Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась повторно, однак у направленій до суду заяві, свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглянути справу у її відсутність, при цьому пояснивши, що 28.12.1991 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був розірваний 18.10.2001 року. В період зареєстрованого шлюбу 30.03.2000 року за згодою позивачки і за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрушко Н.П. була придбана 1/2 частина будинку [ADDRESS]. Право власності на дане нерухоме майно було оформлене на відповідача. До жовтня 2015 року спору щодо поділу спільного майна не виникало між сторонами, але в жовтні 2015 року відповідач замінив замки вхідних дверей і позбавив позивача доступу до житла. За таких обставин просить поділити вказане майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/4 частину спірного будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що 1/2 частина будинку [ADDRESS] дійсно купувалась в період шлюбу сторін, однак виключно за кошти відповідача та його матері, оскільки остання продала свою квартиру в м. Києві і придбала собі 1/2 частину цього будинку і надала кошти відповідачу на придбання іншої 1/2 частини цього ж будинку. Зареєстрований шлюб між сторонами був розірваний 18.10.2001 року за ініціативою позивача, але ще до цієї дати позивач добровільно виселилась зі спірного будинку, забравши всі свої речі, і більше в будинку не з'являлась. Відповідач в 2007 році уклав шлюб з іншої жінкою, яка з 2007 року мешкає з відповідачем, але позивач цього не знала, так як і не знала нічого про замки вхідних дверей. Крім того, після розірвання шлюбу і до подачі позивачем даного позову до суду пройшло майже 15 років, що говорить про пропуск позивачкою трирічного терміну звернення до суду, що є обов'язковою умовою для відмови у задоволенні позову. За сукупністю таких обставин просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 28.12.1991 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у відділі ЗАГС Фастівського виконкому Київської області, актовий запис №544 (а.с.4). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу 18.10.2001 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5). Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В період зареєстрованого шлюбу 30.03.2000 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрушко Н.П. була придбана 1/2 частина будинку [ADDRESS], про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру (а.с.10-12). Право власності на дане нерухоме майно було оформлене та зареєстроване на відповідача [PERSON] 27.04.2011 року. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як роз'яснює п.п.1-2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дана 1/2 частина спірного будинку була придбана за кошти відповідача та його матері, оскільки остання продала свою квартиру в м. Києві і придбала собі 1/2 частину цього будинку і надала кошти відповідачу на придбання іншої 1/2 частини цього ж будинку. За приписами ч.1, ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За правилами ст.58 ЦПК України 1.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 3. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як регламентовано ст.59 ЦПК України 1. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Оцінюючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано будь-яких доказів в розумінні ст.57-59 ЦПК України щодо придбання спірного нерухомого майна за його особисті кошти та за кошти його матері, тому вказана обставина не є підставою для відмови у задоволенні позову. Як наголошує ч.3, ст.29 КпШС України (в редакції 1969 року) для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. За змістом ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Крім того, відповідач в судовому засіданні наполягав на застосуванні судом позовної давності, яку позивачка пропустила без поважним підстав і відновленню вона не підлягає. Зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу, описаного вище, сторони розірвали шлюб 18.10.2001 року (а.с.5). Позивачка [PERSON] знала про цей факт, що підтверджується змістом її позовної заяви, а також поясненнями відповідача, не спростованими у даному судовому засіданні, що ініціатором розірвання шлюбу була [PERSON] З даним позовом про поділ майна вона звернулась до суду тільки 23.03.2016 року, тобто у термін понад 14 років, порушивши трирічний строк звернення до суду, при цьому до суду з заявами про поновлення строку позовної давності не зверталась і доказів поважності його пропуску судові не надала. Як передачено ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачка по справі пропустила трирічний строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову, тому підстави для задоволення позову відсутні. Згідно ст.79; 88 ЦПК України при відмові у задоволенні позову в повному обсязі, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь суми сплаченого нею судового збору.

Outcome: dismissed