Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. про визнання недійсним договору від 03.08.2016 року дарування квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за №2369. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Як стверджувала позивач її колишня невістка [PERSON] працевлаштувавшись у м. Києві не мала місця проживання і за згодою [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] . Згодом, [PERSON] запропонувала [PERSON] взамін на догляд та довічне утримання переоформити на неї право власності на помешкання належне позивачу. Оскільки [PERSON] деякий час до укладання договору наглядала за [PERSON] у останньої не було необхідності розбиратися в природі договору, правах та обов`язках сторін. Крім того, позивач фізично не могла читати договір, оскільки має проблеми з зором. Також, дане помешкання є єдиним можливим місцем проживання [PERSON] у якому вона була і залишається зареєстрованою. За твердженням позивача після підписання договору вона самостійно до сьогоднішнього дня продовжує оплачувати комунальні послуги, особові рахунки, які до цього часу оформлені на неї. Таким чином, на думку [PERSON] , зазначене свідчить про те, що вона не мала наміру відчужувати свою квартиру за договором дарування, оскільки розраховувала на отримання від відповідача догляду, що підтверджує помилкове сприйняття умов договору дарування та тягне визнання його недійсним. За таких обставин, позивач просила про задоволення позовних вимог на підставі ч.1 ст. 229 ЦК України та повернення у її власність квартири [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, зі слів представника позивача - [PERSON] , повноваження якої разом з іншими 6-ти представниками підтверджується нотаріально посвідченими довіреностями на 2-ох сторінках кожна з правом передоручення від 31.01.2017 року та 23.02.2018 року (а.с. 49-50, 51-52, 105-106), [PERSON] є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи і не здатна самостійно пересуватись, хоча це не стало їй на заваді прочитати вказані доручення, свідомо їх посвідчити, виказуючи вільне волевиявлення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримала, просила суд позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування квартири, як такий, що вчинений під впливом помилки щодо природи правочину. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували і пояснили, що, укладаючи договір від 03.08.2016 року, сторони мали намір укласти саме договір дарування. Пропозиція укладення договору дарування квартири надійшла особисто від позивача, яка за життя хотіла розпорядитися своїм майном саме таким чином. Дане бажання підтверджено письмовою заявою [PERSON] , яка була надана нотаріусу до підписання договору, що крім іншого, підтверджує збіг волі та волевиявлення дієздатної особи під час укладення спірного правочину. За твердженням представника відповідача даний спір виник під впливом сторонніх осіб, які взяли на себе витрати за послуги нотаріуса та зацікавлені в розірванні договору дарування і отриманні квартири одинокої пристарілої особи на умовах договору довічного утримання для подальшого заволодіння майном позивача здійснюючи підміну понять та пропонуючи договір довічного утримання з пенсіонером, як придбання квартири по персональній інвестиційній програмі для зацікавлених осіб. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Крім того, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. надала до суду письмові заперечення проти позову та пояснила, що для посвідчення договору дарування квартири сторонами було подано усі без виключення необхідні документи згідно чинного законодавства України. При посвідченні договору дарування квартири нотаріусом було встановлено особу [PERSON] та [PERSON] і перевірено їх дієздатність. До вчинення правочину нотаріусом встановлено дійсні наміри кожної з сторін шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін, а також встановлено відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. [PERSON] була одноосібним власником квартири [ADDRESS] у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 18.05.2001 року виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва (а.с. 99). Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з матеріалів справи, 03.08.2016 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарувала відповідачеві квартиру [ADDRESS] . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. за реєстровим №2369 (а.с.97-98). Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст.229 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Тобто, згідно з цією статтею Цивільного кодексу помилка - це неправильне сприйняття особою істотних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин вчинений не був. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорі дарування від 03.08.2016 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, були попередньо ознайомлені з вимогами щодо вчинення нотаріальних дій, розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного. У п.12 оспорюваного договору дарування вказано, що нотаріусом роз`яснено сторонам договору вимоги законодавства щодо змісту прав та обов`язків за цим договором та правових наслідків його укладення. Таким чином, суд вважає, що, укладаючи договір дарування квартири, позивач не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, враховуючи зміст договору і роз`яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення правочину. Факт вільного та усвідомленого волевиявлення позивача щодо укладення договору дарування підтверджується також письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, крім іншого, нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 03.08.2016 року (а.с. 132) за якою остання усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, без застосування фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею цією заявою просить посвідчити договір дарування квартири, за яким вона безоплатно передає у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . При цьому, із вказаних документів вбачається що вони прочитані та особисто підписані [PERSON] . Крім того, позивач [PERSON] за власним підписом 31.01.2017 року та 23.02.2018 року (а.с. 49-50, 51-52, 105-106) видала нотаріально посвідчені довіреності на 2-ох сторінках кожна з правом передоручення, якими надала повноваження на представництво її інтересів з усіма необхідними повноваженнями в усіх, без винятку органах. Дієздатність довірителя перевірена. Таким чином, твердження представника позивача про те, що [PERSON] не могла читати договір дарування, оскільки має проблеми з зором і не розбиралася в природі договору спростовуються наявними матеріалами справи за якими, остання не дивлячись на стан здоров`я та похилий вік вчиняє правочини які відповідають її внутрішній волі, що перевірено та підтверджено нотаріально. Судом встановлено та підтверджено сторонами, що [PERSON] - невістка позивача, колишня дружина її старшого сина [PERSON] , з яким перебувала у шлюбі з 1977 року по 1988 рік. З осені 2015 року [PERSON] , зі згоди та пропозиції [PERSON] , постійно проживала та проживає є у спірній квартирі до цього часу, а отже фактично прийняла квартиру в дар. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] залишається бути зареєстрованою та проживати в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, не йдеться про позбавлення [PERSON] права на користування житлом, або зміну її усталеного способу життя. З матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору дарування квартири [PERSON] перебувала на обліку в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Оболонського району м. Києва і отримувала послуги згідно індивідуального плану надання соціальної послуги догляду вдома. Таким чином, правильне сприйняття [PERSON] природи поняття утримання на момент укладення правочину дарування, на думку, суду підтверджується довідкою Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Оболонського району м. Києва від 21.02.2018 року №101 за якою [PERSON] з 31.05.2006 року по теперішній час перебуває на обліку в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Оболонського району м. Києва і отримує послуги згідно індивідуального плану надання соціальної послуги догляду вдома, а саме: оплата платежів, закупівля продуктів та промтоварів, вологе прибирання, допомога в приготуванні їжі, заміна постільної білизни, доставка медикаментів. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгялду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 правочин вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а аткож що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, позивач діяла під впливом помилки. Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. У разі залишення без задоволення позову позивача звільненого від сплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 229,627, 717 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed