Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом ,відповідно до якого зазначив,що15 липня 2010 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду підмінного водія-експедитора автофургонів та рефрижераторів автотранспортного парку, згідно Наказу № 997 КА/к-п . Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції), згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому-передачі. Відповідно до покладених на відповідача обов'язків, а також враховуючи те, що посада, яку займає відповідач, і роботи, які він виконував в ТОВ «Комплекс Агромарс» входять до Переліку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 p. № 447/24, з Відповідачем було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 147-В від 16.07.2010 р. Згідно Наказу № 582 КА/к-п-д від 14.09.2010 року , відповідача, 14.09.2010 року було переведено водієм-експедитором автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № [NUMBER] цієї ж автоколони та доручено за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, і переукладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 103-Е від 01.10.2010 року. Наказом № 84/19 КА/ к-п-д від 01.03.2011 року, відповідача, 01.03.2011 року було переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № [NUMBER]. Відповідно до наказу № 665 КА/к-п-д від 30.12.2011 року, відповідача, 01.01.2012 року було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № [NUMBER] автоколони № 2 транспортного департаменту і переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 159-В від 01.01.2012 року, № 159-Е від 01.01.2012 року . Наказом № 628 КА/ к-п-д від 01.11.2013 року відповідача, 01.11.2013 року було переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 № [NUMBER] та доручено, за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. 01 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем було переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 170-В та №170-Е . Протягом всієї роботи відповідача на посаді водія-експедитора автотранспортного парку, відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясопродукцію, для доставки її в пункт призначення, згідно Видаткових (товарно-транспортних) накладних, Накладних на переміщення (копії видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення - додаються), але під час передачі продукції контрагентам Позивача, виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі та (або) Актами про розбіжності (копії актів прийому-передачі - додаються). Відповідно до Актів прийому-передачі, кількість продукції що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних. На кожній видатковій (товарно-транспортній) накладній є підпис відповідача, який засвідчує факт прийняття товару (м'ясопродукції) до перевезення, в об'ємі та вигляді зазначеному в накладних, а відповідно до Актів прийому-передачі продукції, встановлено, що кількість привезеного контрагентам товару менша ніж у накладній. Відповідач не виконав належним чином покладені на нього обов'язки, внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків. Оскільки з відповідачем укладено Договір, а матеріальні цінності передавалися йому за разовими документами, обидві з вищевказаних підстав вказують на те, що відповідач несе матеріальну відповідальність у повному розмірі заподіяної позивачу шкоди. Станом на день подання позову до суду з відповідача в рахунок погашення вищевказаної заборгованості, було утримано 1 220 грн. 54 коп., непогашена сума збитків, завданих відповідачем позивачу, становить 132 835 грн. 76 коп. Наказом від 02.06.2015 року № 521 КА/к-з Відповідач був звільнений за власним бажанням .Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується. Позивач просив стягнути із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 132 835 грн. 76 коп. та судові витрати 1992гр 54 коп. У послідуючому позивач подав до суду заяви про зменшення розміру позовних вимог,відповідно до яких зазначив,що під час проведення перерахунку заборгованості відповідача по недовозам м'ясопродукцїї, у відповідності до «Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах», затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 р. № 339, у роботі облікової системи «1С:Підприємство» Позивача виникли збої і як наслідок, до деяких накладних на переміщення підтягувалася не вірна ціна. Зазначене стало причиною невідповідності цін у первинних бухгалтерських документах цінам, зазначеним у перерахунку заборгованості відповідача. Враховуючи вищезазначене, економістами відділу планування та бюджетування департаменту економіки позивача був проведений повторний перерахунок заборгованості відповідача по недовозам м'ясопродукції, у відповідності до Норм. За результатами проведеного перерахунку загальний розмір збитків від недовозів м'ясопродукції з урахуванням Норм становить 72 286 грн. 20 коп. Водночас, станом на день подання позову до суду з відповідача в рахунок погашення вказаної заборгованості, було утримано 1 162 грн. 56 коп., непогашена сума збитків, завданих відповідачем позивачу, становить 71 123 грн. 64 коп. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 71 123 грн. 64 коп. та судові витрати 1378гр. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала,просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав,просив у позові відмовити,поскільки позивачем не застосовуються «Норми природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах».Рефриджератори не опечатувались позивачем. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у позові відмовити,поскільки позивачем не доведено у судовому засіданні факт заподіяння відповідачем позивачу прямої дійсної шкоди.Крім того,позивачем не розроблені та не затверджені норми природного убитку м»яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах,у зв»язку з чим розрахований позивачем убиток м»ясопродукції та нарахована сума збитків є необґрунтованим. Суд,заслухавши пояснення сторін,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси». Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі». Відповідно до ст.. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу». Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини». У судовому засіданні було встановлено,що 15 липня 2010 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду підмінного водія-експедитора автофургонів та рефрижераторів автотранспортного парку, згідно Наказу № 997 КА/к-п ,що стверджується копією вказаного наказу. 16.07.2010 р. з відповідачем було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 147-В . Згідно Наказу № 582 КА/к-п-д від 14.09.2010 року , відповідача, 14.09.2010 року було переведено водієм-експедитором автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № [NUMBER] цієї ж автоколони та доручено виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, і переукладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 103-Е від 01.10.2010 року. Наказом № 84/19 КА/ к-п-д від 01.03.2011 року, відповідача, 01.03.2011 року було переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № [NUMBER]. Відповідно до наказу № 665 КА/к-п-д від 30.12.2011 року , відповідача, 01.01.2012 року було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № [NUMBER] автоколони № 2 транспортного департаменту і переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 159-В від 01.01.2012 року, № 159-Е від 01.01.2012 року . Наказом № 628 КА/ к-п-д від 01.11.2013 року, відповідача, 01.11.2013 року було переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410 № [NUMBER] та доручено, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. 01.10.2010р та 01 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 103-Е та №170-Е ,що підтверджується копіями договорів(а.с.37,46 т 1). Згідно п. 3 договорів передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства. Пунктом 4 передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. Також,у судовому засіданні було встановлено,що при виконанні своїх трудових обов'язків відповідачем в період з жовтня 2011 року по квітень 2015 року було здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок. Перевезення вказаних товарів відповідачем здійснювалося на склади багатьох міст України (зокрема Дніпропетровська, Харкова, Запоріжжя), що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки) ( т. 1 а.с66-246,т.2 .а.с 1-250,т 3 а.с. 1-250т 4 а.с.1-206) Вказані обставини також не заперечуються сторонами по справі. Згідно з ч. 1 ст. 134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання. Відповідно ч.1 ст. 135-3 Кодексу Законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей з вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв'язку з виконанням нею трудових обов'язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов'язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей; б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося; в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов'язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки; г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об'єктів); д) зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей; е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача; є) шкода, спричинена незаконним продажем товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена; ж) витрати, спричинені незаконними або необгрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена; з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників; и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС №14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це неодержаний прибуток. і) виплати на користь інших суб'єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків; ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв'язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв'язку з ліквідацією юридичної особи-боржника); й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в стст.2325 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов'язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність. Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов'язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи бездіяльності , що призвели до нестачі м'ясопродукції, а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала, позивач до суду не надав. Крім того,позивач при уточненні своїх позовних вимог 01.12.2016р надав до суду копію наказу №160 від 17.02.2011р «Про систему обрахунку недовозів м»ясо продукції при транспортуванні»(а.с.122 т ), копії «Норми природних втрат ваги м»ясо продукції на складі (а.с.119-121 т ),копію наказу №160-1 від 29.04.2016р «Про систему обрахунку нестач м»ясо продукції при транспортуванні» (а.с.123-126 т5 ) та посилаючись на вказані «Норми» визначив розмір збитків від недовозів м»ясо продукції на сумму 72 286 гр 20 коп. Однак ,при вирішенні спору по суті суд не може прийняти до уваги вказаний розрахунок. Так, представлені суду норми природних втрат м'ясопродукції ,які затверджені керівництвом ТОВ «Комплекс Агромарс», не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не містять посилання на науково-обґрунтовані та практично-експериментальні методи розрахунків, стосуються втрат ваги м'ясопродукції на складі, а не при транспортуванні. Відповідно до роз'яснень Інституту продовольчих ресурсів Національної академії аграрних наук України від 29.09.2016 року № 406-3340 , норми природних втрат м'яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах розробляються та затверджуються кожним підприємством - виробником м'яса птиці в залежності від технології виробництва та обладнання, встановленому у конкретному підприємстві. Згідно вказаних роз»ясень зазначено, що загальнодержавні норми природних втрат м'яса птиці при перевезеннях в авторефрижераторах відсутні. З даного випливає, що позивач повинен мати розроблені та затверджені підприємством ТОВ «Комплекс Агромарс» норми природних втрат м'яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, а також зобов'язаний нараховувати природні втрати м'ясопродукції після кожного її перевезення у випадках її нестачі, так як для кожного виду м'яса птиці мають бути свої природні втрати в залежності від технології виробництва та обладнання у кожному конкретному підприємстві. Суд звертає увагу на те, що умови зберігання м'яса на складі значно відрізняються від умов його транспортування при міжміських перевезеннях, які мають в собі більше передумов для втрати ваги товаром ніж при триманні на складі. В цьому зв'язку до уваги належало б взяти норми природного убутку м'яса і м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року N 339 При цьому відповідно до пункту 1 розділу XV "Перехідних положень" Конституції України, закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України. Інші нормативні акти щодо цих правовідносин з того часу не розроблялися, а відтак не можуть бути враховані судом при розгляді цієї справи. Згідно вказаного нормативного акту вихідними даними для норм природного убутку у відсотках до маси нетто товару слугують відстань перевезення, спосіб упакування, пора року, коли здійснюється перевезення тощо. При цьому вказані норми убутку застосовуються до кожного конкретного випадку перевезення товарів і розраховуються лише у випадку виявлення фактичної нестачі товару після прийняття вантажу одержувачем, а не на момент відвантаження товару перед його подальшим перевезенням. На час розгляду справи судом позивач не надав своїх розроблених та затверджених норм природних втрат м'яса птиці при міських та міжміських перевезеннях в авторефрижераторах, не здійснив по ним відповідного розрахунку природних втрат м'яса, а загальнодержавні норми природних втрат м'яса птиці при перевезеннях у авторефрижераторах в Україні відсутні - розрахований позивачем убуток м'ясопродукції та нарахована в результаті сума збитків у Відомості по недовозу м'ясопродукції природного убутку м'ясопродукції перевезеної водієм [PERSON] за період з 02.10.2011 по 27.04.2015 з урахування кількості убутку м'ясопродукції відповідно до наказу Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року № 339 «Норм природного убутку м'яса і м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах» є необґрунтованою. Враховуючи викладені обставини,суд вважає позов не обґрунтованим та таким,що не підлягає до задоволення. На підставі ст. 1166 ЦК України ,ст.130,133,134,135-3 КЗпП України,

Outcome: dismissed