Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

19 серпня 2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася з позовом [PERSON] до Одеського приватного навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І ступеня-дошкільний навчальний заклад «Нарнія» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення коштів за простій не з вини працівника.\~ В обґрунтування заявлених вимог позивач [PERSON] послалась на те, що вона за контрактом працювала на посаді вихователя в Одеському приватному навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І ступеня-дошкільний навчальний заклад «Нарнія». В період з 01.07.2019 року по 11.08.2019 року вона перебувала в черговій щорічній відпустці. Після її виходу з відпустки 12.08.2019 року її не було забезпечено робочим місцем та ознайомлено з наказом №34к від 12.08.2019 року про надання їй відпуски без збереження заробітної плати на сім днів, в період з 12.08.2019 року по 18.08.2019 року. Такі дії директора НВК «Нарнія» позивач розцінила як простій, не з вини працівника. Позивач вказала, що вона після виходу з відпустки подала на ім`я директора НВК «Нарнія» заяву про відсутність у неї роботи та її простій, яка була зареєстрована секретарем [PERSON] за вхідним реєстраційним номером [ADDRESS] 51. Позивач вважає, що неправомірними діями відповідача їй завдано матеріальну шкоду у вигляді простою не з її вини, тому вона за уточненими вимогами просить стягнути 2170,00 грн. - за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 3000 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 3850 гривень. (уточнити суми за уточненими вимогами) В судовому засіданні представник позивача адвокат Губський А.В. підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з урахуванням наведених доводів та поданих доказів. Представник відповідача адвокат Жуган Л.В. позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважала їх безпідставними та необґрунтованими, просила відмовити у їх задоволенні з урахуванням поданого відзиву та наданих суду доказів. Суд, вивчивши заяву позивача, оцінивши доводи позовної заяви, приймаючи до уваги обставини, якими обґрунтовуються доводи позовної заяви, надані до матеріалів справи докази, вважає, що позові вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.06.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем - Одеський приватний навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І ступеня-дошкільний навчальний заклад «Нарнія» укладено контракт (трудовий договір) №12, згідно якого позивач продовжила працювати на посаді вихователя дошкільного підрозділу до 31.05.2020 року. В період з 01.07.2019 року по 11.08.2019 року позивач перебувала у щорічній черговій відпустці. Посилання позивача, що після виходу 12.08.2019 року з чергової відпустки 12.08.2019 року її не було забезпечено робочим місцем, тому вона вимушена була подати на ім`я директора заяву про визначення її місця та графіку роботи, яка була зареєстрована секретарем [PERSON] за вх.№51, спростовуються доданими до матеріалів справи доказами. Судом встановлено, що в «Журналі реєстрації довідок навчально-виховного комплексу «Нарнія» за період 2019р. під №51 - 01.06.2019 року, секретарем [PERSON] зареєстровано заяву батьків [PERSON] . З доданих до матеріалів справи заяви [PERSON] та наказу №31к від 31.07.2019 року, вбачається секретар [PERSON] в період з 31.07.2019 року по 31.08.2019 року перебувала у черговій відпустці. За положеннями\~\~ст. 34 КЗпП України\~простій\~\~- це зупинення роботи, викликане\~\~відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Виходячи зі змісту поняття простою, обов`язковою його умовою є призупинення роботи, яке викликане відсутністю організаційних або технічних умов. Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23 жовтня 2007 року № 257/06/187-07 на час простою не з вини працівника оформлюється акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та наказ власника або уповноваженого ним органу. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі. У той час, жодного акта щодо фіксації простою Одеського приватного навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І ступеня-дошкільний навчальний заклад «Нарнія» суду надано не було, також і не було видано наказу щодо його простою в зазначений період. Доданим до матеріалів справи, в якості доказу Графіку роботи вихователів у разі об`єднання груп у літній період червень-серпень 2019 року, складеного на підставі наказу №55 від 17.05.2019 р., з яким ознайомлена під розписку відповідач, визначено графік роботи вихователів, зокрема в тому числі [PERSON] . Зазначене підтверджує необхідність присутності позивача на роботі. Суд надає кричну оцінку тому, що подана до суду позовна заява підписана позивачкою 13.08.2019 року із зазначенням розрахунку повної суми простою у розмірі 1050 грн., тобто за весь період з 12.08.2019 року по 18.08.2019 року. Досліджені судом, в сукупності обставини справи свідчать про факт відсутності позивача на роботі з 12.08.2019 року по\~\~18.08.2019 року. Час простою з вини працівника не оплачується. Зі змісту п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року\~вбачається, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил\~ст. 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб) у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства. Частиною 1\~ст. 4 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1, 2 ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25\~Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Відповідно до статті 26 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати надається за згодою сторін. Частиною першою вказаної статті передбачено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. На підставі ст. 84 КЗпП України та ст. 26 Закону України «Про відпустки» відповідачем було видано наказ №34к від 12.08.2019 року про надання додаткової відпустки [PERSON] без збереження заробітної плати в період з 12.08.2019 року по 18.08.2019 року. Жодних доказів, що даний наказ порушує особисті права позивача, та докази, що вона була присутня на робочому місці у вказаний період, [PERSON] суду не надано. З досліджених доказів, вбачається, що за згодою сторін позивачу була надана вищевказана додаткова відпустка без збереження заробітної плати в період з 12.08.2019 року по 18.08.2019 року. Вказане підтверджується пояснювальною заступника директора [PERSON] від 19.08.2019 р. У даному випадку судом встановлено, що сторони дійшли згоди щодо надання позивачу додаткової відпустки без збереження заробітної плати та спірний наказ жодним чином не порушує, а навпаки покращує становище позивача, яка була відсутня у вказаний період на робочому місці. Згідно з ч.1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Відповідно до\~ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1, 6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог\~ст. 81 ЦПК України, позивачем [PERSON] не надано суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, щодо її порушеного права, окрім її заяви про простій, яка спростована матеріалами справи та загальних посилань, і власних тверджень, які не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи зі змісту\~ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, зі змісту\~ст. 237-1 КЗпП України\~вбачається, що моральна шкода працівникові відшкодовується, якщо вона заподіяна винними діями роботодавця. Оскільки судом було відмовлено позивачу в задоволенні основної частини позовних вимог, тому також не підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, як похідні. За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу відповідно до\~ ст.137 ЦПК України\~\~не підлягають задоволенню, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed