Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тельбін-Комфорт», просив визнати, що інформація в газеті «Березняківський вісник» №6 (18) грудня 2016 не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і шкодить діловій репутації [PERSON], та наносить шкоду його інтересам; зобов'язати Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тельбін-Комфорт» надати спростування у письмовій формі шляхом публікації на третій сторінці в газеті «Березняківській вісник» таким же шрифтом спростування, на протязі місяця з дня оголошення рішення суду; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 3200,00 грн., що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що у газеті «Березняківський вісник» випуск №6(18) грудень 2016 року під рубрикою «Правдивий суддя, що цегляна стіна» опублікована стаття під назвою «Справедливість перемогла», в цій статті йде мова про позивача, як особу, що злісно ухиляється від виконання обов'язків перед ОСББ «Тельбін-Комфорт», а діяльність відповідача висвітлюється, як правомірна та така, що відповідає чинному законодавству України, що не відповідає дійсності, з огляду хоча б на наявні у судах судові спори власників житлових і нежитлових приміщень щодо незаконної діяльності відповідача. Позивач стверджує, що наведена стаття містить недостовірну (неправдиву) інформацію, яка порочить ділову репутацію позивача, як добросовісної людини, що ніколи не притягувалась до кримінальної відповідальності та не вчиняв порушень, про які йде мова у газеті «Березняківський вісник», не відображає фактичну ситуацію, що склалась між позивачем та відповідачем, зважаючи на наявність рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року по справі №755/309/14-ц, яким зобов'язано відновити порушення права позивача шляхом зобов'язання ОСББ «Тельбін-комфорт» відновити постачання холодної, гарячої води і водовідведення та тепло енергії, також цю статтю ілюстровано особистою власністю позивача - його фотографією, не отримавши і не намагаючись отримати на це згоду позивача, тому у сукупності наведених обставин позивач вимагає захисти його порушення права у спосіб, визначений у позовній заяві, та вимагає зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду, яку оціную в розмірі 3200,00 грн. Представники відповідача - Полєтаєв В.Ф. та Штеренберг О.О. .в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи, вважають позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки наведені у статті обставини про наявність у позивача заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги є достовірними, факт несплати позивачем комунальних послуг доведено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 липня 2016 року у справі №755/27259/14- ц, яким задоволено позов ОСББ «Тельбін-Комфорт» до [PERSON] про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача Полєтаєв В.Ф. та Штеренберг О.О., дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Як визначено в ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Як закріплено у положеннях ч.ч. 1-3 ст. 297 Цивільного кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 299 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Судом встановлено, що у газеті «Березняківський вісник» випуск №6(18) грудень 2016 року під рубрикою «Правдивий суддя, що цегляна стіна» опублікована стаття під назвою «Справедливість перемогла». Засновником та видавником газети «Березняківський вісник» є Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тельбін-Комфорт» (Свідоцтво про державну реєстрацію КУ №799-436Р видане 12.07.2016 р. реєстраційною службою Головного територіального управління юстиції у м. Києві). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з частиною третьою статті 277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як роз'яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач наголошу на тому, що наведена стаття містить недостовірну (неправдиву) інформація, яка порочить ділову репутацію позивача, як добросовісної людини, що ніколи не притягувалась до кримінальної відповідальності та не вчиняв порушень, про які йде мова у газеті «Березняк5івський вісник», не відображає фактичну ситуацію, що склалась між позивачем та відповідачем, у статті не вказується про грубе порушення норм законодавства в сфері житлово-комунальних послуг та відключення посадовими особами ОСББ «Тельбін-Комфорт» квартири позивача від водо-, тепло- та електропостачання у період з жовтня 2013 року по лютий 2015 року, замовчується про рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року по справі №755/309/14-ц, рішенням якого зобов'язано ОСББ «Тельбін-комфорт» відновити постачання холодної, гарячої води і водовідведення та тепло енергії. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути лише покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Таким чином, з урахуванням положень ст.47-1 Закону України «Про інформацію», розмежовано оціночні судження, правдивість яких не потребує доведення та, що вимога про доведення правдивості цих оціночних суджень порушує свободу вираження поглядів, яке гарантується ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, від тверджень про факти, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачами законодавства чи моральних принципів. Тому в контексті Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей) зазначене не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Таким чином, зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, як автора статті, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Правильність думок і оцінок автора виступу можуть бути предметом думок та оцінок інших осіб, а не предметом повноважень судової влади, тому що визначати їх правильність у судовому порядку означає втручання в правовий статус громадянина. Виходячи з положень ст. 277 Цивільного кодексу України позивач не обмежений у праві надати свою відповідь на таку інформацію. За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов'язаними суб'єктами названих правовідносин є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій. Як передбачено ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Недостовірною є інформація неправдива, та, що не відповідає дійсності, тобто повідомлення про факти, події, яких насправді не було. Поширенням неправдивої інформації вважається ознайомлення з нею хоча б однієї особи. Право на захист з ганебністю поширеної інформації не пов'язується. Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 Цивільного кодексу України, серед яких: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Як роз'яснено у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст.58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до чинного процесуального законодавства висновок експерта є доказом у цивільній справі. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання інформації в газеті «Березняківський вісник» №6 (18) грудня 2016 такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і шкодить діловій репутації [PERSON], та наносить шкоду його інтересам, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не конкретизовано в якій саме статті, яка розміщена в газеті «Березняківський вісник» №6 (18) грудня 2016, викладена інформація, що безпосередньо стосується позивача, які саме вислови (словосполучення чи речення), викладені у тексті цієї статті позивач вважає недостовірною інформацією та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, в той же час наведені позивачем в судовому засіданні доводи з приводу обраного способу захисту ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивач не скористався процесуальним правом подати докази на підтвердження заявлених вимог, обмежившись долученням до позову екземпляру газети «Березняківський вісник» №6 (18) грудня 2016. Дотримуючись вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу та попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, судом з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи: роз'яснено особам (позивачу та представникам відповідача) процесуальні права, передбачені ст.ст.27, 31, 136, 137 ЦПК України, наголошено позивачу про його право до початку розгляду справи по суті подати заяву про зміну підстав або предмету позову, як це передбачено ч.2 ст.31 ЦПК України, однак позивач своїм правом не скористався, наголосив на тому, що обраний спосіб захисту відповідає вимогам чинного законодавства, що зумовлювало розгляд даного спору в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст.11 ЦПК України, та на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому судом враховуються такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Виходячи з предмету позову, позивачем окремо заявлено вимоги щодо покладання обов'язків на відповідача надати спростування у письмовій формі шляхом публікації на третій сторінці в газеті «Березняківській вісник» таким же шрифтом спростування, на протязі місяця з дня оголошення рішення суду, однак ці вимоги є похідними, та безпосередньо залежить від доведення первісних вимог, оскільки визначають спосіб відновлення порушених прав фізичної особи на спростування недостовірної інформації у розумінні положень ст.277 Цивільного кодексу України, тому в розрізі даного спору не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вина завдавача. Відшкодування моральної(немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування шкоди, а також з урахуванням інших обставин, як мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Виходячи з положень ст.280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Як роз'яснено у п. 3 та п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, яка оцінена позивач в розмірів 3200,00 грн., оскільки судом не встановлено обставин, які мали довести порушення прав позивача, виходячи із визначеного способу захисту, що є предметом спору, та відповідно дають право позивачу звертатись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в розумінні положень ст.280 Цивільного кодексу України, інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України). Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. (ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тельбін-Комфорт» про спростування інформації, яка принижує честь та гідність фізичної особи, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed