Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою. В позовній заяві посилалася на те, що відповідно договору купівлі -продажу від 12.09.2005 року вона є власником 2/3 частини житлового будинку в [ADDRESS]. Власником іншої 1/3 частини є [PERSON] Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці державного фонду загальним розміром 1 945 кв.м., яка була виділена в постійне користування для будівництва та обслуговування житлового будинку його власникам. В зв"язку з тим, що на даний час не визначено фактичний порядок користування земельною ділянкою, вона разом з відповідачем спільно користується закріпленою за даною адресою земельною ділянкою.. Дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою не можуть. Просила визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS], згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи. Виділити їй в користування земельну ділянку за адресою [ADDRESS], згідно другого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що власником 2/3 частини жилого будинку з частиною надвірних побудов за адресою [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці Державного фонду, є [PERSON] на підставі договору купівлі -продажу від 12.09.2005 року. Власником іншої частини жилого будинку з частиною надвірних побудов за адресою [ADDRESS] є [PERSON] Відповідно до ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Пленум Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 „ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" у підпункті ґ) пункту 18 зазначив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Як встановлено судом та визнавалося сторонами по справі, правовстановлюючими документами на житловий будинок за адресою [ADDRESS] порядок користування земельною ділянкою не визначався. При цьому земельна ділянка за адресою [ADDRESS] є неприватизованою та знаходиться в користуванні співвласників домоволодіння. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 зазначеної статті право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Звертаючись до суду з позовними вимогами про встановлення порядку користування земельною ділянкою, жодна із сторін по справі документів, які б підтверджували право користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] площею 1 945 кв.м. не надали. При цьому, як встановлено судом, в порядку, встановленому ст. ст. 116, 118 ЗК України сторони до уповноважених органів місцевого самоврядування з питань передачі їм земельної ділянки у власність чи користування не зверталися. Встановивши дані обставини, враховуючи відсутність державної реєстрації права на земельну ділянку, що знаходиться в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] площею 1 945 кв.м.,суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визначення порядку користування нею заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed