Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що вони разом із дружиною [PERSON], відповідачем та [PERSON] є співвласниками вказаної квартири. Відповідач [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем та наркотиками, часто влаштовує сварки та бійки, через що позивач неодноразово викликав міліцію. Також вказав, що за рішенням суду відповідача та його дружину позбавлено батьківських прав стосовно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та опікуном призначено дружину позивача, [PERSON], яка є бабусею останнього. Така аморальна поведінка відповідача негативно впливає на його неповнолітнього сина. З цих підстав просить суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Позивач та його представник в судовому засіданні поданий позов підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, та просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та в задоволенні позову просив відмовити з тих підстав, що іншого житла він не має. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що є сусідами сторін та їм відомо, що в сім"ї відбуваються конфлікти. Однак при конфліктах вони присутні не були, лише часом чули шум та сварки, а хто саме є їх ініціатором вказати не можуть. Також [PERSON] вказав, що, бувало, бачив [PERSON] в нетверезому стані, однак про застосування ним фізичної сили в сім"ї йому нічого не відомо. Суд заслухав пояснення сторін та свідків, дослідив матеріали справи та приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло за № 31884 від 11.05.1999р., квартира, що знаходиться в м.Житомирі за адресою [ADDRESS], належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Як вбачається з договору дарування від 04.03.2014, [PERSON] належну йому 1/4 частину квартири [ADDRESS] подарував своєму синові, [PERSON] (а.с. 19). Сторонами не оспорюється, що відповідач правомірно вселився у спірну квартиру, він є сином [PERSON], а новий власник 1/4 частини спірної квартири, що раніше належала відповідачу, [PERSON], є його сином. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З огляду на те, що [PERSON], як колишній власник частини спірної квартири був вселений до цієї квартири на законних підставах та враховуючи, що відповідач є членом сім`ї співвласників (матері та сина), суд дійшов висновку, що він відповідно до ст. 156 ЖК України має рівне із співвласниками право користуватися спірною квартирою, а тому правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою відсутні. За змістом ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. Обгрунтовуючи позов, позивач посилався на ст. 116 ЖК України, якою передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При цьому, жодних доказів, які б вказували на наявність правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири позивач ані в позові, ані в судовому засіданні не надав, а постанова суду від 05.02.2015 не може свідчити про систематичне порушення правил співжиття співвласників спірної квартири. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позову та відмовляє в його задоволенні.

Outcome: dismissed