Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.11.2020 відкрито провадження по справі. Позивач ТОВ «Вердикт Капітал» обґрунтовує позовні вимоги тим, що 19.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту № 11317649000, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, зі сплатою 13,0% річних. З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 19.03.2008 між Банком та [PERSON] укладено договір поруки № 189258. Між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. 10.08.2020 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір №2301/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № № 11317649000 від 19.03.2008 та договором поруки № 189258 від 19.03.2008. Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділений правом грошової вимоги до відповідача. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 100 000,00 доларів США, а позичальником в повному обсязі не погашена заборгованість. Отже, станом на 22.09.2020 відповідач має заборгованість в розмірі 306 584,89 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 8646368,39грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тіло кредиту ) - 88088,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 2484290,34грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 217096,72 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 6122605,12грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості - 1399,64 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить - 39472,93грн. З огляду на те, що позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів отриманих на підставі Кредитного договору № 11317649000 від 19.03.2008, у позичальника виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Нарахування трьох відсотків річних проведено на суму 88 088,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 2 484 290,34грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період із 22.09.2017 - 22.09.2020 і складає 223 846,11грн. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 22.09.2020 відповідно до розрахунку заборгованості становить 223846,11грн. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 11317649000 від 19.03.2008 в розмірі 223846,11грн, судовий збір в розмірі 3357,69грн та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 20000,00грн. 13.07.2021 до суду надійшла заява від представника відповідачів - адвоката Цокало Тетяна Михайловича про застосування строків позовної давності відповідно до якої зазначено, що як вбачається зі змісту п.1.2.2. Кредитного договору між його сторонами було досягнуто домовленість, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток №1 до Договору), але будь-якому випадку не пізніше 19 березня 2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін, копії Кредитного договору та Додаток №1 додані разом із позовною заявою. Додатком №1 до Кредитного договору визначено, що згідно з графіком погашення кредиту останнім днем погашення основної суми заборгованості та процентів за користування кредитом є 19.03.2015. Позивач не надав суду доказів того, коли останній раз відповідачі здійснили останній платіж на погашення кредиту. З позовною заявою Банк (його правонаступники), сам позивач не звертались до 19.03.2018 в межах трьохрічного строку позовної давності, або після його спливу, до суду про стягнення заборгованості за Кредитним договором з відповідачів. За своєю правовою природою, три відсотка річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, є похідними вимогами про стягнення основної суми боргу. Отже, оскільки позовна давність сплила у кредитора ще 19.03.2018, щодо основної заборгованості, а за своєю правовою природою, три відсотки річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, є похідними вимогами про стягнення основної суми боргу, тому і позовна давність також сплила у позивача до вимоги про стягнення 3% річних ті інфляційних втрат, як додаткових вимог, тому в позові про стягнення боргу за Договором про надання споживчого кредиту №11317649000 від 19.03.2008 необхідно відмовити. 03.08.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» відповідно до якої зазначено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ст. ст. 509, 510,525,599, 611, 625, 629, Цивільного кодексу України. Відповідачі не повернули кредитні кошти в строк встановлений кредитним договором, а ні первісному кредитору, а ні новому кредитору, що послужило підставою звернення товариства з відповідним позовом до суду для захисту своїх майнових інтересів. Право на позов про стягнення заборгованості згідно ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежуються останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, що в даному випадку ТОВ «Вердикт Капітал» було дотримано при здійсненні розрахунків заборгованості. Представник позивача - адвокат Радченко В.Ю. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідачів - адвокат Цокало Т.М. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на заяву про застосування строків позовної давності та на те, що у позивача відсутнє право звернення про стягнення заборгованості за кредитним договором, який був наданим в іноземній валюті, оскільки ТОВ «Вердикт Капітал» не має ліценцій на право фінансової діяльності, яка зв`язана з іноземною валютою. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11317649000. Відповідно до пункту 1.1. договору про надання споживчого кредиту №11317649000 визначено, що Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, Долар США в сумі 100000,00 (сто тисяч доларів США 00 центів), що дорівнює еквіваленту 505000,00грн за курсом НБУ на день укладання Договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в Договорі лише в разі надання Банком кредиту в іноземній валюті. Згідно із пункту 1.2.2. договору про надання споживчого кредиту №11317649000 визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 19 березня 2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідно угоди сторін. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 189258 від 19.03.2008, положеннями п. 1.1. якого встановлено, що поручитель зобов`язується перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № №11317649000 від 19.03.2008. За умовами п. 1.3. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, комісій, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Пунктом 1.4 договору поруки передбачено, що відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. 25 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту №11317649000 від 19.03.2008 відповідно до якої, у забезпечення виконання грошових зобов`язань в повному обсязі позичальника за договором позичальник передає в заставу, а Банк приймає транспортний засіб марка «BMW», модель Х5, рік випуску 2008, колір чорний, тип ТЗ легковий універсал, номери агрегатів: шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Банк виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 100 000,00 доларів США, а відповідачі отримали зазначені кошти, позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно кредитного договору. Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з приписами ч. 1 статті 626 ЦК України шляхом підписання договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з укладенням сторонами договору, вони набувають взаємних прав та обов`язків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець відповідно до положень статті 1048 ЦК України має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до положень ч. 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» зазначає, що відповідач має заборгованість в розмірі 306 584,89 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 8646368,39грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тіло кредиту ) - 88088,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 2484 290,34грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 217096,72 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 6122605,12грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості - 1399,64 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить - 39472,93грн. Однак, ТОВ «Вердикт Капітал» обґрунтовуючи позовні вимоги зазначили, що позичальник прострочив грошове зобов`язання по поверненню кредиту, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, яких проведено на суму 88 088,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.09.2020 становить 2 484 290,34грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період із 22.09.2017 - 22.09.2020 і складає 223 846,11грн. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 22.09.2020 відповідно до розрахунку заборгованості становить 223846,11грн. За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. До того ж суд вважає, що у випадку відсутності зазначення в договорі розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов`язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України» від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України. Пунктом 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Пунктом 4.10. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Пунктом 5.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них. Проте, ТОВ «Вердикт Капітал» не надало суду первинних бухгалтерських документів виписки по рахункам, документи, які підтверджують погашення кредиту відповідачами, а саме: платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки. У позовній заяві не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об`єктивних причин неможливості їх надання останній не подавав. Крім того, судом встановлено, що 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, набуло права за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту №11317649000 від 19.03.2008 та договором поруки № 189258 від 19.03.2008. 10 серпня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено договір №2301/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором кредиту № № 11317649000 від 19.03.2008 та договором поруки № 189258 від 19.03.2008. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги. Це, зокрема, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад, клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором, до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 в справі №909/968/16. Отже судом установлено, що договір про відступлення права вимоги №2301/К від 10.08.2020 є договором факторингу. Вичерпний перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах, визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг. Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями. Вказана правова позиція підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду №61-2309св18 від 16 грудня 2020 року. Як установлено судом, Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, що дає підстави вважати, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» не може набути право вимоги за валютним кредитним договором. Також матеріали справи не містять доказів існування генеральної та/або індивідуальної ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою у Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з яким було укладено договір про відступлення права вимоги №2301/К від 10.08.2020. Аналізуючи викладене вище, враховуючи, що кредитні кошти надавались відповідачу в іноземній валюті, а саме в розмірі 100 000,00 доларів США, однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» мають ліцензію для вчинення валютних операцій, суд приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» не наділені правом грошової вимоги до відповідачів. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за валютним договором про іпотечний кредит, як це передбачено статтями 75 - 79, 81 ЦПК України. Таким чином щодо доводів представника відповідачів про пропущення позивачем ТОВ «Вердикт Капітал» строків позовної давності, суд зазначає, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки не доведено порушеного права позивача. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмежено відповідальністю «Вердик Капітал» в особі генерального директора Іжаковського Олега Валерійовича, який діє на підставі Статуту та Адвокатське Об`єднання «Вердикт», в особі керуючого партнера Слостіка Андрія Геннадійовича, який діє на підставі Статуту уклали договір №21-12/2019 про надання правової допомоги. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволені позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу понесені позивачем покладаються на позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed