Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору б/н від 30.11.2007 [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не сплачувала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, в порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.06.2018 має заборгованість у загальній сумі 111455,33 грн, яка складається з наступного: 5458,97 грн - заборгованість за кредитом, 105996,36 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 30.11.2007 по 29.09.2017. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим позивач просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості в розмірі 111455,33 грн та судовий збір у розмірі 1762 грн. 31.08.2018 судом було відкрите провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 34 т. 1). 28.09.2018 судом було ухвалене заочне рішення про повне задоволення позову (а.с. 40, 41-42 т. 1). 04.01.2021 вказане заочне рішення за заявою відповідача про його перегляд було скасоване та справа була призначена до судового розгляду по суті в порядку прощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 75а-77 т. 1). 08.07.2021 судом була прийнята до розгляду уточнена заява представника позивача про зміну (зменшення) розміру позовних вимог, згідно з якою позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 4161,68 грн, яка складається з наступного: 4141,87 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 19,81 грн - заборгованість за пенею (а.с. 239 т. 1). 27.07.2021 судом було задоволене клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» оригіналів заяви позичальника [PERSON] від 30.11.2007 та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.11.2007, копії яких додавалися до позову (а.с. 4-5 т. 2). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала змінені позовні вимоги та надала пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позові та заявах про зменшення розміру позовних вимог. Відповідач та її представник [PERSON] у судовому засіданні повністю заперечували проти змінених позовних вимог, останній зазначив, що відповідач не заперечує тієї обставини, що вона брала кредит у «ПриватБанку», тому заявлена першочергова вимога щодо стягнення з [PERSON] тіла кредиту в розмірі 5458,97 грн. була обґрунтованою, однак після винесення судом у цій справі заочного рішення (і до його скасування) з відповідача на користь позивача в порядку виконання цього заочного рішення було стягнуто 15160,10 грн, а отже заборгованість за простроченим тілом кредиту за цим договором сторона відповідача вважає сплаченою у повному обсязі. Із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, представник відповідача наголосив, що [PERSON] не була ознайомлена з умовами кредитування, позаяк не підписувала заяву позичальника від 30.11.2007 та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.11.2007, копії яких додаються до позову. З огляду на це сторона відповідача вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення будь-яких інших сум за кредитним договором (крім тіла кредиту), в тому числі заборгованості за пенею, яка до того ж раніше банком не заявлялася. З урахуванням цих обставин представник просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши представника позивача, а також відповідача та представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підтвердження існування кредитних правовідносин між сторонами та узгоджених умов позивачем були надані наступні документи: 1) анкета-заява від 30.11.2007, що містить підпис відповідача, відповідно до якого остання отримала кредит та висловила згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг; 2) довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.11.2007, що містить підпис відповідача; 3) умови та правила надання банківських послуг у «ПриватБанку» включно з Правилами користування платіжною карткою (а.с. 14, 15, 16-21 т. 1). Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 30.11.2007, доданим до уточненої заяви представника позивача про зміну (зменшення) розміру позовних вимог, відповідач станом на 30.09.2020 має заборгованість за вказаним договором перед позивачем у загальному розмірі 4161,68 грн, яка складається з наступного: 4141,87 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 19,81 грн - заборгованість із пені (а.с. 13, 222-226 т. 1). Із встановлених обставин вбачається (і це не заперечувалося стороною відповідача), що [PERSON] на підставі заяви останньої отримала від позивача кредит, у зв`язку з чим наразі виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні щодо стягнення з відповідача заборгованості за цим кредитом, в тому числі пені. Із наданої виписки руху коштів по картковому рахунку (а.с. 96-102 т. 1), яка в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є первинним документом вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, що не заперечувалося стороною відповідача у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка. У чинність ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, з урахуванням встановлених обставин, позивач має правові підставі для пред`явлення вимоги щодо стягнення з [PERSON] фактично отриманих нею від позивача грошових коштів за тілом кредиту, беручи до уваги, що сторона відповідача у судовому засіданні не заперечувала факту отримання відповідачем кредитних коштів. Разом із цим судом було встановлено, що 28.09.2018 Кремінським районним судом Луганської області у цій справі було ухвалене заочне рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 111455,33 грн, яке у подальшому було скасоване за заявою позивача із призначенням нового судового розгляду (а.с. 41-42, 75а-78 т. 1). Під час виконання вказаного заочного рішення суду в межах виконавчого провадження № 57893793 із заробітної плати [PERSON] було стягнуто та перераховано на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 15160,10 грн (а.с. 150, 157, 158, 159 т. 1). Отже, фактично заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 4141,87 грн була погашена [PERSON] , а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо узгодження умов кредитування, яке оспорювалося стороною відповідача, та позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, суд зазначає наступне. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги банку в частині узгодження умов кредитування та стягнення пені, посилався зокрема на підписані заявником анкету-заяву позичальника від 30.11.2007 та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.11.2007, а також на Умови та правила надання банківських послуг у «ПриватБанку» включно з Правилами користування платіжною карткою Зазначеними документами визначаються: пільговий період користування коштами; процентна ставка; права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку; відповідальність сторін тощо. Разом із тим у анкеті-заяві, на яку посилається сам банк, вказано, що кредитний договір разом із цією заявою складають ще три документи: Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи Банку. Таким чином, довідка про умови кредитування взагалі не визначається складовою цього кредитного договору ні у позовній заяві, ні у доданих до неї документах (у той час як Пам`ятка клієнта і Тарифи до позову не додаються), а у позові вказано, що Тарифи Банку викладені на банківському сайті (із зазначенням посилання http://privatbank.ua/terms/pages/70), а не в окремому письмовому документі, який до того ж має іншу назву. Водночас позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ця довідка та узгоджені в ній умови кредитування стосувалися саме договору без номера від 30.11.2007, укладеного між сторонами, у той час стороною відповідача ця обставина категорично заперечувалася, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК саме на представника позивача покладено обов`язок довести цю обставину, натомість згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо анкети-заяви позичальника [PERSON] від 30.11.2007, то графа № 5 цієї заяви під назвою «Банківські послуги» (як і наступна остання графа заяви «Відмітки банку»), якою визначені умови кредитування: вид картки, процентна ставка, пільговий період тощо, -не засвідчена підписом позичальника. Підпис позичальника міститься лише під графою «Виявляю бажання оформити на своє ім`я кредитку», яка йде після графи № 4 «Додаткові відомості» та передує графі № 5 під назвою «Банківські послуги», у той час як наступні графи заяви підписом позичальника не засвідчені, а отже підстави ствержувати, що відповідач була ознайомлена з графою № 5, якою визначаються умови кредитування, при тому, що сама вона це заперечувала, у суду відсутні. Більше того, відповідач [PERSON] , стверджуючи, що вона не була ознайомлена будь-яким чином з умовами кредитування, у судовому засіданні взагалі заперечувала, що підписи на анкеті-заяві позичальника від 30.11.2007 та довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.11.2007 виконані нею, позаяк такі документи вона не підписувала. У зв`язку з цим представником відповідача було заявлене клопотання (яке було задоволене судом) про витребування у позивача оригіналів цих документів для подальшого заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи цих документів на предмет того, що чи виконані підписи у цих документах саме позивачем. Однак з листа-відповіді № 1742565-ВБ від 06.08.2021 за підписом представника позивача Меркулової В.В. вбачається, що надати оригінали цих документів банк не має можливості, оскільки ці документи знаходяться у Луганському архіві, взаємодія з яким на даний момент не вбачається можливою до стабілізації політичної ситуації у зоні АТО (а.с. 18, 26 т. 2). Між тим, за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача. За таких обставин, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У той же час представник відповідача [PERSON] у своєму письмовому клопотанні на адресу суду від 30.08.2021 наголосив, що позивач, на думку представника, навмисно ухиляється від надання оригіналів вказаних доказів, щоб уникнути проведення почеркознавчої експертизи (а.с. 36 т. 2). Згідно з п. 1.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів, які позивач у даному випадку не має можливості надати. Неподання позивачем на вимогу суду (на підставі ухвали про витребування доказів за клопотанням представника відповідача) оригіналів анкети-заяви позичальника від 30.11.2007 та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.11.2007 позбавляє відповідача можливості довести обґрунтованість доводів останньої щодо непідписання нею цих документів та неузгодження відповідачем умов кредитування. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» під час розгляду справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, з огляду на встановлені обставини, анкета-заява позичальника від 30.11.2007 та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.11.2007 не можуть бути належними доказами, що підтверджують узгодження [PERSON] умов кредитування з позивачем, позаяк відповідач заперечує підписання цих документів, а ненадання АТ КБ «ПриватБанк» їх оригіналів унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи цих документів, на чому зокрема наголошував представник відповідача у своєму письмовому клопотанні на адресу суду від 30.08.2021. Стосовно посилання позивача на Умови та правила надання банківських послуг у «ПриватБанку» суд зазначає, що останні не містять підпису відповідача [PERSON] , яка заперечувала факт ознайомлення з ними, а тому не можуть вважатися належним та допустимим доказом узгодження умов кредитування сторонами. Додана до позову роздруківка Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача саме із цими за змістом Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку. Таким чином, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що також зазначається у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (справа № 6-16цс15). У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання батьківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та правил надання батьківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, як вже зазначалося судом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, який суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час укладення договору із [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що підпис відповідача [PERSON] під Умовами та правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку» відсутній, не доведена належність наявної у матеріалах справи довідки про умови кредитування саме до укладеного між сторонами кредитного договору без номера від 30.11.2017, а також не доведено підписання [PERSON] вказаної довідки та анкети-заяви позичальника від 30.11.2017, у той час як сторона відповідача у судовому засіданні стверджувала, що [PERSON] з умовами кредитування ознайомлена не була, тому їх ці документи не можна розцінювати як частину кредитного договору без номера від 30.11.2017. Окремо щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості за пенею суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з п. 2 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. 30 квітня 2018 року Президентом підписано наказ Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України «Про початок операції Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей». Згідно з цим наказом 30.04.2018 з 14.00 год. розпочато операцію Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій і Луганській областях, відповідно до плану операції Об`єднаних сил. Отже, 30 квітня 2018 року антитерористична операція завершилася. Таким чином, банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в сукупності за період з 14.04.2014 по 30.10.2018. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-23, 33 т. 1). Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» № 1275-р від 02.12.2015, смт Красноріченське Кремінського району Луганської області віднесене до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, відповідач є суб`єктом Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відносно якого на підставі ст. 2 зазначеного Закону встановлено заборону щодо нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання кредитних зобов`язань. Крім того, суд звертає увагу на те, що комерційним банкам Національним Банком України надані роз`яснення у листі № 18-112/62138 від 27.10.2014, відповідно до яких банки зобов`язані у період проведення антитерористичної операції скасувати штрафні санкції за кредитами громадянам України, які проживають або переселилися з населених пунктів у зоні АТО, а також юридичним особам та підприємцям в зоні АТО. Водночас позивач застосував штрафні санкції у період з 14.04.2014 по 30.10.2018. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до відповідача задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, підстави для відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на сплату судового збору в розмірі 1762 грн (а.с. 2, 30 т. 1), понесені ним під час звернення з цим позовом до суду, в даному випадку відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed