Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивач з 06 травня 1999 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач дізналася від мешканців селища, про будинок за вказаною адресою в якому декілька років ніхто не проживав, та не користувався ним в інший спосіб. Сусіди повідомили позивача, що попередні власники будинку померли, їх родичі на прізвище [PERSON] на будинок не претендують та не користуються. [PERSON] підтвердила, що частина будинку за [ADDRESS] , належала на праві власності її покійному чоловіку [PERSON] , інша частина - покійній [PERSON] , які вони успадкували після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Родичі покійних власників будинку [PERSON] та [PERSON] передали позивачу будинок у володіння та користування. У 2001 році [PERSON] та [PERSON] повідомили позивача, що не мають до неї жодних претензій щодо володіння вказаним будинком, від оформлення своїх прав власності на будинок відмовилися. Відповідно, на той момент у позивача, як володільця будинку, не було сумнівів у тому, що на будинок не претендують інші особи і вона має усі підстави для отримання права власності на нього. З того часу позивач переоформила особові рахунки по оплаті послуг за енергопостачання та оплату земельного податку за користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку на свого чоловіка. В 2004 році позивач замовила та оплатила робочий проект на газопостачання будинку, встановила газове обладнання. В 2011 році позивач підключила водопровід та уклала договір на водопостачання. З моменту оформлення рахунків на оплату комунальних послуг, їх оплачує позивач. В 2017 році, позивач замовила та отримала технічну документацію на будинок. За весь час володіння будинком ніхто не мав до позивача жодних претензій та не висловлював своїх заперечень стосовно її проживання в будинку. Враховуючи що визнання право власності на майно за набувальною давністю є винятковим способом захисту, позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.08.2019 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також, ухвалою суду було витребувано від Казанківської державної нотаріальної контори Миколаївської області копії спадкових справ відкритих після смерті [PERSON] та [PERSON] ; з Комунального підприємства Казанківське БТІ - інформаційні довідки щодо власника нерухомого майна; матеріали цивільної справи №478/1839/17 за позовною заявою [PERSON] до Казанківської селищної ради Миколаївської області, третя особа: Казанківська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання договору купівлі - продажу житлового будинку дійсним та матеріали цивільної справи №478/588/19 за позовною заявою [PERSON] до Казанківської селищної ради Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В судове засідання учасники судового процесу не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Згідно поданої заяви від 02.09.2019 року, позивач просить суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за [ADDRESS] , за вказаною адресою розташований житловий будинок загальною площею 51,6 кв.м. З домової книзі для реєстрації громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] вбачається реєстрація за вказаною адресою позивача та її членів сім`ї. Відповідно до акту про підтвердження на предмет проживання від 10.01.2019 року, складеного депутатом Казанківської селищної ради, позивач з 06 травня 1999 року проживає в будинку [ADDRESS] . Згідно з довідки виконкому Казанківської селищної ради від 10.07.2019 року №2207/03-15/01, за вказаною адресою зареєстровано позивача, яка проживає в будинку з двома синами. Як вбачається з листа БТІ Казанківської районної ради Миколаївської області від 27.08.2019 року, та доданих до позовної заяви реєстраційних посвідчень, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , розмір частки 17/30 та [PERSON] , розмір частки 13/30. З досліджених судом матеріалів цивільної справи №478/1839/17, провадження №2/478/95/2018 вбачаються обставини, що 20.03.1997 року позивач - [PERSON] придбала за розпискою у [PERSON] та [PERSON] 13/30 часток та 1/2 частки відповідно, житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Договір - купівлі продажу вказаного житлового будинку укладено не було через смерть [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 15.03.2018 року у справі № 478/1839/17 в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу вказаного житлового будинку дійсним було відмовлено. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 29.05.2018 року, рішення суду першої інстанції у справі № 478/1839/17 було скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено. Як вбачається з рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.05.2019 року у справі № 478/588/19 в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю було також відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили 13.06.2019 року. Рішенням суду у цивільній справі № 478/588/19 встановлено, що відповідно до копії спадкової справи № 171 до майна померлого [PERSON] , заведеної 26.03.1997 року, [PERSON] помер [INFO] . З поданих до нотаріуса заяв вбачається, що спадкоємець [PERSON] відмовилася від частини спадщини на користь сина [PERSON] , а [PERSON] прийняв спадщину, зокрема 13/30 частки житлового будинку по [ADDRESS] . З досліджуваної судом копії спадкової справи № 5 до майна померлої [PERSON] , заведеної 15.12.1998 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] та на підставі заповіту, складеного 11.07.1998 року заповіла все своє майно [PERSON] . Відповідно до заяви [PERSON] від 09.01.1999 року, останній прийняв спадщину. Згідно з копії свідоцтва про смерть, виданого 05.10.2015 року, серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . Встановивши наведені обставини та вирішуючи спірні правовідносини у даній цивільній справі, суд керується наступним. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно його позбавлений. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Дійсно, частинами 1, 3 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Згідно, роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. В той же час, судом за результатами дослідження матеріалів цивільної справи встановлено, що позивачу було відомо про власників спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто умови набуття права власності саме за набувальною давністю відсутні. Отже, наведені обставини, що мають істотне значення та підлягають встановленню як добросовісність володіння майном, при заволодінні яким особа не знає та не може знати про відсутність у нього підстав для набуття прав власності, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено. Саме по собі користування спірним житловим будинком більше 10 років не тягне за собою виникнення у позивача права за набувальною давністю. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд враховує, що судові витрати сторін складаються із суми судового збору в розмірі 768,40 грн., сплаченого позивачем за звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.141 ЦПК України покладається на позивача. З огляду на наведене,

Outcome: dismissed