Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

На адресу Деснянського районного суду м. Києва з Апеляційного суду м. Києва надійшли письмові матеріали заяви [PERSON] про визначення підсудності справи та витребування з Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим цивільну справу № 121/460/14 ц (2/121/875/14) за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. 13 червня 2014 року [PERSON] відповідно до положення ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" звернулася до Апеляційного суду м. Києва із заявою про витребування з Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим цивільної справи № 121/460/14 ц (2/121/875/14) за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та встановити подальшу підсудність вказаної цивільної справи. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2014 року визначено підсудність Деснянському районному суду м. Києва цивільної справи за № 121/460/14 ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. 21 липня 2014 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва повернуто заяву [PERSON] в частині витребування з Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим цивільної справи № 121/460/14 ц (2/121/875/14) за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 03.09.2014 р. ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 р. про повернення заяви, скасовано, а питання щодо витребування справи передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2015 р., матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Петріщевій І.В. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2015 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків. 21.07.2015 р. позивач [PERSON] на виконання ухвали суду від 06.07.2015 р. подала до суду заяву з додатком. 27 липня 2015 р. ухвалою суду повторно залишено без руху позовну заяву [PERSON] з наданням позивачу строку на усунення недоліків. 25.08.2015 р. позивач [PERSON] на виконання ухвали суду від 27.07.2015 р. подала до суду заяву з додатком. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, та витребувано з Ялтинського міського суду АРК цивільну справу за позовом [PERSON] 31 березня 2016 року за клопотанням сторони позивача протокольною ухвалою суду було замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного - [PERSON]. 07 липня 2016 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою сторони позивача в судове засідання без поважних причин. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 30 серпня 2016 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідно до розпорядження керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва від 15.03.2017 року №320 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» обґрунтуванням проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи є закінчення п'ятирічного строку призначення судді Петріщевої І.М. відповідно до п. 2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянським районним судом м. Києва та п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду в зв'язку з чим виникла необхідність у повторному автоматизованому розподілі справ, які знаходилися в провадженні судді Петріщевої І.М. Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа №754/10860/14ц, за позовними вимогами [PERSON], передана судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2017 р. прийнято дану цивільну справу до провадження судді Панченко О.М. та розпочато її розгляд спочатку. Вимоги позовної заяви, які в ході розгляду справи були уточнені обґрунтовані тим, що 22.11.2004 р., на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу [PERSON] набула право власності на три квартири за [ADDRESS], які після вбивства її чоловіка, разом з іншим нерухомим майном, їй було повернуто довіреною особою її чоловіка - [PERSON], який він ще 09.04.2003 року, придбав для родини позивача і за їх гроші, але тимчасово оформив на членів своєї родини, зокрема, на свого сина - [PERSON], оскільки на момент їх придбання та переоформлення позивач з чоловіком не змогли прибути у Ялту у вказаний час для оформлення майна на своє ім'я.На протязі 2003-2006 років, позивач мала вільний доступ та користувалася майном на свій власний розсуд, допоки, вже після смерті її чоловіка, позивачу, випадково стало відомо, що без її відома та без її участі, шляхом підробки документів, чисельних шахрайств та незаконного отримання від її імені різноманітних офіційних документів в органах БТІ та УЗР, які стосувалися її нерухомого майна, колишніми партнерами по бізнесу її покійного чоловіка, у змові з членами родини [PERSON], було вчинено низку злочинів, щодо незаконного переоформлення її майна на користь третіх осіб, з його подальшим неодноразовим перепродажем.Вироком Ялтинського міського суду АРК від 13.05.2018 року [PERSON] було засуджено.Всі правочини, які були вчинені [PERSON], щодо належного позивачу нерухомого майна, за відповідними рішеннями Судів АР Крим, Дніпропетровська та Києва, на даний час вже визнані недійсними чи нікчемними, а її законні права власника нерухомого майна - судами були відновлені, окрім трьох квартир за [ADDRESS].Вироком Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28.11.2011 року, вже доведено факт шахрайства та підробки документів щодо незаконного позбавлення [PERSON] її права власності на вказані вище три квартири [ADDRESS] і більш того, винна особа, у скоєнні злочинів, щодо незаконного позбавлення [PERSON] її права власності на вказані вище три квартири, а саме - [PERSON], повторно засуджений до позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Однак на даний час позивач не поновила свої права на вказане нерухоме майно.Крім того, гр. [PERSON] придбала у власність дві квартири за [ADDRESS] у гр. [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ЯМНО від 27.04.2012 року, яка в свою чергу, а саме 28.02.2014 року, вчинила подальше відчуження квартир шляхом безоплатного дарування на користь гр. [PERSON]Оскільки, [PERSON], на даний час не має можливості здійснювати правомочності власника вказаних квартир, у зв'язку з їх перебуванням у володінні відповідачів, які не визнають її права власності на ці квартири, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, у якому просить, витребувати, на її користь із чужого незаконного володіння у громадянки [PERSON] квартиру [ADDRESS], витребувати, на її користь із чужого незаконного володіння у громадянки [PERSON] квартиру № 55, яка (на підставі рішення Ялтинської міської ради № 451 від 26.12.2012 року) об'єднана з квартирою № 56 в одну квартиру під [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи міститься заява з проханням слухати справу у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримує та просить суд винести рішення про задоволення позову з урахуванням викладених обставин та документальних доказів які містяться в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] та її представники - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи містяться письмові пояснення на позов, в яких вини просили відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що [PERSON] не повідомила суду про існування судових рішень у іншому спорі стосовно одного і того ж майна, в якому встановлювались обставини, що мають преюдиційне значення. Вважають, що [PERSON] добросовісно набула право власності на майно за відплатним договором. Сторона позивача мала намір відчуження майна, надавала повіреному необхідні повноваження. Наразі ж намагається у протиправний спосіб заволодіти майном через введення суду в оману щодо істотних для справи обставин. Крім того, просили застосувати наслідки пропуску строків позовної давності та проводити судовий розгляд у їх відсутності. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується оголошенням про виклик на офіційному веб-сайті суду. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляд справи повідомлявся належним чином, за останнім місцем проживання. Відповідно до відповіді Державної установи «Мащівська виправна колонія (№9)» [PERSON] 11.06.2014 р. звільнений з установи згідно ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» і за даними групи по контролю за виконанням судових рішень вибув за адресою: с. Ряське Мащівського району Полтавської області. Почтові повідомлення повернулись на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилась,про день та час розгляду справи її виклик був здійснений в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду. Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що вироком Ялтинського міського суду АРК від 28 листопада 2011 року, що набрав законної сили 21 лютого 2012 року, [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу квартир №№228, 225, 260, засвідчених приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу [PERSON] була фактично та юридично власницею квартир [ADDRESS]. На початку березня 2005 року у [PERSON] виник умисел на заволодіння правом на квартир що належать [PERSON] шляхом обману та зловживаючи довірою, з метою їх подальшого перепродажу і присвоєння отриманих від продажу грошей. Реалізуючи свій злочинний намір, [PERSON], в період часу з 20 по 24 березня 2005 року, звернувся з проханням до свого батька [PERSON], щоб той отримав від [PERSON] довіреність на право продажу квартири [ADDRESS], оскільки сам на той момент ніколи не спілкувався з останньою. У подальшому, [PERSON], не знаючи про злочинний намір свого сина і перебуваючи в м. Дніпропетровську, повідомив [PERSON] інформацію, яку дізнався від нього і приймав за дійсну, про те, що у [PERSON] є реальна можливість вигідно продати квартири за 200 тисяч доларів США та вже є покупець, але для оформлення угод купівлі-продажу необхідно оформити довіреність на нього. У свою чергу, [PERSON] довіряючи [PERSON] і будучи переконаною в тому, що його син, буде діяти виключно в її інтересах, продасть на вигідних для неї умовах за 200 тисяч доларів США, квартири і передасть їй виручені від продажу квартир гроші, не знаючи про злочинний умисел останнього спрямованого на заволодіння її квартирами і в майбутньому грошима, 25 березня 2005 року оформила на ім'я [PERSON] довіреність, яка була засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Суслової Н.Б., за реєстровим номером № 856. На підставі даної довіреності [PERSON] уповноважила [PERSON] діяти від її імені та продати її вищевказані квартири. Крім того, [PERSON], сумлінно помиляючись в тому, що [PERSON] продасть її квартири, а гроші від продажу квартири поверне їй, передала довіреність та оригінали договорів купівлі-продажу квартир від 22 і 23 листопада 2004 року [PERSON], який в свою чергу, передав їх своєму синові - [PERSON] з метою доведення свого злочинного умислу до логічного завершення, [PERSON], маючи на руках правовстановлюючі документи на квартири, витяг КП ЯГС «БТІ» м. Ялти на право продажу, а також довіреність від імені останньої, на підставі якої він заволодів правом на майно [PERSON], з метою незаконного збагачення, не маючи реальних намірів діяти в інтересах [PERSON], переслідуючи корисливий мотив, 28 березня 2005 року уклав договори купівлі-продажу квартир [ADDRESS] з [PERSON] №№ 1305, 1309, 1313. Згідно даних договорів купівлі-продажу [PERSON] продав всі квартири загальна вартістя яких по оцінці становить 238200 грн., всього за 24000 грн., тобто за суму на 226 000 грн. менше ніж ці квартири були придбані за гроші чоловіка [PERSON] в 2003 році. 28 березня 2005 року, [PERSON] зареєструвала зазначені квартири в КП ЯГС «БТІ» м. Ялти, після чого вони вибули з власності [PERSON] Отримані від продажу квартир грошові кошти [PERSON] привласнив собі і розпорядився ними на свій розсуд, чим заподіяв [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 238200 грн. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28.08.2012 р. у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи - Комунальне підприємство Ялтинської міської ради «Бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Ялтинського міського нотаріального округу Щур Лоліта Дмитрівна, [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації нерухомого майна, відмовлено. Відповідно до ч. 4. ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом також встановлено, та не заперечувалось сторонами по справі, що на даний час квартира [ADDRESS], на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 07 червня 2012 року Ялтинським міськвиконкомом, а квартири № 55 та №56 (об'єднані в одну квартиру № 55 на підставі рішення Ялтинської міської ради №451 від 26 квітня 2012 року) будинку [ADDRESS] на праві власності була зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу від 27 квітня 2012 року реєстровий № 40, яка в свою чергу 28.02.2014 року, вчинила подальше відчуження квартири шляхом дарування на користь [PERSON], що підтверджується копіями інформаційних довідок з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно №51991610, № 51991593 від 24.01.2016 року та №8458239 (Том 1 а.с. 203-206). Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Позивач [PERSON], посилається на ст. 387 ЦК України як на підставу позовних вимог, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Проте, дана норма не може бути застосована, оскільки відповідачі законно, на відповідних правових підставах придбали спірні квартири та право власності зареєстрували відповідно до чинного законодавства у компетентних органах. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивачем не доведено існування підстав для витребування майна від набувачів, встановлених ч. 1 ч.1 ст. 388 ЦК України. Майно не було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, воно не було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння.Позивач маючі на меті продаж вказаних квартир, в свою чергу будучі впевненою в тому, що [PERSON] продасть спірні квартири на вигідних для неї умовах, за 200 тисяч доларів США, як власник майна, та від свого імені уповноважила довіреністю [PERSON] відчужувати її майно. Отже, [PERSON] як уповноважена особа позивача повинен був продати належне майно [PERSON] (спірні квартири) за 200 тисяч доларів США, однак, як встановлено вироком суду, останній шляхом обману реалізував наміри позивача, але сума продажу квартир становила в загальному розмірі 24 000 грн., тому суд приходить до висновку, що недобросовісними діями [PERSON], позивачу завдано матеріальної шкоди. Тобто відсутні підстави стверджувати, що спірні квартири вибули з володіння власника [PERSON], які вона передала у володіння, не з її волі, а іншим шляхом, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суд України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК України (постанова Верховного Суд України від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13гс10). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Окрім того, видача довіреності на право продажу спірних квартир, на підставі яких позивач уповноважила [PERSON] діяти від її імені та продати її квартири, в свою чергу говорить про добровільний намір позивача на продаж її квартир, а тому суд вважає, що позивач не має права витребувати спірні квартири у відповідачів з підстав, передбачених ст.387 ЦК України. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності право формулювати позовні вимоги належить виключно позивачу, відтак суд вирішуючи питання, щодо позовної вимоги, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вказані положення були роз'яснені судом позивачу та надавався відповідно час для реалізації права, щодо зміни підстав предмету позову чи будь - якого іншого уточнення позовних вимог. Однак позивач наданою можливістю не скористалась. Таким чином, обставини позовних вимог, стосовно яких у сторін є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Щодо заявлених стороною відповідача клопотання про застосування строків позовної давності, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1,5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Однак, суд не приймає до уваги посилання відповідача на застосування строку позовної давності, оскільки дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, що є самостійною підставою відмови у задоволенні позову. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed