Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

20 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову вказав, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.01.2012 року за позовом Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного виробничого підприємства Бабушкінського району м.Дніпропетровська - [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В подальшому, заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.11.2013 року [PERSON] було виселено із вказаної квартири. [PERSON] вживав заходів для скасування зазначених необгрунтованих судових рішень, та зрештою ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.05.2015 року заочне рішення суду про виселення було скасовано, а також в подальшому ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2017 року було залишено без розгляду позов Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного виробничого підприємства Бабушкінського району м.Дніпропетровська про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Під час здійснення процедур щодо скасування незаконних судових рішень, [PERSON] . вирішив реалізувати своє право на приватизацію вказаної квартири та 07.11.2016 року звернувся в Дніпропетровську міську раду з заявою про приватизацію квартири. У передбачений законом час його заява розглянута не була. Тому [PERSON] повторно 20.12.2016 року звернувся до міської ради з нотаріально посвідченою заявою щодо приватизації своєї квартири. Ця заява була отримана 26.12.2016 року. Крім того, [PERSON] склав на ім`я позивача заповіт з метою, щоб позивач зміг успадкувати його квартиру, правом на приватизацію якої [PERSON] скористався за життя. [INFO] [PERSON] помер. Позивач своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте виявилося, що спірна квартира вже незаконно приватизована відповідачем. Враховуючи, що [PERSON] помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до позивача як його спадкоємця перейшло право вимагати визнання за ним права власності на цю квартиру. Проте спірна квартира на цей час вже приватизована. Отже, хоча дії [PERSON] та Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради щодо приватизації формально і не були протиправними, є усі підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, видане на вказану квартиру. З урахуванням викладеного, позивач просить суд: - визнати недійсним розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 16.12.2016 року про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на житло, серія та номер [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло серія та номер [NUMBER] , видане 16.12.2016 року Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - скасувати запис № 18738120 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом від 20.12.2016 року після [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , та витребувати від [PERSON] на його користь зазначену квартиру. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В. від 07 серпня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року визначено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі на 30 жовтня 2018 року. Визначено відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. Судове засідання призначалось на 30.10.2018 року, проте було відкладено в зв`язку з неявкою відповідачів в судове засідання. Відповідачі про розгляд судом справи повідомлені належним чином, відзиву на позовну заяву не надали, в судові засідання, призначені на 30.10.2018 року, 28.03.2019 року, 08.05.2019 року, 19.09.2018 року, 11.10.2019 року, не з`явились, причину неявки суду не повідомили. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, просить розглядати справу в її відсутність. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.01.2012 року у справі № 2-3732/2011 за позовом Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного виробничого підприємства Бабушкінського району м.Дніпропетровська, [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , та зобов`язано сектор громадянства та реєстрації фізичних осіб Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.11.2013 року у справі №200/10857/13-ц за позовом Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради [PERSON] було виселено із вказаної квартири,. В подальшому, за заявою відповідача, ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року заочне рішення від 27.01.2012 року по справі № 2-3732/2011 було скасовано та призначено справу до розгляду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.06.2017 року було залишено без розгляду позов Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного виробничого підприємства Бабушкінського району м.Дніпропетровська про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Також, ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.05.2015 року задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення по справі за позовом Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради до [PERSON] про виселення, та заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.11.2013 року - скасовано. Також з матеріалів справи вбачається, що 20.12.2016 року [PERSON] склав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В., згідно якої просить оформити за ним право власності на квартиру [ADDRESS] шляхом її приватизації в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вищезазначена квартира була ним отримана згідно ордеру та він є основним та єдиним квартиронаймачем даного житла. Всі необхідні документи стосовно вищезгаданої квартири будуть ним подані додатково. Згідно опису вкладення до листа, та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, дана заява була направлена 22.12.2016 року до Центру надання адміністративних послуг «Відкрита влада» та отримана адресатом 26.12.2016 року. 20 грудня 2016 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усі свої права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе його майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Позивач 28.02.2018 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . З наданої Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради копії архівної справи приватизації квартири [ADDRESS] вбачається, що 15 листопада 2016 року до органу приватизації звернувся [PERSON] , який є наймачем вказаної квартири, з заявою про передачу займаної квартири у приватну власність. Зазначена квартира надана [PERSON] на підставі ордеру від 23.12.2014 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. Розпорядженням органу приватизації від 16.12.2016 року задоволено прохання наймача [PERSON] і передано вказану квартиру у приватну власність. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.06.2017 року, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , виданого 16.12.2016 року Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивач обґрунтовує свої доводи тим, що він як спадкоємець померлого [PERSON] , має право вимагати визнання за ним права власності на спірну квартиру, оскільки [PERSON] за життя звернувся до компетентного органу з заявою про приватизацію квартири, однак помер до прийняття цим органом рішення про приватизацію та після збігу встановленого законом строку для розгляду заяви. Вирішуючи спір, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. За змістом статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків передбачено, що для проведення процедури приватизації громадянином до органу приватизації подається відповідний перелік документів, в тому числі оформлена заява на приватизацію квартири. В частині п`ятій пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13, та підтверджений Верховним Судом у постанові від 07.10.2019 року у справі № 752/6593/18. Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою. Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 81 ЦПК України). Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 1 Закону України статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Таким чином, громадянин може звернутися з заявою про приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення [PERSON] з заявою до органу приватизацію про приватизацію спірної квартири, тобто станом на 20.12.2016 року - вказана квартира вже не належала до державного житлового фонду, оскільки булла приватизована іншою особою - [PERSON] , про що було прийнято відповідне рішення (розпорядження) органу приватизації 16.12.2016 року. Будь-яких доказів того, що [PERSON] звертався з відповідною заявою до органу приватизації 07.11.2016 року, позивач не надав. Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародноправовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний дотримуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.1 ст.321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зважаючи на те, що на день винесення рішення органом приватизації про передачу квартири [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] було відсутнє волевиявлення [PERSON] на приватизацію вказаної квартири, суд вважає, що права [PERSON] не були порушені приватизацією спірної квартири. Суд також зазначає, що [PERSON] помер [INFO] , тобто до, а не після спливу місячного строку, про який зазначено у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивач також не посилається на жодне порушення норм матеріального права Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради при прийнятті зазначеного рішення, суд приходить до висновку, що законодавчі підстави для визнання недійсним розпорядження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 16.12.2016 року про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на житло, серія та номер [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] - відсутні. Тобто, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Решта позовних вимог, а саме визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло серія та номер [NUMBER] , видане 16.12.2016 року Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; скасувати запис № 18738120 про державну реєстрацію права власності на вказану на квартиру за [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом від 20.12.2016 року після [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , та витребувати від [PERSON] на його користь зазначену квартиру - є похідними від вказаної вимоги, а отже, теж не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed