Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22.09.2016 вона зареєструвала шлюб з [PERSON] 07 березня 2017 року у них з відповідачем народилася донька [PERSON]. Спільне життя між ними не склалося, внаслідок чого вони стали проживати окремо, фактичні шлюбні відносини припинені. Вказує на те, що відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, батьківськими обов'язками, не піклувався про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, з його ініціативи постійно виникали сварки. Посилаючись на викладене, ст.ст.150,155, 164 СК України, просила позбавити його батьківських прав щодо доньки, та стягнути з нього понесені судові витрати. Представник позивача позов підтримала в повному обсязі та обґрунтувала їх тими ж обставинами. Представник служби у справах дітей Путивльської районної державної адміністрації просила позов задовольнити. Крім того пояснила, що відповідач не забезпечує дитину належним харчуванням, медичним лікуванням, не спілкується в обсязі, який необхідний для нормального спілкування, про що сам він не заперечував. Відповідач позов визнав повністю. Пояснив, що з позивачем вони спільно не проживають з травня 2017 року. Їх дитині на той час було два місяці. Позивач з ним спілкуватись не бажає, а також проти того, щоб він бачився з дитиною. Зазначив, що приходив до батьків своєї дружини, але двері йому ніхто не відчинив. Вони з позивачем домовились, що буде краще, якщо його позбавлять батьківських прав, тому написав нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на позбавлення його батьківських прав. Чому так буде краще суду не пояснив. Від надання матеріальної допомоги дитині не відмовлявся. Крім того, позивач особисто йому повідомляла, що [PERSON] не його донька, тому він має сумніви, що він є її батьком. В наданих поясненнях Путивльська районна державна адміністрація Сумської області позовну заяву підтримує. Вказують на те, що відповідач свідомо нехтує батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не забезпечує належного харчування, медичного догляду, не спілкується в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовний цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Попереджався про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов'язків, але належних висновків не зробив (а.с.41,42). Ухвалою Путивльського районного суду від 21.03.2018 у прийняття визнання відповідачем позову відмовлено. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника служби у справах дітей Путивльської районної державної адміністрації Сумської області, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню зважаючи на таке. Судом встановлено, що 24.09.2016 сторони зареєстрували шлюб (а.с.7) За час перебування в шлюбі у них народилась донька [PERSON], [INFO] (а.с.8). Позивач зареєстрована разом з донько [PERSON] [ADDRESS] (а.с.19). Відповідач зареєстрований в [ADDRESS], на обліку у лікаря нарколога не перебуває, характеризується як розважливий, комунікабельний, урівноважений, не порушував громадського порядку, виявляє повагу до жителів села, працьовитий, постійної роботи немає, допомагає батькам у веденні домашнього господарства, скарг та зауважень на нього не надходило (а.с.46, 49). Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви від 18.09.2017, [PERSON], відповідач у справі, надає свою згоду на позбавлення його батьківських прав до його малолітньої дочки [PERSON]. Зазначив, що участі у вихованні, навчанні, утриманні дитини не бере (а.с.9) Згідно з висновком про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] від 07.12.2017, Путивльська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.15-16). Відповідно до ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно з ч.ч.6, 8, 9 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ далі - Конвенція) визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені в ст.164 СК України, в тому числі в зв'язку з ухиленням від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини ( п.2 ч. 1 даної норми ). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту інтересів дитини, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування повинно вирішуватися лише після всебічного дослідження позицій сторін, насамперед, з'ясування ставлення батька до дитини. Згідно з п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: 1)не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; 2)не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; 3)не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; 4)не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; 5)не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; 6)не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Факт невиконання батьківських обовязків повинен мати систематичний, постійний характер та здійснювати негативний вплив на фізичне здоровя та моральний розвиток дитини. З позовної заяви та пояснень представника позивача у судовому засіданні вбачається, що свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Зазначені позивачем факти як підстава для позбавлення відповідача батьківських прав, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної систематичної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Разом з тим судом не встановлено, а позивачем не наведено в позові та не доведено в судовому засіданні конкретних фактів винної поведінки відповідача, які б свідчили про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, яких не виконує останній, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження ухилення відповідача від батьківських обов'язків без поважних причин. Відповідач повністю не усувався від виконання батьківських обов'язків стосовно дитини, висловлює бажання допомагати дитині та її матері, згоден надавати матеріальну допомогу, що свідчить про його інтерес до доньки. Письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданих начальнику служби у справах дітей Путивльської районної державної адміністрації [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки позивач та його представник клопотання про допит вказаних осіб в якості свідків не заявляли. Що стосується висновку служби у справах дітей Путивльської районної державної адміністрації Сумської області про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки, [INFO], складеному 07 грудня 2017 року, то даний висновок зовсім не містить будь-яких конкретних обґрунтувань, а містить формальне посилання на те, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не забезпечує належного харчування, медичного догляду, не спілкується в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовний цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не створює умови для отримання дитиною освіти. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. З огляду на вищевказані положення міжнародних актів, з метою забезпечення її інтересів дитини, яка потребує піклування обох батьків, можливо позбавити родинних стосунків з батьком лише в крайньому випадку. Таким чином, з урахуванням викладеного, зібраних та досліджених у справі доказів та встановлених обставин, враховуючи вік дитини, суд вважає недоцільним позбавляти відповідача батьківських прав щодо його малолітньої доньки, оскільки, на думку суду, це буде суперечити інтересам дитини. Разом з тим, в п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Враховуючи вищезазначене, а також те, що відповідач недостатньо спілкувався з малолітньою дитиною, не вживав у повній мірі заходів, щодо її належного матеріального утримання та виховання, суд вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та звернути увагу на те, що питання про можливість позбавлення відповідача батьківських прав може бути предметом повторного судового розгляду у випадку невиконання ним своїх обов'язків. При цьому необхідно роз'яснити відповідачу, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Outcome: dismissed