Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.08.2015 року звернувся до суду з позовної заявою до ДП «ВК «Краснолиманська» про встановлення обов'язку відповідача вчинити певні дії, захист права на виконання судового рішення, встановлення факту та причин невиконання судового рішення, стягнення моральної шкоди, визнання недійсними записів в трудовій книжці та внесення виправлень в трудовій книжці. 28.09.2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги, в яких просив встановити факт та причини невиконання відповідачем рішення в частині його поновлення на роботі з моменту набуття рішенням законної сили, повторно забезпечити проголошення рішення сторонам, здійснити контроль виконання рішення відповідальною особою, інформувати правоохоронні органи про саботування відповідних обов'язків винною особою, стягнути з відповідача на його користь суму заподіяної йому моральної шкоди, яку він оцінює в 100000 грн., визнати недійсним записи в його трудовій книжці №№ 26, 27, в зв»язку з відсутністю до теперішнього часу трудових правовідносин відповідача з ним, зобов'язати відповідача зробити відповідні виправлення в його трудовій книжці. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що період його роботи на підприємстві відповідача з 17.02.1992 року по 17.10.2012 року закінчився розірванням трудового договору з ініціативи роботодавця. Лише в липні 2013 року була встановлена незаконність його звільнення. Вважаючи, що статус незаконно звільненого він набув лише після розгляду справи судом апеляційною інстанцією, тому не раніше цього часу у суду виникла можливість та обов'язок виконувати вимоги ч. 2 ст. 368 ЦПК України. В його трудову книжку відповідачем були внесені недостовірні записи про його поновленні на роботі, нібито вчинених прогулах та повторне звільнення, але в цей період справа розглядалась судом апеляційної інстанції в зв»язку з оскарженням рішення суду першої інстанції відповідачем. Відповідач вважає, що з 27.03.2013 року у нього виникли трудові обов'язки, за невиконання яких настає відповідальність, передбачена КЗпП України. Але зазначене не відповідає дійсності, оскільки факт виникнення у нього трудових обов'язків не може бути встановлений лише на підставі односторонніх угод відповідача, при відсутності згоди з його сторони. До теперішнього часу позивачу не надана відповідь на його запит від 31.01.2014 року відносно надання доказів щодо виконання підприємством вимог ст. 29 КЗпП України під час його удаваного поновлення на роботі, в зв»язку з чим позивач просив витребувати у відповідача оригінал цього запиту та для підтвердження наявності запиту та факту його отримання відповідачем допитати в якості свідка прокурора Красноармійської міжрайонної прокуратури [PERSON] Заявник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача ДП ВК «Краснолиманська» Попов С.Г. позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив: 20 березня 2013 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було ухвалено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «ВК «Краснолиманська» про скасування безпідставних наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Зазначеним рішенням позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 2806К від 17 жовтня 2012 року про звільнення підземного гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток дільниці РГВ [PERSON] за ст. 40 п. 3 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на роботі в якості підземного гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток 4-го розряду дільниці РГВ-1 ДП «ВК «Краснолиманська». Зобов»язано ДП «ВК «Краснолиманська» внести зміни у записи у трудову книжку [PERSON] про скасування наказу № 2806К від 17 жовтня 2012 року та поновлення на роботі. Стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» з р\\р 26003301241 МФО 394233 ЄДРПОУ 31599557 ТВБВ № 10004/0218 філія Донецьке обласне управління на користь [PERSON] винагороду за вислугу років за 9 днів жовтня 2012 року у сумі 213 грн. 03 коп. та середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18 жовтня 2012 року по 20 березня 2013 року у сумі 29354 грн. 38 коп., а всього 29567 грн. 41 коп. Стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» з р\\р 26003301241 МФО 394233 ЄДРПОУ 31599557 ТВБВ № 10004/0218 філія Донецьке обласне управління на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 5000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 44-46). В резолютивній частині зазначеного рішення вказано, що рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі у якості підземного гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток 4-го розряду РГВ-1 ДП «ВК «Краснолиманська» підлягає негайному виконанню. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26.06.2013 р. рішення Красноармійського міськрайооного суду Донецької області від 20.03.2013 р. по даній справі залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, ухвалою Красноармійського мійськрайонного суду від 08.05.2015 року, яка набула законної сили 31.07.2015 року, за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області та зобов'язання вчинити певні дії (а.с. 49-50) були встановлені наступні обставини, які не доказуються при розгляді зазначеної справи: 20.03.2013 року на ім'я директора ДП «ВК «Краснолиманська» було надіслано виконавчий лист № 0529/7599/2012 про поновлення на роботі [PERSON] для негайного виконання. Відповідно до розписки [PERSON] від 20.03.2013 р. ним отримано вступну та резолютивну частину рішення суду та виконавчий лист від 20.03.2013 року. Стаття 76 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає порядок виконання рішення про поновлення на роботі. Так, відповідно до цієї статті, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» негайному виконанню підлягають рішення про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника. На виконання зазначеної вимоги Закону ДП «ВК «Краснолиманська» самостійно приступило до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі. ДП «ВК «Краснолиманська» 21.03.2013 р. було видано наказ № 813-К «Про поновлення на роботі», яким було визнано незаконним та скасовано наказ №2806к від 17.10.2012 р. про звільнення, [PERSON] поновлено на роботі на посаді підземного гірника з ремонту гірничих виробок 4-го розряду дільниці РГВ-1 з 17.10.2012 р, внесені відповідні зміни до його трудової книжки (а.с. 7-11). З зазначеним наказом від 21.03.2013 р № 813-К «Про поновлення на роботі» [PERSON] був ознайомлений 26.03.2013 року, про що на наказі є його власноручний розпис. Про те, що це його власний підпис [PERSON] було підтверджено у судовому засіданні при розгляді Красноармійським міськрайонним судом його скарги на дії державного виконавця. Державним виконавцем відділу ДВС КМРУЮ [PERSON] 26.03.2013 року складено акт в присутності юрисконсульта підприємства та представника адміністрації про те, що [PERSON] був ознайомлений (в судовому засіданні при розгляді Красноармійським міськрайонним судом його скарги на дії державного виконавця Сухомлинов В.В. підтвердив що в акті державного виконавця саме його підпис) з наказом № 813К від 21.03.2013 р., до якого вніс свої доповнення і отримав копію вказаного наказу. Даний акт підписаний державним виконавцем, присутніми та [PERSON] Доповненнями до наказу, внесеними [PERSON], ставилась умова підприємству про те, що він з наказом згоден при умові надання відпустки, компенсацію за яку було виплачено. Але рішення суду від 20.03.2013 року не передбачало ніяких умов при поновленні [PERSON] на роботі. Постановою від 26.03.2013р. начальника ВДВС Красноармійського МРУЮ [PERSON] виконавче провадження №37189331 з примусового виконання виконавчого листа № 0529/7599/2012 від 20.03.2013 р. про поновлення [PERSON] на роботі було закінчено згідно п.8 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно вимог статті 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим органом наказу про це, як роз'яснено у постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів». Ухвалою Красноармійського міськраойнного суду Донецької області від 08.05.2015 року було відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області та зобов'язання вчинити певні дії, зазначена ухвала набула законної сили 31.07.2015 року (а.с. 49-50). Крім того, рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до ДП «ВК «Краснолиманська» про захист права на отримання інформації щодо отримання відповідачем рішення апеляційного суду в іншій справі та на отримання трудової книжки, яке набуло законної сили 27.07.2015 року (а.с. 47-48), були встановлені наступні обставини, які не доказуються при розгляді зазначеної справи згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України: Наказом по підприємству від 02.08.2013 року за №2626-К позивача [PERSON] було звільнено з роботи за прогули, які він вчинив з 27.03.2013 року по день звільнення. Зазначений наказ в судовому порядку позивачем не оскаржено. Із пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивача до суду, тобто 30 січня 2015 року, підприємством ДВ «ВК Краснолиманська» позивачеві [PERSON] не було видано трудову книжку. В судовому засіданні 19.03.2015 року представник відповідача [PERSON] вручив позивачеві [PERSON], під розписку, його трудову книжку, що підтверджується витягом з книги руху трудових книжок та вкладишу до неї. Також судом встановлено, що дійсно 31.01.2014 року позивачем [PERSON] був направлений лист на адресу ДП «ВК «Краснолиманська», де ним було поставлено вісім питань, в тому числі щодо надання йому трудової книжки, копії наказів про його поновлення на роботі, з них ДП «ВК «Краснолиманська» надала відповідь лише на 2 з них (а.с. 23-25). Зазначене підтверджено відповіддю Красноармійського міськрайонного прокурора від 30.04.2014 року за № 55ж-08 (а.с. 25), тому відсутня необхідність підтверджувати зазначену обставину допитом в судовому засіданні в якості свідка прокурора Рудь К.А. та витребуванням від відповідача оригіналу зазначеного запиту. Але наявність зазначеного запиту позивача від 31.01.2014 року та отримання його відповідачем не підтверджують обґрунтованість вимог позивача [PERSON] в межах заявлених ним позовних вимог. Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.03.2013 року в частині поновлення позивача [PERSON] на роботі у якості підземного гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток 4-го розряду РГВ-1 ДП «ВК «Краснолиманська» виконано відповідачем, тому позовні вимоги позивача щодо встановлення факту та причин невиконання судового рішення та забезпечення контролю за його виконанням задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання недійсними записів в трудовій книжці за №№ 26,27 та внесення виправлень в ній, оскільки відсутні підстави для визнання недійсними записів в трудовій книжці: за номером 26 «На підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.03.2012 по цивільній справі № 2/235/78/13 поновити на посаді гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток 4 розряду підземним з повним підземним робочим днем в шахті», підстава - Наказ № 813/к від 21.03.2013 року, та за номером 27 - «27.03.2013 року Звільнений за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України», підстава - наказ № 2626/к від 02.08.2013 року, та відповідно відсутні підстави щодо зобов'язання відповідача зробити відповідні виправлення в його трудовій книжці. При цьому судом встановлено, що запис в трудовій книжці за № 26 здійснений на виконання рішення Красноармійського міськрайонного суду від 20.03.2013 року, а запис за № 27 про звільнення внесений до трудової книжки на підставі наказу по підприємству від 02.08.2013 року за №2626-К. Зазначений наказ в судовому порядку позивачем не оскаржено. Належно оформлену трудову книжку з відповідними записами в ній позивач отримав в судовому засіданні 19.03.2015 року. Щодо вимог позивача про зобов'язання забезпечити повторно проголошення рішення сторонам процесу у випадку, якщо інформація про не проголошення рішення відповідачу отримає підтвердження, то заявлені вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав: Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вибраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, як повторне проголошення рішення суду сторонам процесу, не передбачений діючим законодавством. Крім того, статтею 218 ЦПК України передбачено, що рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються судом негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі проголошення в судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись з повним рішенням суду. Вступна та резолютивна частина рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області була проголошена негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення Красноармійського міськрайонного суду від 20.03.2013 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 26.06.2013 року не заперечувалось в судовому засіданні представником відповідача та підтверджено відповіддю заступника директора по кадрам ДП ВК «Краснолиманська» на ім.»я в.о. Красноармійського міжрайонного прокурора від 26.05.2014 року за № 01/11-1354 (а.с. 26-27). Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 100000 грн., то вони також на підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до роз"яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках передбачених законодавством. Ст. 23 ЦК України визначає лише загальне правило про можливість відшкодування моральної шкоди у будь-якому випадку посягання на право учасника цивільного право відношення. Це загальне правило не застосовується у тих випадках, коли обсяг цивільно-правової відповідальності чітко визначений і не включає можливості відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач вчинив будь-які винні неправомірні дії або бездіяльність, які б заподіяли моральну шкоду позивачу, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди також необґрунтовані та задоволенню не підлягають. В зв»язку з тим, що судом не встановлено саботування відповідних обов'язків винною особою (уповноваженим службовцем), як зазначає позивач в позовній заяві, то відсутні підстави щодо інформування про зазначений факт правоохоронних органів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed