Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

08.01.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиії України, [PERSON] в якому просить зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення позивача за власним бажаннм з 08.10.2013 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та сплатити на користь позивача суму заробітної плати за фактично відпрацбований період до звільнення, який ще неоплачено, тоб-то за період з 01.10.2013 року по 07.10.2013 року в сумі 1587,00 грн., зобов`язати відповідача оплатити позивачеві листок непрацездатності, виплатити позивачеві грошову компенсацію за всі невикористані дні основної щорічної відпустки та щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день, передбаченої колективним договрорм, виплатити позивачеві вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 19 996, 20 грн., виплатити середній заробіток за чась час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 25 392, 00 грн., стягнути з відповідача 20 000, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 29.05 2014 року позивач подав суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить суд зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення позивача за власним бажаннм з 08.10.2013 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на користь позивача суму заробітної плати за фактично відпрацьований період до звільнення, який ще не оплачено, тоб-то за період з 01.10.2013 року по 07.10.2013 року в сумі 1 587,00 грн., стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті листа тимчасової непрацездатності, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 19 996,20 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 25 392,00 грн. та 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що з 01.12.1999 року він працював в ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на різних посадах. 01.02.2008 року його призначено на посаду помічника генерального директора з питань внутрішньої безпеки підприємства. Після зміни керівництва ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 23.09.2013 року, розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора підприємства від 30.09.2013 року № 11 без будь-яких пояснень його було позбавлено робочого місця у кабінеті № 122 та засобів праці, зокрема технічного та комп`ютерного обладнання, оргтехніки, приладдя, що використовувалися ним для виконання своїх посадових обов`язків. Згідно вказаного розпорядження йому було надано у якості робочого місця кабінет № 401, в якому були відсутні стіл, стілець, комп`ютерна та оргтехніка, а також інше приладдя, необхідне йому для виконання його посадових обов`язків. В той же час, за наказом нового керівництва його робоче місце було зайняте іншим працівником, натомість, він був взагалі позбавлений доступу до кабінету. Крім цього, за дорученням адміністрації підприємства йому була обмежена молжливість пересування по підприємству шляхом деактивації персоніфікованої пластикової картки - перпустки до приміщень офісу та кабінетів. Позивач посилається на те, що в зазначений вище спосіб відповідачами грубо порушені норми законодавства про працю, оскільки внаслідок зміни його робочого місця були створені умови, які унеможливлюють виконання ним своїх посадових обов`язків. Крім цього, йому не була своєчасно виплачена заробітна плата. Так, заробітна плата за вересень 2013 року йому повинна була бути виплачена 04.10.2013 року у зв`язку з тим, що день виплати заробітної плати - 05.10.2013 року - є вихідним днем. Між тим, заробітна плата була виплачена йому лише 09.10.2013 року, що є грубим порушенням трудового законодавства. В зв`язку з зазначеними вище порушеннями його трудових прав з боку роботодавця, що виявилися у незабезпеченні його належними умовами праці та затримці виплати заробітної плати, 07.10.2013 року він прийняв рішення про звільнення з роботи за власним бажанням з 08.10.2013 року на підставі ч. 3 ст. 38 Закону України. 07.10.2013 року він подав відповідну заяву відповідачеві, на якій міститься резолюція керівництва про зобов`язання деталізувати в чому сааме полягає порушення умов коллективного договору. В зв`язку з цим, 07.10.2013 року він повторно подав заяву про звільнення за ст. 38 ч.3 КЗпП України в якій розкрив зміст порушень з боку відповідача. 08.10.2013 року, в свій останній робочий день, в зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я, він звернувся за медичною допомогою, після чого перебував на лікарняному. 14.10.2013 року він подав до відділу кадрів листок непрацездатності. Між тим, в порушення законодавства про працю, відповідачем не було видано наказ про його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, йому не було видано трудову книжку, не було проведено остаточного розрахунку при звільненні. Також не було повідомлено про відмову у задоволенні його заяви. Позивач посилається на те, що ігноруванням відповідачами його заяви про звільнення є протиправним, адже причина звільнення є поважною, тому відповідачі не мали права затримувати його у будь-який спосіб і повинні були його звільнити у той день, про який було зазначено в його заяві про звільнення, тоб-то 08.10.2013 року. Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просить задовольнити його позов про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача за власним бажаннм з 08.10.2013 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь позивача всіх належних йому сумм при звільненні (заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2013 року по 07.10.2013 року в сумі 1 587,00 грн., заборгованість по оплаті листа тимчасової непрацездатності, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічних основної та додаткової відпусток), а також вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 19 996,20 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 25 392,00 грн.. Крім цього, позивач посилається на те, що наведеними вище неправомірними діями відповідачів йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 20 000,00 грн. та просить стягнути з відповідачів на свою користь. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України - Платова Ю.П. подала суду заперечення проти позову, в яких зазначила, що відповідач не погоджується із позовними вимогами, просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи в суді повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.12.1999 року працював в ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на різних посадах. 01.02.2008 року [PERSON] призначено на посаду помічника генерального директора з питань внутрішньої безпеки підприємства. 23.09.2013 року відбулася заміна керівника ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора підприємства призначено [PERSON], що підтверджується наказом Міністерства юстиції України № 1233/к від 23.09.2013 року (а.с. 103). 07.10.2013 р. [PERSON] було подано заяву про звільнення його з 08.10.2013 p. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що була зареєстрована за Вх. № 13310 (а.с. 26, 27). З 08.10.2013 р. до 11.10.2013 року позивач [PERSON] перебував на лікарняному. 14.10.2013 р. позивач [PERSON] вийшов на роботу та пропрацював 14.10.2013 p., 15.10.2013 p., 16.10.2013 p., 17.10.2013 p., що підтверджується Табелем обліку використання робочого часу за жовтень 2013 року (а.с. 149). Таким чином судом встановлено, що [PERSON], після поданої ним 07.10.2013 року заяви про звільнення його з 08.10.2013 року, перебував на лікарняному в період з 08.10.2013 року до 11.10.2013 року, після чого з 14.10.2013 року продовжив працювати в ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, не порушуючи при цьому питання про своє звільнення. Частиною 2 ст. 38 Кодексу законів про працю України визначено можливість працівника відкликати свою заяву про звільнення: якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Аналогічна позиція викладена у абзаці 3 пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», в якій вказано, що якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку про те, що вийшовши на роботу 14.10.2013 p.[PERSON] відкликав подану раніше ним заяву про звільнення та продовжив дію укладеного між ним та Підприємством трудового договору, а тому у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача з займаної ним посади з 08.10.2013 року. До того ж, позивач не міг бути звільнений відповідачем з 08.10.2013 року з роботи, оскільки в цей час він перебував на лікарняному, що сторонами не оспорюється. Виходячи з цього, суд вважає, що права позивача відповідачем порушені не були і тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи з 08.10.2013 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Судом також встановлено, з відомостей розподілу заробітної плати за 18.10.2013 року та 21.11.2013 року вбачається, що позивачеві [PERSON] в жовтні 2013 року була розподілена заробітна плата в розмірі 1 197,77 грн., а в листопаді 2013 року - 2 738,26 грн. (а.с. а.с. 151-154, 155-158) З розрахункових листків за жовтень та листопад 2013 року вбачається, що позивачеві була нарахована заробітна плата за відпрацьований час - 9 днів в жовтні 2013 року в розмірі 5 974,41 грн. та оплачено листок непрацездатності (а.с. 159). Таким чином, судом встановлено відсутність заборгованості відповідача перед позивачем за відпрацьований час в жовтні 2013 року та по оплаті за лікарняний за той же період. Виходячи з наведених вище обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 01.10.2013 року по 07.10.2013 року в сумі 1 587,00 грн. та заборгованості по оплаті листа тимчасової непрацездатності. Суд також дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про проведення розрахунку за невикористані дні відпустки, виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Так, підставою для проведення остаточного розрахунку із працівником є його звільнення, яке оформляється відповідним наказом. Разом з цим, на час розгляду справи в суді наказ про звільнення позивача з займаної посади в ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за ч. 3 ст. 38 КЗпП України або з інших, передбачених законодавством підстав, відсутній. Виходячи з цього, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, то в цій частині на момент розгляду справи в суді права позивача не порушені, оскільки позивач наразі не звільнений. В такому випадку для виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивач повинен подати відповідачеві відповідну заяву. Разом з цим, суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача з заявою про виплату йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки і йому відповідачем було відмовлено в проведенні таких виплат. Суд також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн., з огляду на наступне. Відшкодування моральної шкоди працівнику, підстави та порядок такого відшкодування регулюється ст. 237-1, 40 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зокрема, статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з цим, судом не встановлено, а позивачем не доведено факту порушення його трудових прав з боку відповідачів та факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань в зв'язку з порушенням трудових прав. Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed