Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявленого позову посилається на ті обставини, що з 02 березня 2015 року вона працювала на посаді інженера по охороні праці в ТОВ «Амстор Рітейл Трейд». Взагалі на зазначеному підприємстві вона пропрацювала сім років. 19 серпня 2015 року її було звільнено за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Проте, з таким формулюванням свого звільнення вона не згодна, оскільки керівництво відповідача змусило її написати заяву про звільнення за власним бажанням. В липні 2015 року ТОВ «Амстор Рітейл Трейд», передало всі свої торгівельні площі та обладнання ТОВ «Сільпо» у звязку з чим всіх співробітників було звільнено. При цьому відповідач змінив організацію виробництва та суттєві умови праці, небажаючи звільняти всіх працівників за скороченням штатів, тим самим не попередив всіх за 2 місяці про можливе звільнення, а створив такі умови праці, щоб працівники звільнялися за власним бажанням. Оскільки відповідач шантажував її несплатою заробітної плати, звільненням за прогули, втратою трудової книжки, то вона змушена була написати заяву про звільнення з підприємства за власним бажанням. Вважаючи дії ТОВ незаконними, просить суд визнати її звільнення незаконним, зобовязати відповідача поновити її на роботі, стягнути з ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, виходячи з її середньомісячної заробітної плати в розмірі 4677,40 гривень, стягнути середній заробіток за відпрацьовані дні і за час вимушеного прогулу в серпні 2015 року в розмірі 4568,67 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що в ТОВ «Торговий будинок «Амстор» в подальшому ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» вона працювала з березня 2008 року. В червні 2015 року роботодавець відправив всіх працівників у відпустку без збереження заробітної плати на 15 днів а вже в липні 2015 року підприємство взагалі не працювало. 28 липня 2015 року керівництвом ТОВ їй було запропоновано написати заяву про звільнення за згодою сторін, на що вона відмовилася, запропонувавши керівництву звільнити її за скороченням штату і виплатити вихідну допомогу. Однак не дивлячись на її попередження, 31 липня 2015 року відповідач провів загальне звільнення всіх працівників магазинів «Амстор». Однак її та ще декілька осіб не було звільнено. Коли вона прийшла на роботу 3 серпня 2015 року, її не допустили до робочого місця, оскільки службові приміщення вже були зайняті підприємством орендатором, іншого робочого місця їй не надали, а тому вона змушена була перебувати на прохідній поряд з інспектором служби охорони. Таким чином роботодавець самостійно змінив умови праці, почав вимагати виконання робіт, які не передбачені трудовим договором. Так вона працювала з 3 серпня 2015 року до 10 серпня 2015 року. Прийшовши на роботу 10 серпня 2015 року і в котрий раз не отримав місця для роботи, вона відмовилася виконувати функції, що не були обумовлені трудовим договором. 12 серпня 2015 року її було ознайомлено з наказом про введення режиму простою на підприємстві з 11 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року, однак керівництво наполягало на її роботі повний робочий день. Оскільки керівництво перевело її на іншу роботу без її згоди, то вона не бажала працювати на іншому місці, про що неодноразово повідомляла керівництво. При цьому відповідач не сплачував своєчасно заробітну плату, у звязку з чим 14 серпня 2015 року вона зверталася до прокуратури Орджонікідзевського району міста Маріуполя. 20 серпня 2015 року вона написала заяву про звільнення її за власним бажанням у звязку з порушення трудового законодавства за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Зазначену заяву вона відправила рекомендованим листом. Однак керівництво аби її залякати надало їй копію наказу про звільнення з 19 серпня 2015 року за прогули. Вона не погодилася із зазначеним наказом, про що повідомила керівництво. В подальшому зазначений наказ так і не було підписано керівництвом. 27 серпня 2015 року співробітник відділу кадрів повідомила її що вона звільняється, всі документи передаються до міста Дніпропетровська, при цьому вона також повідомила, що її звільнено 19 серпня 2015 року за прогули, але якщо вона бажає, то керівництво може піти на поступки та звільнити її за власним бажанням. Оскільки вона переживала за свою трудову книжку, яка може зникнути та наслідки звільнення за прогули, тому погодилася написати заяву про звільнення за власним бажанням, в якій поставити дату 19 серпня 2015 року. Таким чином зазначена заява не відповідала її добровільному волевиявленню, бо написана під примусом. На момент звільнення відповідач не розрахувався з нею в повному обсязі, заборгованість по заробітній платі за червень, липень було сплачено 21 серпня 2015 року, а остаточний розрахунок проведено тільки у вересні 2015 року. При цьому заробітну плату за серпень 2015 року відповідачем так і не виплачено. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду письмові заперечення, в яких вказала, що позивач працювала у відповідача з 02 березня 2015 року по 19 серпня 2015 року. Протягом серпня 2015 року [PERSON] неодноразово порушувала трудову дисципліну, а саме: була відсутня на роботі 03.08.2015 р., 04.08.2015 р. - протягом трьох годин у робочий час; 11.08.2015 р., 12.08.2015 р., 13.08.2015 р., 14.08.2015 р., 17.08.2015 р., 18.08.2015 р. - протягом усього робочого дня. Факти вчинення прогулів зафіксовані відповідними актами. 10 серпня 2015 року [PERSON] запропоновано надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі 03.08.2015 р. та 04.08.2015 р., проте вона відмовилась від надання пояснень, про що був складений відповідний акт. Крім того, листами від 11 серпня 2015 року та 14 серпня 2015 року [PERSON] було запропоновано надати письмові пояснення щодо своєї відсутності на роботі, а також документи, які б підтверджували поважність причин відсутності на роботі. Однак позивачка ніяких пояснень та підтверджуючих документів не надала. Натомість, дізнавшись про загрозу звільнення за прогул, вона з'явилась на роботі 19 серпня 2015 року та вмовляла спеціаліста з персоналу не звільняти її за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Розуміючи, що подібний запис у трудовій книжці негативно вплине на подальше працевлаштування, спеціаліст з персоналу погодилась оформити звільнення [PERSON] за власним бажанням у звязку з чим остання власноруч і добровільно написала заяву про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України. При цьому, в той же день позивачці була вручена трудова книжка, що підтверджується відповідною розпискою від 19 серпня 2015 року. Остаточний розрахунок з [PERSON] був проведений 04 вересня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням від 03.09.2015 р. № [NUMBER]. У звязку з тим що позивачку було законно звільнено, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони були працівниками ТОВ «Амстор Рітейл Трейд». Підтвердили той факт, що їм було запропоновано звільнитися за згодою сторін, але у звязку з тим що вони відмовилися звільнятися на таких умовах, керівництво ТОВ створило такі умови роботи, що змусило їх написати заяви про звільнення за власним бажанням. Заборгованість по заробітній платі дійсно існувала, у звязку з чим вони зверталися із заявами до правоохоронних органів, але після звільнення вся заборгованість була сплачена. Суд розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно трудової книжки АО № 691062 [PERSON] була прийнята на роботу 02 березня 2015 року в ТОВ «АМСТОР РІТЕЙЛ ТРЕЙД» на посаду інженера з охорони праці на підставі наказу № 4-к від 2 березня 2015 року. Звільнена з посади 19 серпня 2015 року згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, на підставі наказу 1247 к від 19 серпня 2015 року. ( а.с.3) Відповідно до ст. 38 КзпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно наказу № 1247-к від 19 серпня 2015 року, [PERSON] було звільнено за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. З даним наказом позивач [PERSON] була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис. Підстава зазначена в наказі заява [PERSON] ( а.с.37) В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 19 серпня 2015 року, про звільнення її за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Факт написання зазначеної заяви позивачкою не спростовано. ( а.с.36) Таким чином [PERSON] особисто на законних підставах звернулася до роботодавця, із власноруч написаною заявою про звільнення її за власним бажанням. При цьому в цій заяві [PERSON] просить звільнити її саме з 19 серпня 2015 року. Оскільки сторони трудового безстрокового договору можуть домовитися про будь-який строк його розірвання в межах двотижневого строку, то працівник може бути звільнений навіть в день подачі заяви про звільнення, тому звільнення [PERSON] в день написання та подання заяви про звільнення за власним бажанням не суперечить закону. Також в матеріалах справи міститься розписка [PERSON] про отримання нею трудової книжки саме у день звільнення - 19 серпня 2015 року, що свідчить про те, що [PERSON] було звільнено саме 19 серпня 2015 року. ( а.с.38) В судовому засіданні позивачка наполягала, на тому, що роботодавець шантажував її звільненням за прогули у звязку з чим вона була змушена написати заяву про звільнення за власним бажанням. Однак [PERSON] було надано копію наказу № 1247 від 19 серпня 2015 року, про звільнення її за п.4 ст.40 КЗпП України, який не підписано керівником, не засвідчено відповідальною особою, який не містить печатки підприємства, оригіналу наказу надано не було. Тому суд відповідно до ст.ст.58,59, 64 ЦПК України ставиться критично до зазначеного документу як доказу. Також в матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] директору ТОВ «Амстор Рітейл трейд» про звільнення її за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку з порушенням трудового законодавства, яка була датована 20 серпня 2015 року, та відіслана керівництву підприємства саме 20 серпня 2015 року ( а.с.15), тобто вже після її звільнення 19 серпня 2015 року, за власним бажанням за ч.1 ст. 38 КЗпП України. Заву про звільнення за ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі зміною в організації роботи та праці, копія якої міститься в матеріалах справи ( а.с.8) [PERSON] нібито написала 10 серпня 2015 року, однак відміток або підтверджень того, що зазначена заява була надіслана або вручена роботодавцю, позивачкою надано не було. Однією з позовних вимог [PERSON] є поновлення її на роботі або застосування вимог ст. 240-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення". Оскільки судом встановлено, що [PERSON] законно було звільнено 19 серпня 2015 року за ст.38 ч.1 КЗпП України на підставі її особистої заяви, то наслідки її незаконного звільнення судом не можуть бути застосовані. Щодо позовних вимог в частині стягнення з ТОВ «Амстор Рітейл Трейд» на користь позивачки заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з її середньомісячної заробітної плати та середнього заробітку за відпрацьовані дні і за час вимушеного прогулу в серпні 2015 року в розмірі 4568,67 гривень, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення по справі, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. За розрахунком позивачки розмір її середньоденної заробітної плати складає 217,56 грн.;невиплачена заробітна плата за серпень 2 828,20 грн.; компенсація за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2015 року по 17 березня 2016 року 34 591,96 грн. (а.с.104). [PERSON] зверталася до прокурора Орджонікідзевського району міста Маріуполя по факту заборгованості по заробітній платі, яке датовано 14 серпня 2015 року. 18 серпня 2015 року [PERSON] особисто зверталася до роботодавця із заявою про виплату їй заборгованості по заробітній платі за червень та липень 2015 року, про що свідчить її заява від 18 серпня 2015 року з поштовим підтвердженням про відправлення ( а.с.13). З довідки № 4/15248 від 21 серпня 2015 року про прийняття та реєстрацію заяви, виданої Орджонікідзевським РВ ММУ УМВС України вбачається, що [PERSON] зверталася до міліції із заявою про невиплату заробітної плати за червень, липень 2015 року. Із заявою про шантаж з боку роботодавця до правоохоронних органів [PERSON] не зверталася. Постановою про закриття кримінального провадження від 06 жовтня 2015 року, кримінальне провадження № 12015050790002435 за її заявою від 19 серпня 2015 року закрите у звязку із встановленням відсутності в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.72) через те, що заробітна плата [PERSON] за червень та липень 2015 року була виплачена. Враховуючи це, а також відсутність будь-яких інших доказів на підтвердження факту наявності заборгованості по заробітній платі за червень та липень 2015 року у відповідача перед позивачкою [PERSON], суд вважає, що підстав для її стягнення немає. Як вбачається з індивідуальної відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] сума заробітку з якої сплачено єдиний внесок становить за серпень 2015 року 2 406,58 грн. (а.с.99). Однак така відомість не може бути доказом розміру нарахованої, але невиплаченої заробітної плати позивачці в серпні 2015 року, оскільки вона вказує про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України та єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування виходячи із сум нарахованої, а не виплаченої заробітної плати. Як вбачається з платіжного доручення № [NUMBER] від 03 вересня 2015 року виплата грошових коштів за серпень 2015 року в сумі 763,52 грн. здійснена 04 вересня 2015 року (а.с.3). Визначити, які складові входять до розміру вказаної суми за відсутності інших доказів судом неможливо. Оскільки судом не установлено при розгляді справи які суми заробітної плати фактично підлягали виплаті [PERSON] в серпні 2015 року, більш того, встановлено, що позивачка у день свого звільнення фактично не працювала та не надала належних доказів в сенсі ст. 60 ЦПК України на підтвердження звернення до відповідача з вимогою про проведення остаточного розрахунку, що є необхідною умовою для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині саме з цих підстав. На підставі викладеного ст.ст.38,40,115,116, 117,240-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed