Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач просить визнати, укладену 16.12.1993 між ним і Переїздівською сільською радою Овруцького району, угоду купівлі-продажу житлового будинку №7-А з надвірними будівлями, що знаходиться по вулиці Лісовій в с. Нивки Овруцького району, такою, що відбулася, та визнати за ним право власності на вказаний будинок з надвірними будівлями, мотивуючи тим, що 16.12.1993 між ним і Переїздівською сільською радою Овруцького району було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №7-А з надвірними будівлями, що знаходиться по вулиці Лісовій в с. Нивки Овруцького району. Даний будинок було ним придбано за 84455 крб., що прямо зазначено в договорі купівлі-продажу. Кошти він вніс в касу Переїздівської сільської ради 16.12.1993. Однак, право власності він у встановленому порядку не зареєстрував. Хоча з дня укладення договору він періодично проживає в будинку, використовує його під дачу, тобто фактично управляє та володіє ним . 15.04.1995 Переїздівську сільську раду було ліквідовано і с. Нивки було передано в підпорядкування Великочернігівської сільської ради. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Однак, заперечила щодо стягнення з сільської ради судових витрат, пояснивши, що відсутні бюджетні призначення на вказані цілі. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши в судовому засіданні докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України законодавець передбачив, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно є безпідставним посилання позивача на ч. 3 ст.639 ЦК України, яка передбачає, що якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання. Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. В ст. 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" законодавець закріпив, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно. Статтею 220 ЦК України передбачено, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пленум Верховного Суду України у п. 13 Постанови №9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, якій підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. В п.8 даної Постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Норми ЦК України (1963 року), які діяли на час укладення спірного договору, містили аналогічні положення щодо нотаріального посвідчення договору. Так, відповідно до ст. 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Копія договору купівлі-продажу будинку під дачу від 16.12.1993 (а.с. 3) свідчить, і вказана обставина не заперечується і позивачем, що даний договір не був нотаріально посвідчений. Переїздівська сільська рада не ухилялася від його нотаріального посвідчення, і навіть намірів здійснити нотаріальне посвідчення на той час не було. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed