Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовомдо [PERSON], [PERSON], третьої особи головного управління юстиції в м. Києві про усунення осіб від права на спадкування за законом имоги тим, що [INFO] помер [PERSON] який є її чоловіком, шлюб між ними був зареєстрований 10.05.2003 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. До спадкового майна належить квартира [ADDRESS] в якій позивач проживала разом з померлим та частина квартири [ADDRESS]. Позивачкою було подано заявою про прийняття спадщини за законом до 8-ї державної нотаріальної контори ГУ юстиції в м. Києві. Нотаріусом була заведена спадкова справа. Також до державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися діти померлого: син [PERSON] та донька [PERSON]. Відносини між дітьми та померлим не склалися. Вони не спілкувалися, не впускали його до квартири [ADDRESS], допомоги на лікування не надавали, участі у похованні батька не приймали. Померлий за життя страждав гіпертонічною хворобою 2, кризовий перебіг СН 1ст., хронічним гастродуоденітом, остеохондроз хребта, варикозне розширення вен нижніх кінцівок. Під час гіпертонічної кризи, потребував сторонньої допомоги і був у безпорадному стані. Своєю відмовою від спілкування з батьком відповідачі сприяли розвитку його захворювання та передчасній смерті. Померлий постійно перебував в умовах психоемоційного перевантаження. Кризовий перебіг гіпертонічної хвороби обумовлював підвищений ризик розвитку ускладнень гіпертонічної хвороби померлого [PERSON] Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог заперечив повному обсязі. Представник третьої особи Головне управління юстиції в м. Києві повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за їх відсутності. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши сторін та взявши до уваги покази свідків, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] який є чоловіком позивачки [PERSON], шлюб між якими був зареєстрований 10.05.2003 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина та восьмою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 92/2014. До спадкового майна належить квартира [ADDRESS] в якій позивач проживала разом з померлим та частина квартири [ADDRESS]. Позивачкою [PERSON] подано заявою про прийняття спадщини за законом до 8-ї державної нотаріальної контори ГУ юстиції в м. Києві. Також до державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися відповідачі - діти померлого: син [PERSON] та донька [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 11.12.2008 року за померлим [PERSON] зареєстровано право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Згідно довідки Київського міського БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована в реєстровій книзі № 990-265 за реєстровим № 1754 за [PERSON]. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Відповідно до положень статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Згідно положень Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Статтею 1224 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав, коли спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, не було надано жодного належного і допустимого доказу, в обґрунтування вимог, щодо усунення відповідачів від спадкування після смерті [PERSON]. За життя померлим [PERSON] не було складено заповіту, що свідчило б про небажання залишити спадок відповідачам. Доводи позивача та її представника, що відповідачі своєю поведінкою та відмовою від спілкування з батьком, сприяли розвитку його захворювання та передчасній смерті не знайшли свого підтвердження, а аналізуючи покази свідків допитаних в судовому засіданні судом встановлено, що саме позивачка забороняла [PERSON] спілкуватися зі своїми дітьми, проте їх спілкування все ж відбувалося. Також, стороною позивача не було доведено, що померлий потребував саме допомоги відповідачів, та чи мали відповідачі матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed