Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом. Посилався на те, що в провадженні Сокирянського районного суду Чернівецької області перебувала на розгляді цивільна справа за його позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Під час розгляду судом вказаної справи, з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, за його клопотанням, ухвалою суду від 08 травня 2013 року накладено арешт на належне [PERSON] нерухоме майно - нежилі приміщення 87-1-87-4, загальною площею 72,10 кв.м., вартістю 246733 грн., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Вказана ухвала була направлення для виконання в Першотравневий ВДВС ЧМУЮ. У зв'язку із чим, 13 травня 2013 року державним виконавцем також було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Цього ж дня, державним реєстратором Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області о 14:13:31 год., на підставі заяви державного виконавця, здійснено державну реєстрацію обтяження нерухомого майна. Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 21 серпня 2013 року стягнуто з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 346 064 грн. В подальшому, на підставі виконавчого листа, державним виконавцем Першотравневого відділу державної виконавчої служби ЧМУЮ відкрито виконавче провадження, під час здійснення якого було складено акт опису й арешту майна спірних нежилих приміщень по [ADDRESS], а також винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Однак державний виконавець не має змоги реалізувати арештоване майно в рахунок стягнення боргу з [PERSON], оскільки як йому (позивачу) стало відомо, відповідач, будучи у змові з відповідачкою [PERSON], ініціювали укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, при цьому датою його укладання вони зазначили 13.04.2013 року, тобто ще до того, як на нього було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Рішеннями Апеляційного суду Чернівецької області від 27.08.2014 року та від 27.08.2015 року визнано вказаний договір купівлі-продажу дійсним, знято арешт із спірного нерухомого майна, а також скасовано його обтяження. Отже, на підставі вказаних рішень [PERSON] зареєструвала право власності на нежилі приміщення по [ADDRESS]. Проте, в подальшому рішеннями судів різних інстанцій під час перегляду справ, які слугували для реєстрації права власності на нежитлові приміщення було відмовлено в позові [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним, зняття арешту із майна, а також щодо скасування його обтяження. В подальшому, за його позовом, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.08.2016 року скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] про державну прав та їх обтяжень. Однак під час тривалого судового перегляду справ, відповідач [PERSON] таки домігся свого та вивів належні йому нежитлові приміщення з-під арешту. Так, 05 січня 2016 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON], згідно якого остання і набула на нього право власності. 13 грудня 2016 року вказані вище нежитлові приміщення вже втретє були відчуженні, шляхом укладання між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу. Крім того зазначає, що він вчиняв дії щодо уникнення укладання вказаних договорів купівлі-продажу, шляхом звернення із відповідною заявою до начальника головного територіального управління юстиції, а він в свою чергу до державних та приватних нотаріусів. Однак не всі нотаріуси взяли це до уваги, у зв'язку із чим виникли вказані вище наслідки наслідки. У зв'язку із тим, що відповідач [PERSON] не виконав та не виконує рішення суду щодо повернення боргу, просив визнати недійсними договір купівлі-продажу від 05.01.2016р., укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір купівлі-продажу від 13.12.2016р., укладений між [PERSON] та [PERSON] Залишити у приватній власності [PERSON] нежилі приміщення по [ADDRESS]. Стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати в розмірі 23 897 грн. 60 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені в ньому обставини. Просили задовольнити його в повному обсязі. Представник [PERSON] - [PERSON] зперечував щодо задоволення позову. Додатково пояснив, що позивач вибрав не вірний спосіб захисту посилаючись на правові висновки та Верховного суду України. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідачка [PERSON] під час розгляду справи просила в задоволенні позову відмовити, про що надала свої письмові заперечення. Додатково пояснила, що вона є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки на момент його придбання вона була впевнена в тому, що [PERSON] відчужувала вказане майно їй правомірно, жодних припущень які б свідчили протилежне в неї не було. За придбання майна нею було сплачено [PERSON] домовлену між ними суму коштів. Крім того значну суму коштів нею витрачено на здійснення ремонту в нежитлових приміщеннях. В судовому засіданні представник третьої особи Савчук В.Г. заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки нотаріус Савчук В.Г. під час оформлення договору купівлі продажу нежитлових приміщень від 13.12.2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] діяла у порядку та у спосіб визначений законом. На момент укладення договору були відсутні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Розгляд справи відбувався у відсутність відповідачів [PERSON], [PERSON] та третіх осіб Іпатової М.М., Савчук В.Г. та представника Чернівецького міського відділу ДВС ГТУЮ Чернівецької області, які в судове засідання не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. [PERSON] та [PERSON] окрім направлення судом повістки про виклик до суду також були повідомлені про час та місце розгляду справи через засоби масової інформації. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до переконливого висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта. Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що в провадженні Сокирянського районного суду Чернівецької області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Під час розгляду вказаної справи, за клопотанням позивача, ухвалою суду від 08 травня 2013 року накладено арешт на нерухоме майно - нежилі приміщення 87-1 - 87-4 загальною площею 72,10 кв.м., вартістю 246733 грн., які знаходяться по [ADDRESS] власником яких на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.2010 року був [PERSON] (том 1 а.с.22). У зв'язку із цим, 13 травня 2013 року державним виконавцем Першотравневого ВДВС ЧМУЮ накладено арешт на вказане майно та оголошено заборону щодо його відчуження, а також державним реєстратором Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області о 14:13:31 год., на підставі заяви державного виконавця, здійснено державну реєстрацію обтяження нерухомого майна (том 1 а.с.23-27). Рішенням суду від 21 серпня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 346 064 грн. 60 коп. ( том 1 а.с.28-29). На підставі виданого судом виконавчого листа, державним виконавцем Першотравневого ВДВС ЧМУЮ 03 жовтня 2013 року відкрито виконавче провадження №40017218 (том 1 а.с.30-33). Оскільки добровільно відповідач [PERSON] рішення суду не виконав, державним виконавцем 02 жовтня 2014 року накладено арешт на нежилі приміщення по [ADDRESS] та оголошено заборону на їх відчуження (том 1 а.с.34). Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 27 серпня 2014 року, яким рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09.07.2014 року скасовано, визнано дійсним договір нежилих приміщень від 19 квітня 2013 року, укладений між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, згідно якого продавець продав, а покупець купив нежилі приміщення, які позначені в технічному паспорті 87-1 - 87-4, загальною площею 72,10 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (том 1 а.с.46-48, 55-59). З метою реєстрації права власності на вказане спірне майно, [PERSON] звернулася до державного реєстратора із відповідною заявою. Проте рішенням державного реєстратора відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки відносно попереднього власника внесено записи про обтяження даного об'єкта нерухомого майна (том 1 а.с.62). У зв'язку із цим, відповідачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 27 серпня 2015 року, яким було скасовано рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 червня 2015 року знято арешти з нежитлових приміщень по [ADDRESS] та скасовано записи про обтяження зазначеного об'єкту нерухомого майна №905173 від 13 травня 2013р. про накладення арешту на майно боржника Першотравневим ВДВС Чернівецького МУЮ та №4228015 від 13 січня 2014 року про накладення арешту на майно боржника Сокирянським районним судом Чернівецької області ( том 1 а.с.63-66). Постановою державного виконавця Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ від 09.09.2015 року звільнено з-під арешту спірні нежилі приміщення (том 1 а.с.69-71). Внаслідок цього, відповідачка [PERSON] зареєструвала право власності на нежилі приміщення по [ADDRESS] (том 1 а.с.88-89). Ухвалами Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року та 03 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та зняття арешту з спірного майна скасовано та справи направлено на новий розгляд до судів першої та апеляційної інстанції (том 1 а.с.73-75, 79-79). 20 січня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 20 січня 2016 року рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 червня 2015 року, яким відмовлено у позові [PERSON] щодо зняття арешту із нежитлових приміщень залишено без змін (а.с.76-77). Також постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року було скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 24322663 від 10.09.2015 року (том 1 а.с.83-89). В подальшому і рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.12.2016 року щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відмовлено (том 1 а.с.80-82). Отже, на думку позивача, наявність вищевказаного судового рішення є підставою для визнання договору дарування недійсним та приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Так, згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). При цьому, судом встановлено, що після ухвалення судом рішень щодо визнання договору купівлі-продажу укладеним та зняття майна з-під арешту, [PERSON] 05 січня 2016 року уклала з відповідачкою [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлових приміщень. У свою чергу, [PERSON] 13 грудня 2016 року відчужила вказане майно, шляхом укладання між нею та [PERSON] договору купівлі-продажу (том 2 а.с.2-4). Таким чином, згідно договору купівлі-продажу від 13 грудня 2016 року відповідачка [PERSON] набула на спірне майно право власності. Як було встановлено судом, продаж спірного нерухомого майна - нежитлових приміщень відбувся за узгодженою між сторонами ціною та шляхом передачі покупцем [PERSON] продавцю [PERSON] узгодженої ними суми коштів. Крім того, на заперечував того факту, що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем і позивач та його представник. Положеннями ч.1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому ч.2 ст.328 ЦК України встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, відповідно до якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. Згідно вимог ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Отже, з урахуванням вказаних вимог закону, суд вважає, що [PERSON] в установленому законом порядку набула право власності на нежитлові приміщення за вказаною вище адресою. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215,216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання відикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому діє презумпція правомірності правочину, за яким річ була передана від відчужувача на набувача (ст.204 ЦК). Для її спростування має бути доведено, що набувач навмисно чи з грубої необережності не врахував обставин правочину, які свідчили про те, що річ відчужується неправомірно. Отже, однієї лише простої необережності набувача для визнання його недобросовісним, повинні мати місце намір або груба необережність. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2019 року роз'яснив, що норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК ( 435-15 ) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV ( 1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Відповідно до Узагальнення ВСУ Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено,що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. За таких обставин, враховуючи всі обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд приходить до переконливого висновку з приводу того, що позивачем під час звернення до суду із вказаними позовними вимогами невірно обрано спосіб захисту своїх порушених прав, а тому і позовні вимоги щодо визнання договорів щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними та приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину задоволенню не підлягають. Однак, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що він не позбавлений права в подальшому звернутися до суду із віндикаційним позовом до добросовісного набувача [PERSON] про витребування майна. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, суд вважає, що і вимога щодо стягнення з відповідачів судових витрат задоволенню не підлягає. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed