Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, позовні вимоги якого пізніше уточнив в якому просить : скасувати Рішення [PERSON] сільської Ради Пустомитівського району № І- 18 від 28.09.1995 р. в частині, що стосується передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,2190 га; визнати недійсним Державний акт 1-/ІВ № 4291 від 15 листопада 1995 року про право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2190 га по вул. Полуботка 7, в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області в частині 1/3 ідеальної частки, а саме 0,073 га.; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 земельної ділянки загальною площею 0,2190 га по вул. Полуботка (колишня Мічуріна) 7, в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області, а саме 0,073 га для ведення садівництва за варіантом №1 розподілу земельної ділянки в с. Конопниця по вул. Полуботка між громадянами [PERSON] та [PERSON], підготованого начальником районного відділу земельних ресурсів; зобов'язати Пустомитівський відділ земельних ресурсів (м. Пустомити, вул. Заводська, 10) видати [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,073 га для ведення садівництва за адресою: вул. Полуботка 7, в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області. В обгрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що він та відповідачі [PERSON], [PERSON] є співвласниками житлового будинку та інших господарських будівель, що знаходиться за адресою: Пустомитівський район, с. Конопниця, вул. Полуботка (колишня Мічуріна) 7. Розміри часток між ними є рівними по 1/3 частині за кожним. Однак, незважаючи на те, що він має право на 1/3 частину прибудинкової земельної ділянки, відповідачка [PERSON] без його відома та згоди, незаконно приватизувала спірну земельну ділянку в цілому за собою на підставі рішення Рішення сесії [PERSON] сільської ради від 28.09.1995 р. № 18 та 15.11.1995 року отримала Державний акт на право власності на неї. Таким чином, оскільки він являється співвласником житлового будинку, має право приватизацію на використання та розпорядження 1/3 земельної ділянки, що використовується для обслуговування зазначеного будинку, в тому числі і на отримання її безкоштовно у власність. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить суд захистити його порушені майнові права, шляхом задоволення позовних вимог. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в ході судового розгляду справи позовні вимоги позивача не визнали та заперечили. Свої заперечення мотивують тим, що відносно приватизації спірної земельної ділянки в цілому за [PERSON] позивач [PERSON] ніколи не заперечував, оскільки на підставі оскаржуваного рішення [PERSON] сільської ради № 18 від 28.09.1995 року отримав безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га. для обслуговування житлового будинку і для ведення особистого селянського господарства. Окрім цього, був згідний з тим, що його частка в будинку є незначною та ніколи не користувався жилим будинком та спірною земельною ділянкою. Відповідачка [PERSON] та її адвокат [PERSON] в ході судового розгляду справи позовні вимоги позивача не визнали та заперечили. Свої заперечення мотивують тим, що [PERSON] був згідний з тим, що його частка в будинку є незначною та ніколи не користувався жилим будинком та спірною земельною ділянкою, а тому не заперечував щодо приватизації спірної земельної ділянки за [PERSON] Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак в ході судового розгляду справи від сільського голови надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують та щодо їх задоволення покликаються на розсуд суду. Проаналізувавши доводи сторін та матеріали справи, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог : Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин ( ст. 15 ЦПК України). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 10,60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Судом встановлено, що [PERSON] володіє на праві спільної часткової власності 1 / 3 ідеальною частиною житлового будинку № 7 по вул. Полуботка (колишня назва «Мічуріна») в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області, що стверджується Реєстраційним посвідченням від 20.11. 1991 року, записане в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 22 /а.с. 9/. Іншими співвласниками даного житлового будинку по 1/3 частці є відповідачі [PERSON] та [PERSON], що сторонами не оспорюється, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребують окремого доказування. Встановлено, що 1/3 частина житлового будинку та господарських будівель під № 7 по вул. Полуботка (колишня назва «Мічуріна») в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області набута позивачем [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори від 16.11.1991 року за реєстровим № 4260. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України в редакції від 18.12.1990 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Рішенням [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 18 від 28.09.1995 року, прибудинкову земельну ділянку житлового будинку під № 7 по вул. Полуботка (колишня назва «Мічуріна») в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області, передано у приватну власність відповідачці [PERSON] Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Судом встановлено, що на час прийняття [PERSON] сільською радою оскаржуваного рішення від 28.09.1995 року, право власності позивача [PERSON] на 1/3 ідеальної частки будинковолодіння № 7 по вул. Полуботка в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області, не припинено. Згідно ч. 1 ст. 42 ЗК України в редакції від 18.12.1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Таким чином, враховуючи те, що житловий будинок з господарськими спорудами під № 7 по вул. Полуботка (колишня назва «Мічуріна») в с. Конопниця, Пустомитівського району, Львівської області є обєктом спільної часткової власності, рішення [PERSON] сільської ради № 18 від 18.12.1990 року в частині передачі прибудинкової земельної ділянки в цілому, одному із співвласників [PERSON] порушуючи майнові права інших співвласників, в тому числі позивача [PERSON] є незаконним, а тому в цій частині підлягає скасуванню. На підставі рішення органу місцевого самоврядування від 28.09.1995 року [PERSON] проведено приватизацію даної земельної ділянки про що 15.11.1995 року видано державний акт серії І-ЛВ № 4291 про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,2190 га. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що оскільки рішення [PERSON] сільської ради № 18 від 18.12.1990 року в частині передачі [PERSON] у приватної власність прибудинкової земельної ділянки в цілому, судом визнано незаконним та підлягає скасуванню, Державний акт виданий на підставі незаконного рішення є недійсним та підлягає скасуванню, що відповідає правовій позиції викладеній у постанові Пленуму Верховного суду України від 25.06.2014 року у справі № 6-67 цс 14. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинного до цієї дати Земельного кодексу (ст. 30) до набувача до відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відповідно до п. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. П. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу. Враховуючи дану норму, а також гарантії місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законами України, та те, що на підставі договору дарування від 16.11.1991 року прибудинкова земельна ділянка в дар позивачу [PERSON] не передавалась, доказів звернення позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] сільської ради у встановленому законом порядку з заявою про передачу спірної земельної ділянки у власність та відмови в задоволенні такої суду не представлено, що в свою чергу свідчить про відсутність порушень органом місцевого самоврядування прав позивача, позовні вимоги позивача в частині передачі у приватну власність 1/3 частину спірної земельної ділянки та зобовязати провести державну реєстрації права власності є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed