Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

07.12.1998 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] розміщений на земельній ділянці 974 кв.м. з земельною ділянкою загальною площею 0,094 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Житловий будинок , що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належав [PERSON] [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину на житло [NUMBER] від 04.04.1993 року, та відповідно до договору купівлі продажу від 05.05.1993 року зареєстрованим в реєстрі за № 1-682 посвідчений 2-ю Канівською міською держнотконторою перебував у власності Відповідача [PERSON] на праві особистої приватної власності, з надвірними спорудами. Між [PERSON] та [PERSON] нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалася. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу Відповідач [PERSON], 07.12.1998 року надав позивачу довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Лагутінською Є.П., продати за ціну та на його власний розсуд майно: житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], з земельною ділянкою загальною площею 0,094 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також: право надання, від імені Відповідача, заяви, одержувати різні довідки та документи, отримувати кошти, розписуватись від його імені. В рахунок продажу будинку з надвірними спорудами між Позивачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] було підписано зобов'язання, посвідчене приватним нотаріусом Лагутінською Є.П, відповідно до якого, Відповідач отримав від [PERSON] кошти в сумі 9229 гривень, що еквівалентно 3500 доларів США та жодних претензій до даного житлового будинку, земельної ділянки [PERSON] в майбутньому мати не буде. На підтвердження даного правочину відповідач [PERSON] передав [PERSON] оригінал державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданого на підставі рішення Канівської міської ради народних депутатів від 18 серпня 1998 року за №328, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №135. Відповідно до даного зобов'язання позивач повинен був протягом року оформити договір купівлі - продажу, проте через свою необізнаність, брак часу, життєвим та фінансовими труднощами, він не мав змоги вчасно здійснити переоформлення придбаного житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,094 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На даний час термін дії довіреності, яку надав Відповідач [PERSON] закінчився. У зв'язку із закінченням терміну дії довіреності в березні 2015 року позивач звернувся до відповідача з метою укладення письмового договору купівлі - продажу будинку та подальшого його нотаріального посвідчення, але Відповідач [PERSON] відмовив у цьому, посилаючись на те, що Позивач повторно повинен сплатити йому кошти за придбаний будинок. Такі дії відповідача порушують права Позивача у зв'язку із чим він не має можливості здійснити реєстрацію права власності житлового будинку, які набув на підставі договору купівлі - продажу. Просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], з надвірними будівлями та спорудами, та земельної ділянки загальною площею 0,094 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю виданого на підставі рішення Канівської міської ради народних депутатів від 18 серпня 1998 року за № 328 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №135 укладеним між мною [PERSON] та відповідачем [PERSON] 07.12.1998 року- виконаним та дійсним. Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], розміщений на земельній ділянці 974 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами. Визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 0,094 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю виданого на підставі рішення Канівської міської ради народних депутатів від 18 серпня 1998 року за № 328, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №135. Представник позивача - адвокат Пономаренко В.О. в судовому засіданні позов підтримала та посилаючись на обставини викладені у позові та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, підтвердив, що в 1998 р. домовився про продаж будинку з [PERSON], але останній попросив надати йому генеральне доручення на продаж будинку замість укладення договору купівлі-продажу. Після того як минуло 17 років останній звернувся повторно про переоформлення будинку та земельної ділянки. Жодного дня він не ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду. В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. ст. 57-58 Конституції України, ст. 5 чинного ЦК України та ст. 3 ЦК України в редакції 1963 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини виникли у грудні 1998 року, а, відповідно, для їх врегулювання слід застосувати ЦК України в редакції 1963 року. Відповідно до глави 12 ЦК України в редакції 1963 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зокрема, на той час, право власності на будинок могло виникнути у зв'язку з визнання у судовому порядку договору купівлі-продажу житла, укладеному без дотримання необхідної за законом нотаріальної форми його укладення, - дійсним . Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. А у відповідності до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність», що діяла на час укладення договору, наявність угоди, визнаної судом дійсною є підставою для набуття права власності. Отже, за викладеними нормами права, набуттю права власності за договором, який не посвідчено нотаріально, передує визнання такого договору в судовому порядку дійсним. Так, при наявності дійсної угоди, визнання права власності на житловий будинок є зайвим. Виходячи зі змісту ст. 203 ЦК УРСР, угода могла бути визнана дійсною в разі, коли укладена у відповідності з вимогами закону. З системно логічного аналізу названих норм можна зробити наступні висновки, що за час дії ЦК України в редакції 1963 року, суд міг визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку (квартири) лише за дотримання наступних умов: ·продаж вчинено власниками житла, які мають належно оформлені правоустановчі документи на нього; ·є усі необхідні для нотаріального посвідчення договору документи, які вимагає чинне законодавство; ·сторони домовилися про усі істотні умови договору, про що є належні докази, і, більше того, одна з сторін повністю або частково виконала його; ·друга сторона ухиляється від нотаріального його оформлення і таке ухилення є реальним та ґрунтується на обставинах, які сторони не мають можливості усунути в інший законний спосіб; ·сторони з об'єктивних причин позбавлені можливості надати договору нотаріальної форми (посвідчити у нотаріуса). Відсутність хоча б однієї умови, є беззастережною підставою для відмови у такому позові. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є власником майна - будинковолодіння по [ADDRESS] - на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами від 05.05.1993 р. (а.с.9), який нотаріально посвідчений за реєстровим номером 1-682 та технічного паспорта на будинковолодіння (а.с.1416). Позивач не надав суду договір купівлі - продажу нерухомого майна (будинковолодіння та земельної ділянки) оформлений в простій письмовій формі, його представник у позові та у судовому засіданні вказує на видане відповідачем доручення для оформлення договору купівлі-продажу позивачем та зобов'язання відповідача про отримання коштів за жилий будинок з надвірними спорудами, а тому усна угода купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки на якій воно розміщене по [ADDRESS], має бути визнана дійсною, але його доводи суперечать вказаним вище вимогам закону і свідчать, що вказаний договір не був укладений. Позивачем також не надано суду доказів на підтвердження своїх доводів, що Відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинковолодіння та земельної ділянки та те, що дане ухилення є реальним та ґрунтується на обставинах, які сторони не мають можливості усунути в інший законний спосіб. Більше того такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема, дорученням від 07.12.1998р. (а.с.10) виданим [PERSON] на ім'я [PERSON] яким він доручає продати останньому жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та передачею всіх правовстановлюючих документів на будинковолодіння та земельну ділянку. Судом встановлено, що згідно позовної заяви [PERSON] (а.с. - 2-4); ксерокопій зобов'язання від 07.12.1998 року (а.с. - 7); договору купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами від 05.05.1993 р. (а.с.9); технічного паспорту (а.с. - 14-16) та державного акту на право приватної власності на землю (а.с. - 13) і до часу ухвалення судом рішення перебуває у відповідача і перешкод для нотаріального оформлення продажу будинковолодіння та земельної ділянки немає. Проте сторони із суб'єктивних міркувань за таким оформленням не зверталися і не бажають звертатися, доказів іншому, у матеріалах справи немає, при тому, що право на таке звернення у них зберігається й зараз. За таких обставин і, взявши до уваги судову практику, відповідно до якої суди не повинні підміняти в своїй діяльності нотаріальні контори й визнавати дійсними договори, можливість нотаріального посвідчення яких зберігається, у позові [PERSON] слід відмовити, з підстав його недоведеності і фактично відсутності між сторонами спору, про що свідчить визнання відповідачем у судовому засіданні позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed