Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

В серпні 2016 року позивач звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що з вона є багатодітною матір'ю одиначкою, виховує шістьох дітей. З 2001 року по теперішній час вони проживали в [ADDRESS], тобто вона відкрито, безперервно володіла даним будинком, який придбала у безпосереднього власника - [PERSON]. Просила визнати за нею право власності на даний будинок та земельну ділянку за набувальною давністю. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2016 року позов [PERSON] задоволений: визнано за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] визначений в технічному паспорті літерами - А, а, загальною площею - 64,2 кв. м., зі всіма надвірними спорудами та господарськими будівлями, зокрема, літня кухня - «В», сарай - «Д», погріб - «п/г», сарай - «Б», вбиральня - «Г»; визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 502 кв. м. відведеного в натурі на підставі рішення Дзержинського виконавчого комітету №215-4 від 04.08.1982 року, згідно Акту Дзержинського технічного бюро УГА від 04.09.1982 року, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В апеляційній скарзі особа, яка не брала участь у справі - виконуючий обов'язки прокурора Донецької області просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким у задоволенні вимог про визнання права власності на земельну ділянку відмовити, оскільки в цій частині судом порушено норми матеріального права - суд не врахував положення ч. 2 ст. 344 ЦК України та особливості набуття права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності, не звернув уваги та не застосував до спірних правовідносин положення ст.119 ЗК України, згідно з якими відсутні підстави для задоволення позовних вимог. В судове засідання сторони не з'явились, надали суду заяви з проханням розглядати справу без їх участі. Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції було встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], якому за актом від 04 вересня 1982 року відведено земельну ділянку загальною площею 502 кв.м. за адресою: [ADDRESS], [PERSON] помер, [PERSON] разом з дітьми проживала в будинку з 2001 року, робила ремонт, підтримувала у належному стані, утримувала господарство, у грудні 2005 року вона та діти були зареєстровані в будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно з апеляційною скаргою рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку, а тому апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки відкрито, добросовісно та безперервно користується нерухомим майном протягом більше 10 років, робила ремонт у будинку, підтримує його в належному стані, ніхто претензій щодо будинку не заявляв, на нього не претендував, визнання права власності не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Апеляційний суд вважає що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку не відповідає вимогам закону. Відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 статті 344 ЦК України набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. На підставі ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Отже, передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 118 ЗК (у власність) і ст. 123 ЗК, Закону від 6 жовтня 1998 р. N 161-XIV "Про оренду землі" - (в оренду). Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування положень ст. 344 ЦК України до правовідносин з приводу визнання права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції в оскаржуваній частині рішення неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права. Отже, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку належить скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог.

Outcome: dismissed