Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в уточнених позовних вимогах просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу приміщень від 30.05.2008 укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Укрспецхмільбуд» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрованого в реєстрі за № 9799, а саме: щодо купівлі-продажу адмінбудинку літ. «А», цегла, площею 1749,6 кв.м. в частині продажу об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (інвентарна справа № 17798), що згідно Технічного паспорту на захисну споруду цивільною захисту (цивільної оборони) (обліковий №20163) визначені номерами 2-1,2- 2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, що знаходиться у [ADDRESS] ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2008, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Київстар Дж.Ес.Ем.» (правонаступник якого на даний час - Приватне акціонерне товариство «Київстар»), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №11052, а саме: щодо купівлі-продажу частини адмінбудинку (літ. «А») - приміщення підвалу площею 341,9 кв.м. в частині продажу об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (інвентарна справа №17798), що згідно Технічного паспорту на захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) (обліковий №20163) визначені номерами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-12, 2- 13, 2-14, 2-15, та знаходиться у [ADDRESS] ; зобов`язати приватне акціонерне товариство «Київстар» повернути до державної власності в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області об`єкт цивільної оборони, що в процесі приватизації не увійшов до статутного капіталу Відкритого акціонерного товариства «Укрспецхмільбуд» та залишився у нього на балансі як державне майно, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , а саме, приміщення сховища, що згідно Технічного паспорту на захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) (обліковий №20163), визначені номерами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15 загальною площею 135,8 кв.м. та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що об`єкт цивільної оборони, який розташований у [ADDRESS] є об`єктом права державної власності, а відтак договори купівлі-продажу за якими відчужувався адмінбудинок з вбудованим об`єктом цивільної оборони є незаконними та підлягають визнанню недійсними з врахуванням наступного. Приватизація Житомирського об`єднання «Укрспецхмільбуд» проводилась відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», Декрету Кабінет Міністрів У країни «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі». Об`єкт цивільної оборони (м. Житомир, вул. Шелушкова, 96) наявний та використовується за призначенням. З вищезазначеними актами перевірки був ознайомлений і голова правління ВАТ «Укрспецхмільбуд». Тобто, з однієї сторони, про те, що спірний об`єкт цивільної оборони належить до державної власності підприємству -балансоутримувачу і (ВАТ «Укрспецхмільбуд») було відомо та ним не заперечувалось. З другої сторони, балансоутримувач не повідомив регіональне відділення, як орган уповноважений управляти спірним майном про те, що право власності на об`єкт цивільної оборони оформлено за підприємством. Згідно договору купівлі-продажу від 13.05.2008 року об`єкт цивільної оборони вбудований в приміщення був відчужений балансоутримувачем фізичній особі [PERSON] . Вищезазначені обставини підтверджують те, що балансоутримувач - ВАТ «Укрспецхмільбуд», приховував від регіонального відділення інформацію щодо відчуження державного майна. При цьому, баланс підприємства є лише формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов`язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності підприємства, тобто незалежно від того на балансі якого підприємства знаходиться майно, воно не втрачає статусу державної власності. Відомості зазначені у оспорюваному договорі купівлі-продажу не відповідають дійсності, оскільки Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області за вищезазначеним наказом та переліком нерухомого майна не передавало об`єкт цивільної оборони у власність товариству, а відтак товариство не мало законних підстав для його відчуження. Регіональне відділення вважає, що укладені правочини, а саме, договори кулівлі-продажу від 30.05.2008 № 9799 та від 26.12.2008 суперечать чинному приватизаційному законодавству. Представники позивача в останнє судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, однак про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідачі та їх представники в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Личина О.В. подала до суду заяву про розгляд даної справи без її участі, при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду згідно чинного законодавства. На підставі викладеного, ст. 211 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд без участі сторін. Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2008, посвідченого Личиною Оленою Володимирівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 11054, саме в частині приміщень за номерами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, площею 135.8 кв.м. (том І а.с. 154 - 159) Однак, згідно з відомостями Інвентаризаційної справи № 17798 на будівлю [ADDRESS] на 16.08.2001 (том ІІ а.с. 148-154), які були актуальні на дату укладення спірного договору - 26.12.2008, площа приміщень з 2-1 по 2-15 становить 325 кв.м., при цьому вказана група приміщень становить приміщення другого поверху, а не приміщення підвалу, що додатково підтверджує безпідставність заявлених позовних вимог як з фактичної так і з правової точки зору. Навіть виходячи із загальної площі приміщень підвалу за групою приміщень 5, яка становить 341,9 кв.м., задоволення позовних вимог у заявленому вигляді призведе до безумовного порушення прав ПрАТ «Київстар» на істотну частину приміщень підвалу площею щонайменше 206.1 кв.м. будівлі [ADDRESS] та суперечитиме конституційному принципу непорушності права власності, передбаченому ст. 41 Конституції України. Згідно аналізу матеріалів Інвентаризаційної справи № 17798 на будівлю [ADDRESS] на 18.10.2011 (том І а.с. 186 - 201), які не існували на дату укладення спірного договору - 26.12.2008, вказує на безпідставність позовних вимог, адже взагалі не містить приміщень з 2-13 по 2-15 в групі приміщень № 2, а загальна площа приміщень по групі 2 становить лише 121.6 кв.м. Відсутність у оспорюваних договорах будь-яких положень, що стосуються об`єктів цивільної оборони, підтверджується й іншими доказами. Так, в матеріалах справи наявний Висновок експертного будівельного технічного дослідження від 02.06.2016 № 1757 (том ІІ а.с. 155-168), відповідно до якого станом на час дослідження склад, межі та розмір усіх приміщень підвалу будівлі [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності Приватному акціонерному товариству «Київстар», відповідають даним Інвентаризаційної справи № 17798, що була оформлена 18.10.2011 року Комунальним підприємством «Житомирським обласним міжміським бюро технічної інвентаризації» за замовленням ПрАТ «Київстар», зокрема даним «Поэтажного плану» на підвал, літ. «А», та даним Експлікації внутрішніх площ до плану будівлі літера «А», підвал. При цьому, матеріали Інвентаризаційної справи № 17798, що була оформлена 18.10.2011 року Комунальним підприємством «Житомирським обласним міжміським бюро технічної інвентаризації» за замовленням ПрАТ «Київстар» (том І а.с. 186 - 201), не містять жодної інформації про перебування у складі приміщень підвалу будівлі [ADDRESS] жодного об`єкта цивільної оборони. 30.06.2016 відповідачем ПРАТ "Київстар" було подано заяву про злочин (том ІІ а.с. 85), стосовно того, що невстановлена особа здійснила підроблення офіційного документа, а саме технічного паспорту на приміщення по [ADDRESS] , належного ПрАТ «Київстар» внаслідок чого право власності на частину приміщення було зареєстровано за іншою організацією. Вказана заява була зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний номер 12016100100008206 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, розпочато досудове розслідування. При цьому, позивач так і не зміг пояснити, яким чином він міг замовити та сприяти в 2012 році проведенню технічної інвентаризації начебто належного йому об`єкту цивільного захисту, за відсутності у нього доступу до належних ПрАТ «Київстар» приміщень підвалу будівлі [ADDRESS] . Позивач заявляє вимоги про визнання недійсними наступних частин відповідних правочинів (договорів), а саме: «продажу об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (інвентарна справа № 17798), що згідно Технічного паспорта на захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) (обліковий № 20163) визначені номерами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 2-12, 2-13, 2-14, 2-15, та знаходиться [ADDRESS] . Позивачем не надано суду пояснень тій обставині, що до матеріалів справи ним надано документи, що стосуються щонайменше трьох різних об`єктів: захисної споруди цивільного захисту - сховища площею 135,8 кв.м. - згідно з Витягу про державну реєстрацію прав від 19.09.2012 (том І а.с. 34) та Технічним паспортом на захисну споруду цивільного захисту від 02.07.2012 (том І а.с. 28-33); сховища площею 110,9 кв.м. яке було здано в експлуатацію в 1985 році - згідно з Обліковою карткою сховища (том ІІ а.с. 251), з якої зокрема неможливо встановити на яку дату ця облікова картка містить інформацію; сховища площею 111,2 кв.м. - згідно з Довідкою Укрспецхмільбуд (том ІІ а.с. 254), яка не містить ані дати, ані вихідного номеру. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 79 достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що не є належними, допустимими та достовірними наступні докази: - наказ ФДМУ від 22.05.1996 № 90-АО, Акт оцінки цілісного майнового комплексу від 22.05.1996, як такі, що не містять жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 24-26); - дві відомості об`єктів, які не підлягають приватизації, що перебувають на балансі об`єднання «Укрспецхмільбуд», як такі, що не містить дати видачі, вихідного номеру та жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 27-28); - технічний паспорт на захисну споруду цивільного захисту від 02.07.2012, який виготовлено за результатами технічної інвентаризації без фактичного доступу до належних ПрАТ «Київстар» приміщень підвалу будівлі [ADDRESS] , після оформлення оспорюваних договорів купівлі-продажу (том І а.с. 28-33); - реєстраційне посвідчення від 26.09.2002, як таке, що не містить жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 35); - акт перевірки утримання, зберігання та використання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду відкритого акціонерного товариства «Укрспецхмільбуд», від 20.07.2000, як такий, що не містить жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 36-37); - акт перевірки утримання, зберігання та використання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Укрспецхмільбуд», від 12.12.2002, як такий, що не містить жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 38); - протокол засідання інвентаризаційної комісії від 10.09.2005, як такий, що містить незастережені виправлення дати, не містить вихідного номеру, а також не містить жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 40); - інвентаризаційний опис основних засобів від 01.09.2005, як такий, що не містить жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 41); - звіт про інвентаризацію об`єктів соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Укрспецхмільбуд», як такий, що не містить дати його оформлення, а також не містить жодної інформації, що стосується заявленого в позовних вимогах об`єкта цивільної оборони площею 135,8 кв.м. (том І а.с. 42) За таких обставин в матеріалах справи відсутні жодні належні, допустимі та достатні докази, які б підтверджували існування права власності позивача на об`єкт цивільної оборони площею 135,8 кв.м. станом на дату укладення оспорюваних ним договорів, а саме на 30.05.2008 року та 26.12.2008 року. Відповідачем надано копію договору оренди землі від 16.07.2009, відповідно до п. п. 1, 3 якого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] розміщені лише адмінбудинок загальною площею 1749,60 кв.м. та гараж на 3 автомобіля загальною площею 62,2 кв.м., а також інші об`єкти інфраструктури: інженерні мережі водопроводу, теплопостачання, каналізації та електромережі. (том ІІ а.с. 178-182) Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України в постанові від 07.11.2012 у справі № 6-107цс12 висловив наступну правову позицію. Вказана позиція неодноразово підтверджена Верховним Судом, зокрема в Постанові Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 № 522/11532/15. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Отже, вимоги позивача до відповідача про визнання недійсним в частині продажу об`єкта цивільної оборони договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2008 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В., зареєстрованого в реєстрі під №11052, є зобов`язальним способом захисту, який не може бути застосованим в даному випадку до відповідача, як добросовісного набувача, в силу приписів ст. 388 ЦК України. Верховний Суд України в постанові від 29.03.2017 у справі № 6-3104цс16 висловив наступну правову позицію. Вказана позиція неодноразово підтверджена Верховним Судом, зокрема в Постанові Касаційного цивільного суду від постанова від 28.03.2018 № 389/1221/16. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача до відповідача про визнання недійсним в частині продажу об`єкта цивільної оборони договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2008 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В., зареєстрованого в реєстрі під № 11052, який був укладений після Договору купівлі-продажу приміщень від 30.05.2008 року, укладеного між ВАТ «Укрспецхмільбуд» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., зареєстрованого в реєстрі під № 9799, не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України в постанові від 18.01.2017 у справі № 6-2723цс16 висловив наступну правову позицію. Вказана позиція неодноразово підтверджена Верховним Судом. Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до зазначеного вище, суд приходить до висновку, що одночасне задоволення позовних вимог позивача про визнання договорів недійсними та про повернення спірного майна в державну власність не допускається. Верховний Суд України в постанові від 18.09.2013 у справі № 6-95цс13 висловив наступну правову позицію. Вказана позиція неодноразово підтверджена Верховним Судом, що зокрема підтверджується Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 № 688/2507/16. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Отже, суд приходить до висновку, що вимога про повернення спірного майна в державну власність неправомірно заявлена позивачем на підставі ст. 216 ЦК України і не підлягає задоволенню. Верховний Суд України в постанові від 18.09.2013 у справі № 6-95цс13 висловив наступну правову позицію. Вказана позиція неодноразово підтверджена Верховним Судом, зокрема в Постанові Касаційного цивільного суду від 23.05.2018 № 202/20227/13. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Розглядаючи такі спори судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження, при цьому суди не повинні надавати перевагу одним доказам над іншими. Однак, позивач не був власником спірного майна, ані на момент укладення Договору купівлі-продажу приміщень від 30.05.2008 року, укладеного між ВАТ «Укрспецхмільбуд» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., зареєстрованого в реєстрі під № 9799, ані на момент укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.12.2008 року, укладеного між [PERSON] та Відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В., зареєстрованого в реєстрі під № 11052, у зв`язку із чим не має права витребувати спірний об`єкт із правомірного володіння відповідача. Окрім того, на протязі розгляду справи судом, позивачем не було надано оригіналів оспорюваних договорів, не заявлялося клопотання про їх витребування для дослідження в судовому засіданні, хоча представниками позивача неодноразово заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання таких доказів. Позивачем не спростовано того факту, що право колективної власності ВАТ «Укрспецхмільбуд» на всю будівлю в цілому було зареєстровано на підставі правовстановлюючих документів виданих самим позивачем: наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області «Про створення акціонерного товариства» № 202-АТ від 13.06.1996 року та Переліку нерухомого майна, що передається у власність Відкритого акціонерного товариства «Укрспецхмільбуд» № 04/1134 від 06.04.2001, які не визнано незаконними. (том І а.с. 141-142) Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» до основних завдань Фонду державного майна України належать здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління. Зокрема, позивач у позовній заяві посилається на план заходів з підготовки та проведення у 2009-2010 роках технічної інвентаризації захисних споруд цивільної оборони (цивільного захисту), затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 р. N 1473-р. Відповідно до п. 1 вказаного плану, позивач мав здійснити формування переліку таких, що підлягають технічній інвентаризації, захисних споруд до 30.04.2009 року. Крім того, позивач посилається на те, що він проводив перевірки утримання спірного об`єкту відповідно до Наказу Фонду державного майна України від 16.12.2009 № 1998, тобто стверджує, що перевіряв спірний об`єкт вже після укладення спірних договорів 30.05.2008 та 26.12.2008. Тобто, позивач мав довідатися про порушення його прав, якщо такі існували, ще в квітні 2009 року, та мав подати відповідний позов не пізніше квітня 2012 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-75цс15, яка неодноразово підтверджена Верховним Судом, зокрема в Постанові Касаційного цивільного суду від 05.06.2019 № 205/9530/16, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов`язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16, яка неодноразово підтверджена Верховним Судом, зокрема в Постанові Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 № 643/14829/16, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивачем також не доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. За таких обставин строк позовної давності щодо оспорюваних договорів у цій справі почав свій перебіг 30.04.2009 року і закінчився 30.04.2012 року, при цьому позивач, який стверджує про інше, зобов`язаний довести, що він не міг довідатися про порушення свого права до 30.04.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто, в силу вимог ст. ст. 205, 207, 217 ЦК України недійсною може бути визнана саме частина правочину, відповідно до його змісту, зафіксованого в документі. При цьому, вказані статті не дають можливості визнати недійсною частину правочину, яка не було включена до його змісту, зафіксованого в документі. При цьому, жоден із оспорюваних позивачем договорів не містить вказаного положення, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення таких позовних вимог відповідно до ст. ст. 205, 207, 217 ЦК України. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, усунувши із судового розгляду все що не має значення для вирішення справи по суті, дослідивши докази в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки вимоги позивача про визнання оспорюваних договорів недійсними в частині є безпідставними, оскільки на момент їх укладення не були та не могли бути порушені права позивача за відсутності доказів їх існування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed