Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач 21.08.2020 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», за участі третьої особи [PERSON] , про визнання кредитного договору №11068169000 від 31.10.2006 року недійсним та визнання недійсним договору поруки №572100 від 31.10.2006 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав у повному обсязі про умови кредитування відповідно до Закону «Про захист прав споживачів». Позивачу з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США. Також договір не містить порядку зміни або припинення договору, які б враховували інтереси споживача. Позивач вважає надання резиденту кредитів в іноземній валюті для розрахунків на території України є незаконним. У банка немає дозволу на споживче кредитування в іноземній валюті. Щодо договору поруки, який укладений між відповідачем та третьою особою позивач жодних обґрунтувань не наводить. Ухвалою від 25.08.2020 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 22.10.2020 року. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 22.10.2020 року розгляд справи було відкладено на 19.11.2020 року. У підготовче засідання 19.11.2020 учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 26.01.2021 року. До суду 31.12.2020 року надійшов відзив АТ «Укрсиббанк», відповідно до якого просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву відзначено, що 14.06.2018 року Апеляційним судом Одеської області задоволено апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк», скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року та ухвалено нове, яким задоволено позов, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу та відсотків за користування кредитом у розмірі 5901,47 доларів США. Представник відповідача вказує, що навіть не надання інформації не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. ВУ свою чергу, зміна курсу валюти стосується обох сторін договору, позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливості зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Також банк відзначає, що саме по собі посилання на те, що [PERSON] розраховувала на інші умови договору є нічим іншим як загальним запереченням, оскільки умови договору визначено сторонами та зафіксовано в договорі, який є обов`язковим до виконання. Банк має ліцензію на здійснення діяльності з використання іноземної валюти та іноземна валюта може використовуватися законно на території України. В результаті проведеного підготовчого засідання 26.01.2021 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 25.03.2021 року. У судовому засіданні 25.03.2021 року було задоволено заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 25.05.2021 року. У судовому засіданні 25.05.2021 року, враховуючи думку представника відповідача, було задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначене на 29.06.2021 року. Учасники справи в судове засідання 29.06.2021 року не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Представник позивача [PERSON] в черговий раз подав заяву про відкладення розгляду справи, не надавши докази поважності причин неявки та необхідності відкладення розгляд справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника позивача про відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про безпідставність позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 31 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №0011068169000 (а.с.14-17). Додатком №1 до Договору є графік погашення кредиту (а.с.18-19). На забезпечення виконання вимог кредитного договору між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з однієї сторони та [PERSON] (позичальник), [PERSON] (поручитель) з іншої сторони уклали 31 жовтня 2006 року договір поруки №572100 (а.с.20). Також 31 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони, які є майновими поручителями [PERSON] , укладено іпотечний договір (а.с.21-24). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року у справі №522/12/16-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, частково задоволено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №11068169000 від 31 жовтня 2006 року (а.с.57-59). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 14.06.2018 року вищевказане рішення скасовано т ухвалено нове, яким позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів у розмірі 5\~901,47 доларів США та вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.60-64). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.06.2018 року виправлено описку у вищевказаній постанові змінивши по батькові відповідача з [PERSON] на [PERSON] , як [PERSON] (а.с.65-66). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Кредитний договір укладений між відповідачем та третьою особою, позивачка не є стороною кредитного договору, який нею оспорюється. Між іншим, матеріалами справи узгоджується, що при укладенні оспорюваного кредитного договору його учасники досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позичальником, котрий є третьою особою не доводиться введення його в оману банком щодо умов кредитування, а позивачем, котра є поручителем не доведено введення її в оману щодо умов договору поруки. Суд погоджується з посиланням представника відповідача на те, що посилання позивача, в свою чергу, що банк не надав жодної інформації та не попередив про валютні ризики, є необґрунтованими, оскільки коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, оскільки зазначене стосується обох сторін договору. Також безпідставним є посилання позивача на незаконність надання кредитного договору в іноземній валюті. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Отже, дослідивши матеріали справи, наявні докази, суд дійшов переконливого висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , також суд відзначає, що права [PERSON] кредитним договором не порушені, адже вона не є його стороною, в той час як підстав для визнання договору поруки недійсним судом не встановлено. З огляду на вищевикладене у задоволені позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed