача на пропуск позивачкою строків позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом частини першої ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи необґрунтованість позовних вимог, позовна давність в цьому випадку не застосовується, оскільки в заявлених позовних вимогах судом відмовляється по суті, і сплив позовної давності (за вказаних обставин) не впливає на суть винесеного рішення. Крім того, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при подачі позову до суду, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed