Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

07.05.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до договору б/н від 08.01.2012 року надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 36900 грн. на платіжну картку ( що підтверджено Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка додається до позову) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками комісією, а також інші витрати згідно умов. Відповідач в порушення умов договору, у встановлені строки не сплачував суми Кредиту та процентів за його користування, в результаті чого утворилася заборгованість на 25.03.2015 року в сумі 52500,98 грн., а саме: заборгованість за кредитом в сумі 34394,28 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 14530,46 грн., заборгованість з за пенею та комісією 600 грн.; штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) в сумі 2476,24 грн. Просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 52500,98 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 525,01 грн., сплачені при подачі позову. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 11.11.2015 року позов задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 08.01.2012 року в сумі 52500 грн.98 коп.станом на 25.03.15 року, у тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 34394,28 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 14530,46 грн., заборгованість з за пенею та комісією 600 грн.; штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) в сумі 2476,24 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 525грн.01 коп. З вказаним рішенням частково не погодився представник відповідача та подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду у частині стягнення основного боргу. Відповідач згоден зі сумою боргу у розмірі 30999 грн. 10 коп., та заперечує у частині стягнення пені, штрафів та відсотків за користування кредитом з підстав того, що анкета-заява, яку підписав відповідач не містить розміру процентів, розміру штрафів та пені. Витяг з умов кредитування відповідач також не підписував. В апеляційній скарзі представник відповідача також посилається на те, що кредитний договір на який посилається позивач, а саме Довідку про зміну умов кредитування оформлений у супереч п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Відповідач [PERSON] та його представник до суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача у судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буду встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Ухвалене у справі судове рішення не відповідає вимогам матеріального права у частині стягнення пені та штрафів з наступного. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону банківським кредитом визнається будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що мала місце Анкета- заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг за підписом [PERSON] від 8 січня 2012 року за змістом якої останній погодився з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, з огляду на що, зробив висновок про існування між сторонами кредитних правовідносин. При цьому не врахував що вказана Анкета-Заява не містить жодних відомостей щодо істотних умов договору, а відповідно до чинного цивільного законодавства кредитний договір набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. У той же час, є невірним висновок суду про те, що кредитний договір складається із Анкети-заяви та Умов і Правил надання банківських послуг. Відповідно до дійсного змісту норм цивільного права, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК). За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Долучені до справи Умови і Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови і Правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору /постанова Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа N 6-16цс15)/. Щодо до Анкети-заяви/ а.с.7/ на яку посилається позивач в обґрунтування позову про те, що відповідно до цієї заяви [PERSON] отримав кредит, то колегія апеляційного суду приходить до висновку, що ця заява не є належним та допустимим доказом, бо як вбачається з цієї заяви, [PERSON] просив Банк надати йому платіжну картку - Кредитку «Універсальна». Натомість як вбачається з пояснень представника Банку / а.с.152/,відповідачу тільки у 2014 році видана карта з встановленим кредитним лімітом на кредитку «Кредит про всяк випадок» й предметом позову є саме заборгованість відповідача саме по цій кредитній картці «Кредит на всяк випадок». Представник Банку також у письмовому поясненні вказує на те, що договір від 20.02.14 року та довідка про умови кредитування з підписом відповідача відсутні оскільки клієнт/ [PERSON]/ був ідентифікований за вказаною Анкетою-заявою/ а.с.7/. Отже, оскільки у справі відсутній договір на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредит про всяк випадок», Умови і Правила надання банківських послуг не містять підпису [PERSON], та відсутні жодні інші письмові докази які би вказували на те, що сторони погодили істотні умови договору кредиту щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів, відсутні правові підстави для того щоб стверджувати про існування між сторонами кредитних правовідносин. Разом з тим, відповідно до наявних в матеріалах справи письмових доказів [PERSON] отримав від Банку кошти, чого фактично не заперечував у своїх письмових запереченнях /а.с. 68-71/, та стверджував що кошти не повернув оскільки, строк повернення не був визначений та Банк не пред'являв вимоги про повернення коштів,а також не оспорював про отримання коштів від банку, але не згоден з розміром боргу, бо вважав, що Банк не врахував погашення боргу у сумі 6000,90 грн., які він повернув Банку, оспорював також нарахування процентів, пені та штрафних санкцій. Отже відповідно до встановлених обставин отримані [PERSON], кошти Банку не було повернуто та за відсутності між сторонамми згоди щодо істотних умов договору кредитування між сторонами виникли інші зобов'язальні правовідносини. Згідно статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У правовідносинах що виникли між сторонами, [PERSON] отримав від Банку кошти та зобов'язаний їх сплатити, що свідчить про укладення договору позики, оскільки за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості та договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками /стаття 1046 ЦК України/. Відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому, колегія суддів апеляційного суду при визначенні розміру грошових сум отриманих [PERSON] приймає до уваги надані Баком документальні докази, а саме виписки по рахунку /а.с. 56-58, 72-74,84-86/ та вважає підтвердженою та встановленою суму заборгованості в розмірі 34394( тридцять чотири тисячі триста дев'яносто чотири),28 гривен. Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги у частині того, що суд першої інстанції не врахував погашення боргу у сумі 6000,90 грн.,оскільки з наданих Банком виписок по рахунку вбачається, що Банк врахував поповнення відповідачем своєї картки у терміналах самообслуговування. З цих підстав доводи апеляційної скарги у цій частині безпідставні. Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що з [PERSON] на користь Банку підлягає стягненню заборгованість у розмірі 34394( тридцять чотири тисячі триста дев'яносто чотири),28 гривен. З огляду на викладене, суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, неповно з'ясував обставини що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позову. Також у відповідності до положень статті 88 ЦПК України з [PERSON] на користь Банку підлягає стягненню понесений останнім документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 343,95 грн.

Outcome: partial