Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області про порушення особистих немайнових прав громадянина України та відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що він є власником та керівником приватного підприємства «Неонікс», яке узяте на облік в органах державної податкової служби 01.07.2011 року за № 196. Підприємством у серпні місяці 2011 року, згідно договору купівлі-продажу, було відвантажено платнику ПДВ товару на суму більш ніж триста тисяч гривень. 10 жовтня 2011 року, на виконання вимог п.1 ст.181 Податкового кодексу України підприємством було подано до ДПІ м.Сєвєродонецька реєстраційну заяву. Заяву було заповнено з дотриманням всіх вимог Податкового кодексу України та «Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість». 26 жовтня 2011 року підприємством ПП ВКФ «Неонікс» було отримано листа, в якому ДПІ повідомляло, що у поданій заяві не заповнено розділ 14 «Відомості про засновників» та запропоновано подати нову Реєстраційну заяву. Таке твердження є помилковими, вимога порушувала його права громадянина України, було зловживанням правом і спонуканням здійснювати непередбачені законодавством дії. Маючи на руках засвідчену копію Заяви, де заповнені усі розділи, з метою встановлення істини 27 жовтня (у приймальний день) він, як керівник та власник підприємства, зайшов на прийом до [PERSON], та повідомив про фальшування документів працівниками інспекції. В порушення ст.15 ЗУ «Про звернення громадян», керівником ДПІ у м.Сєвєродонецьку [PERSON] йог заява розглянута не була та відповіді він не отримав. 01.11.2011 року, підприємство звернулося з заявою до керівника ДПІ у м.Сєвєродонецьку, на що 15.11.2011 року підприємство отримало листа за №19539/10-010 від 09.11.2011 року, з якого помітно формальний підхід до заяви. На подану втретє заяву про реєстрацію платника податку на додану вартість від 23.11.2011 року вх.№6785/10, підприємство 12.12.2011 року отримало листа, в якому, зокрема, йдеться про відсутність у розділі 5 Заяви податкового номеру, а розділі II не зазначено витрат виробничого та невиробничого характеру. В оригіналі ці розділи заповненні, про що свідчать копії, засвідчені секретарем. Фальшуючи таким чином Заяву, ДПІ протидіяли нормальній роботі підприємства. Чим в черговий раз квапили і змушували Заявника здійснювати непередбачені законом дії, відривали від роботи, отримання доходу не тільки в запланованому обсязі, а й взагалі, ображали людську гідність і завдавали моральну шкоду. Тобто, дії Відповідача були системними і свідомими, спрямовані на придушення волі. Третирування непокірних продовжилося в 2013 p., шляхом порушення кримінальної справи та проведення обшуку щодо особи, непричетної до будь-якого кримінального правопорушення. Шість місяців підприємство не мало можливості ні придбати товар, ні продати його, бо податківці не надавали відповіді про статус підприємства: чи є воно платником податку на додану вартість, чи ні? Також, в перевищення службових повноважень, листами за №18385/16-28 від 21.10.2011 року, № 19969/16-28 від 16.11.2011 року, №20769/16-28 від 29.11.2011 року, №22256/16-28 від 06.12.2011 pоку, ДПІ зверталося до підприємства з пропозицією про надання усієї документації фінансово-господарської діяльності підприємства та пояснення щодо способу доставки товарів до покупців, не маючи до цього вагомих підстав. Жодним пунктом Податкового Кодексу та Положення про реєстрацію платників податку не вказано додавати до Заяви інші «мети фінансово-господарської діяльності. Усі потрібні для перевірки дані є у Заві про надання свідоцтва платника податку. 3 січня 2012 року підприємство одержало листа за №24408/16-28 від 27.12.11р. на подану вчетверте Заяву з супровідним листом №005 від 14.12.2011 року. Не враховуючи пояснень, наданих в супровідному листі, без пояснення підстав, підприємству було відмовлено в реєстрації на підставі, якщо за результатами розгляду реєстраційної заяви та/або поданих документів встановлено, що особа не здійснює постачання товарів/послуг. Відмовивши підприємству в реєстрації на підставі не здійснення постачання товару, податківці звинуватили підприємство в фальшуванні Податкової декларації з податку на прибуток підприємства за третій квартал 2011 року від 27.10.2011 року, одержаною уповноваженою особою 31.10.2011 року. Питань з боку податківців щодо достовірності даних декларації не було, нема їх і на цей час. 29 березня 2012 року, після шести місяців та подання семи заяв про реєстрацію платником податку на додану вартість, без перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, чого безпідставно вимагали податківці, підприємство одержало свідоцтво. Таким чином підприємство з жовтня 2011 року по квітень 2012 року було позбавлено можливості працювати, а керівник підприємства одержувати зарплатню. Підприємство має не право на отримання свідоцтва платника податку на додану вартість, і обов'язок подати заяву та отримати його. А органи податкової служби мають не право видавати чи не видавати свідоцтво платника податку, а обов'язок, за результатами розгляду заяви, відмовити у видачі свідоцтва або видати його у термін 10 робочих днів від дня надходження заяви, згідно п.183.8 ст.183 та п.183.9 ст.183 p. V ПКУ. Враховуючи зазначене, особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник ПДВ, та не подала до органу державної податкової служби реєстраційну заяву, несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. Позивач вважає, що відмовляючи підприємству у видачі свідоцтва платника податку на додану вартість, посадові особи податкової інспекції здійснили наступні протиправні дії: - на виконання податкового законодавства, заява на отримання свідоцтва платника податку на додану вартість подана з дотриманням вимог п.181.1 ст.181 p.V, пп.183.1, 183.2 ст.183 p.V Податкового кодексу України від 2 грудня 2010р.; - фальшування офіційних документів - заяви на отримання свідоцтва платника податку на додану вартість, шляхом заміни заповненого аркушу на чистий; - фальшування офіційних документів - заяви на отримання свідоцтв платника податку на додану вартість; шляхом надання недостовірних даних щодо заповнення розділів реєстраційної заяви (заява від 23.11.2011р.); - порушення посадовою особою [PERSON] ст.ст. 9, 15, 18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян»; - ігнорування керівництвом податкової інспекції м.Сєвєродонецька заяви про проведення службового розслідування; - порушення службовцями ДПІ у м.Сєвєродонецьку ст. 183.9 Податкового Кодексу України, стосовно строку розгляду заяви на отримання свідоцтва платника податку ПДВ (протягом 10 робочих днів від дня надходження заяви); - незаконна вимога, в порушення п.п.20.1.6 п.20.1 ст.20 ПКУ, надати документи задля перевірки фінансово-господарської діяльності, замість документа, підтверджуючого постачання товару, згідно п.іст.181 ПКУ; - незаконна відмова у отриманні свідоцтва платника податку на додану вартість в порушення ст. 183.8 ПКУ, безпідставне звинувачення у фальшуванні підприємством Декларації з податку на прибуток за III кв. 2011р.; - неправдиве звинувачення заявника в погрозах в бік службовців податкової, та ігнорування листів щодо надання підтверджуючих документів; - незаконне залучення до розгляду заяви про видачу свідоцтва платника податку на додану вартість представників податкової міліції; - розгляд заяви у підрозділі адміністрування податку ПДВ, замість підрозділу інформатизації та обліку платників податку; - порушення діями податківців Конституційних прав заявника, а саме: право на підприємницьку діяльність (ст.42 Конституції України) та право на працю, що надає можливість заробляти собі на життя (ст.43 Конституції України). Тому, на підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати порушення відповідачем його особистих немайнових прав та стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 6588,90 грн., моральну шкоду в сумі 120000,00 гривень., загалом - 126588,90 гривень. Пізніше позивачем було збільшено позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди та остаточно позивач просив стягнути з відповідача на його користь 37635,28 грн. матеріальної шкоди. Представником відповідача до суду було надано заперечення проти позову, а також доповнення до заперечення проти позову, в яких він, як на необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, а також на правомірність дій відповідача, посилався на п.3.9, п.7.2, п.10 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, №1394 від 07.11.2011 року, підставами для відмови в реєстрації, а також не однократного звернення ПП ВКФ «Неонікс» з заявами було не зазначення необхідної вичерпної інформації в заяві. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що містяться в позовній заяві, у заяві про збільшення позовних вимог, клопотаннях. Пояснили, що представником відповідача не було надано суду жодних доказів в обґрунтування заперечень на позов. Представник відповідача в судовому засідання просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у запереченнях на позов, а також доповненнях до заперечень на позов, вважав доводи позивача необґрунтованими та недоведеними. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Поняття особистих немайнових прав визначено в ст.269 ЦК України, де зазначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Як було зясовано в ході судових засідань, позивач звернувся до суду в якості фізичної особи, та вважає, що відповідачем по відношенню до нього було порушено немайнові права, а саме: право на підприємницьку діяльність, що передбачене ст.42 Конституції України та право на працю, що надає можливість заробляти собі на життя, передбачене ст.43 Конституції України. У звязку з чим, вважає, що йому було спричинено матеріальну та моральну шкоду, яку просить відшкодувати. Відповідно до ст.42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Підприємницька діяльність депутатів, посадових і службових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування обмежується законом. Держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров'я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.270 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Відповідно до ст.273 ЦК України органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень забезпечують здійснення фізичною особою особистих немайнових прав. Юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Вимогами ст.ст.275-276 ЦК України передбачено захист особистого немайнового права та його поновлення у разі порушення. Так, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦПК України. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно ст.276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Судом, під час розгляду справи встановлено, що 10.10.2011 року ПП ВКФ «Неонікс» на виконання вимог п.1 ст.181 Податкового кодексу України було подано до ДПІ м.Сєвєродонецька заяву про Реєстрацію платником ПДВ. В заяві зазначено обсяг постачання товарів в сумі 341706 грн. Листом № 18385/16-28 від 21.10.11 р підприємству було повідомлено про допущення порушення п.72 Положення про реєстрацію платників ПДВ, а саме «усі розділи реєстраційної заяви підлягають заповненню», при цьому не заповнено розділ 14 Заяви «Відомості про засновників». Також повідомлено про необхідність підтвердження відомостей, зазначених в заяві, а саме обсягу постачання в сумі 341706 грн., на підставі п.п. 20.1.6 га п. 73.3 Кодексу запитано первинні документи щодо видаткових накладних або актів наданих послуг, довіреності, документи по транспортуванню, банківські виписки. Також запропоновано надати нову заяву. 03.11.2011 р. ПП ВКФ «Неонікс» ДПІ було надано заяву про реєстрацію платником ПДВ. В заяві зазначено обсяг постачання товарів в сумі 341706 грн. До заяви додано незасвідчену копію банківської виписки від 07.10.2011 року. Підприємству було повідомлено про допущення порушення п. 10 Положення про реєстрацію платників ПДВ, при цьому в розділі 13 Заяви надано неповні дані, оскільки згідно з відомостями з ЄРД, керівник та засновник ПП ВКФ «Неонікс» та ПП ВКФ «Нікє» - [PERSON] В Г. також є керівником та засновником ПП «Тріанон», але інформацію про ПП «Тріанон» в розділі 13 не зазначено. Повідомлено про необхідність підтвердження відомостей, зазначених в заяві, а саме обсягу постачання в сумі 341706 грн., на підставі п п 20.1.6 та п 73 3 Кодексу запитано первинні документи щодо видаткових накладних або актів наданих послуг, довіреності, документи по транспортуванню, банківські виписки. Запропоновано надати нову заяву. 23.11.2011 року від ПП ВКФ «Неонікс» надійшла заява про реєстрацію платником ПДВ. До заяви додано незасвідчену копію банківської виписки від 07.10.2011 року. Інші документи щодо суті операцій відсутні. Додано угоду від 16.03.2010 року купівлі-продажу немайнового права, згідно якого [PERSON] передав належне йому немайнове право ПП Тріанон» іншій особі [PERSON]. Листом № 22256/16-28 від 06.12.11р. Підприємству було повідомлено про допущення порушення п. 7 2 Положення про реєстрацію платників ПДВ, а саме «усі розділи реєстраційної заяви підлягають заповненню», при цьому не в розділі 5 Заяви «Відомості про відповідальних осіб платника» в графі «особа, що подає заяву» не зазначено податковий номер особи, яка подає заяву, та у розділі 1 і «Перелік приміщень платника, його філій, представництв та відокремлених підрозділів» не зазначено витрати виробничого та невиробничого характеру за останні 12 місяців. Повідомлено, що пунктом 183.8 ПКУ передбачено відмову у реєстрації платником ПДВ, якщо за результатами розгляду заяви та/або поданих документів встановлено, що особа не здійснює постачання товарі в/послуг, або не відповідає вимогам пункту 181.1 ст. 181 ПКУ. У в'язку з ненаданням підтверджуючих документів на запити ДПІ № 18385/16-28 від 21.10.11р., № 9969/16-28 від 16.11.11р., повторно в листі 22256/16-28 від 06.12.2011 року міститься пропозиція вдати підтверджуючі документи та нову заяву. 14.12.2011 року від ПП ВКФ «Неонікс» за реєстр № 7164/10 до ДПІ надійшла Заява про реєстрацію платником ПДВ. До заяви додано незасвідчену копію банківської виписки від 07.10.2011 року про отримання ПП ВКФ (Неонікс» суми 10251,18 грн. згідно рахунку № 1 від 06.10.11р. в якості сплати за лист. Інші документи щодо суті операцій відсутні. Листом № 24408/16-28 від 27.12.11р. підприємству було повідомлено, що за результатами розгляду реєстраційної заяви та поданих до неї документів встановлено, що ПП ВКФ «Неонікс» не відповідає вимогам, зазначеним в п. 181.1 ПКУ Пунктом 183.8 ПКУ передбачено відмову у реєстрації платником ПДВ, якщо за результатами розгляду заяви та/або поданих документів встановлено, що особа не здійснює постачання товарів/послуг, або не відповідає вимогам пункту 181.1 ст.181 ПКУ. У зв'язку з цим на підставі п 183 8 ПКУ, ДПІ у м.Сєвєродонецьку відмовило в реєстрації ПП ВКФ «Неонікс» в якості платника ПДВ. 09.02.2012 р ПП ВКФ «Неонікс» до ДПІ було надано заяву про реєстрацію платником ПДВ, однак через відсутність доданих до видаткової окладної від 07.09.2011 року первинних документів про отримання коштів за продану продукцію та документів про транспортування продукції до м.Донецька неможливо було підтвердити факт наявності обсягу оподатковуваних операцій в сумі 341706 грн. 05.03.2012 року ПП ВКФ «Неонікс» до ДПІ подано заяву про реєстрацію платником ПДВ. 29.03.2012 року, підприємство ПП ВКФ «Неонікс» одержало свідоцтво реєстрацію платника ПДВ. Інші відомості викладені позивачем в позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, доказів викладеного позивачем, суду надано не було. Суд зазначає, що особисте немайнове право на підприємницьку діяльність фізичної особи та юридичної не є тотожними. Судом встановлено, що відносини, щодо реєстрації платником ПДВ виникли саме між юридичною особою ПП ВКФ «Неонікс» та відповідачем, а не між позивачем, як фізичною особою та відповідачем, оскільки за своїм змістом вказані субєкти не є тотожними. Як встановлено під час судового розгляду позивач звернувся до суду саме як фізична особа за захистом своїх особистих немайнових прав. Позивачем суду надано не було жодних доказів в підтвердження порушення відповідачем саме його особистого немайнового права на підприємницьку діяльність, оскільки дане право не порушувалось, не звужувалось, не обмежувалось у звязку з неотриманням ПП ВКФ «Неонікс» свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ. Жодних доказів неправомірності, протиправності дій відповідача по відношенню до позивача, суду надано не було, позовних вимог не заявлялося. Право на підприємницьку діяльність включає можливість захисту від неправомірних дій як інших підприємств (підприємців) так і зі сторони держави в особі її органів, в тому числі право на оскарження дій, які обмежують це право. Предметом розгляду неправомірність, протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, чи то ПП ВКФ «Неонікс» в порядку іншого судочинства не було. У звязку з чим не вбачається порушення відповідачем особистого немайнового права на підприємницьку діяльність передбаченого ст.42 Конституції України позивача. Крім того, з наданих документів вбачається, що позивач в різний період часу також був керівником та засновником й інших підприємств. Щодо порушення відповідачем особистого немайнового права позивача на працю, що надає можливість заробляти собі на життя, передбаченого ст.43 Конституції України суд виходить з наступного. З реєстраційної заяви вбачається, що позивач [PERSON] є керівником, особою, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку, засновником ПП ВКФ «Неонікс». Особливістю приватного підприємства, заснованого фізичною особою (фізичними особами), є можливість використання його власником (засновником) на свій розсуд як своєї, так і найманої праці. Власник приватного підприємства і засноване ним підприємство є самостійними і відмінними один від одного субєктами права власності і учасниками господарських правовідносин. Приватне підприємство як юридична особа є власником майна, переданого йому у власність засновником, тоді як власник приватного підприємства відповідно до ст.167 ГК України володіє лише корпоративними правами щодо заснованого ним підприємства. Як і інші підприємства, приватне підприємство має право від свого імені вчиняти правочини (угоди), мати та набувати майнові і особисті немайнові права й обов'язки, вступати в зобов'язання, бути власником рухомого та нерухомого майна, а також виступати позивачем і відповідачем у суді. Приватне підприємство відповідає за своїми зобовязаннями усім належним йому майном, на яке згідно з законом може бути накладено стягнення. Власник не відповідає своїм майном за зобов'язаннями заснованого ним приватного підприємства, а підприємство не несе відповідальності за зобов'язаннями власника. Держава також не несе відповідальності за зобовязанням приватного підприємства, а приватне підприємство не несе відповідальності за зобовязанням держави. Управління приватним підприємством здійснюється в порядку і на умовах визначених статутом, у тому числі на основі поєднання прав власника (власників) приватного підприємства щодо використання належного йому (їм) майна та принципів самоврядування трудового колективу, що відображається в колективному договорі, яким регулюються виробничі, трудові, економічні відносини трудового колективу з адміністрацією підприємства, питання охорони праці, соціального розвитку колективу, здоровя його членів. Вищим органом управління приватного підприємства є його власник (власники, збори власників). До виключної компетенції власника (зборів власників) приватного підприємства зазвичай відноситься: визначення основних напрямів діяльності підприємства, затвердження планів та звітів по їх виконанню; внесення змін і доповнень до статуту підприємства; затвердження звітів про фінансово-господарську діяльність підприємства; створення, реорганізація та ліквідація філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів; прийняття рішення про ліквідацію, реорганізацію приватного підприємства. Власник підприємства може також виконувати свої права по управлінню приватним підприємством безпосередньо, будучи одночасно і його директором, або він може призначити на цю посаду найманого директора на контрактній основі. Директор приватного підприємства як його керівник має право представляти інтереси підприємства без довіреності у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами; укладати договори, у тому числі трудові; відкривати і закривати в установах банків поточні та інші рахунки; видавати довіреності, давати вказівки, обов'язкові для всіх працівників підприємства; підписувати документи підприємства; видавати в межах своєї компетенції накази тощо. Директор приватного підприємства несе персональну відповідальність перед його власником чи уповноваженим ним органом за виконання умов чинного законодавства України. Право на працю - одне з фундаментальних прав людини, встановлене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу. Це право належить до групи соціально-економічних прав і в загальному сенсі відображає потребу людини створювати і здобувати джерела існування для себе і своєї сім'ї, реалізовувати свій творчий потенціал, виражати свою особистість. Міжнародні акти визначають зміст права людини на працю як можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст. 6 Міжнародного Пакту про економічні, соціальні та культурні права). Європейська соціальна хартія проголошує, що "кожен повинен мати можливість заробляти собі на життя шляхом вільного вибору професії та занять". В положеннях Конституції України, які містяться у статтях 43, 44, 45, і міжнародних актах йдеться саме про найману працю, оскільки трудова діяльність, яка відбувається шляхом підприємництва (самостійна трудова діяльність, праця на себе), має інший зміст, а відповідно, й здійснюється іншими методами і забезпечується не засобами трудового права, а іншими правовими засобами. Право на підприємницьку діяльність - самостійне економічне право людини. Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи позивача викладені в позові щодо порушення його немайнового права, як фізичної особи, права на працю, що надає можливість заробляти собі на життя, що виразилися в тому, що ПП ВКФ «Неонікс» з жовтня 2011 року по квітень 2012 року було позбавлено можливості працювати, а керівник підприємства одержувати зарплатню також не знайшли свого підтвердження. Таким чином, дослідивши представлені сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині визнання порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача. Стосовно відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання . В ч.1 п.п. 8 , 9 ч.2 ст.16 ЦК зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди. Відповідно до ч.1 , п.1 ч.2 ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки , зазначено в ст.22 ЦК України). Стаття 1166 ЦК зазначає, що майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Цивільний кодекс передбачає загальні підстави відшкодування заподіяної особі моральної шкоди. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України. Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. Його елементами є: протиправна поведінка правопорушника; вина (винний характер дій) правопорушника; безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою правопорушника; шкода правам чи охоронюваним законом інтересам осіб, постраждалих дій правопорушника. Позивачем не доведено, що заподіяна йому шкода стала наслідком саме дій чи бездіяльності відповідачів та відсутній причинний зв'язок між діями відповідача та збитками, заподіяними позивачу. Доказів в обґрунтування доводів позивача щодо порушення його, як фізичної особи особистих немайнових прав суду не надано, в ході розгляду справи не встановлено. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Для вирішення питання про притягнення особи до відповідальності на підставі Цивільного кодексу України, обов'язково необхідно встановити наявність всіх вищевказаних елементів цивільного правопорушення, а в даному випадку відсутність причинного зв'язку, вини та недоведеність інших елементів складу цивільного правопорушення виключає можливість притягнення відповідача до відповідальності. Підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно вимог ЦК України судом під час розгляду даної справи не встановлено. Оскільки суд дійшов висновку щодо необхідності відмови в задоволенні позову в частині визнання порушення особистих немайнових прав позивача, а вимоги щодо відшкодування шкоди є похідними, то в задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити. У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування судових витрат відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, що були включені позивачем до суми матеріальної шкоди. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, безпідставними, у звязку з чим задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Outcome: dismissed