Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом , в якому просить: визнати за ним право власності в спільному майні подружжя на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі , який розірвано. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі , згідно договору купівлі- продажу від 16.11.2014 року за №4172 , посвідченого ПН ХМНО Бєсєдою О.Д. відповідачем набуто право на спірну квартиру, Ѕ якої належить позивачу. Влітку 2018 року у позивача змінилися життєві обставини та він звернувся до відповідача з пропозицією щодо вирішення питання про користування , володіння та розпорядження спірною кватирою, але спір між сторонами не врегульований . 10 вересня 2019 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження і справу призначено у підготовче судове засідання. До суду надійшов відзив представника відповідача, в якому вона в задоволенні позовних вимог просила відмовити , посилаючись на те, що сторони з 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, на той час відповідачу на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . У 2004 році з метою покращення умов проживання відповідачкою за власні кошти була придбана сусідня кімната ,яка має статус квартири в будинку готельного типу за №819 . Позивач не надавав згоду на придбання цієї квартири. Також сторонами під час шлюбу був набутий у власність автомобіль «Жигулі» , який після розірвання шлюбу залишився у позивача, а відповідач продовжувала з донькою мешкати в кімнатах № [ADDRESS] . Крім того , представник відповідача зазначила, що позивачем пропущений строк позовної давності , оскільки як вбачається з рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2010 року позивач звертався до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з донькою ,яка на той час мешкала з відповідачем. Тобто посилання позивача на те, що він тільки у 2018 році дізнався про своє право та про те , що воно порушене є хибним. 06 грудня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив , в якій позивач заначив, що весь час з моменту припинення спільного життя , відповідач не чинила йому перешкод у користуванні сумісною квартирою та фактично визнавала його право. Спір, щодо квартири [ADDRESS] виник влітку 2018 року , коли у позивача виникли проблеми зі здоров,ям та пов,язані з цим фінансові проблеми та він звернувся до відповідача з пропозицією щодо користування квартирою або продажу спільного майна. Тому перебіг позовної давності почався з моменту його невизнання відповідачем , тобто з серпня 2018 року. 09 грудня 2019 року ухвалою суду підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали , просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на обгрунтування зазначені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 22 лютого 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі ,який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2009 року розірвано. Від шлюбу мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з копії паспорта позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто не є зареєстрованим у спірній квартирі. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек , єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна щодо об,єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу від 16.11.2004 року за р.№4172 належить позивачу [PERSON] . Згідно висновку ФОП [PERSON] від 20.12.2018 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 208140 гривень. 29 серпня 2018 року на адресу відповідача надіслано лист щодо вирішення мировим позасудовим шляхом питання володіння та користування квартирою [ADDRESS] . Частиною 3\~ст. 368 ЦК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктами 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4\~статті 65 СК України). Згідно ч.ч. 1, 2\~ст. 60 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, при цьому представником відповідача заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності. За ч.2\~ст.72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Згідно до положень\~ст.256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частин першої та пятої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно\~ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до абз. 3 п. 15\~Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті\~106,\~107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,\~110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2\~ст. 72 СК). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Однак, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту свого невизнаного цивільного права є неправильним та неефективним, оскільки позивач фактично просить суд визнати право власності на 1/2 частки спірної квартири , однак не просить суд поділити майно подружжя , а визнання права власності на частку квартири у спільному майні подружжя , не можливо без поділу майна , і тому суд прийшов до висновку , що позовні вимоги [PERSON] є передчасними та задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням позивачем невірного та неефективного способу захисту свого права, судом не досліджується та не вирішуються доводи представника відповідача про пропуск строків позовної давності. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed