Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування удаваним в частині природи правочину, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на жилий будинок. Свої вимоги обґрунтував наступними обставинами. На початку 2001 року стан його здоров'я значно погіршився. У зв'язку з цим відповідач, що є дочкою позивача, запропонувала останньому постійний догляд та довічне утримання, оскільки він часто хворіє і самостійно не може вести домашнє господарство, а за ці послуги після його смерті вона набуде всіх прав на будинок [ADDRESS], що належав йому на праві власності. Він погодився передати дочці вказаний будинок взамін надання нею йому допомоги по господарству, іншої необхідної йому допомоги. 07 лютого 2001 року з метою офіційного оформлення вищевказаної домовленості, між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області 07.02.2001 року, зареєстрований в реєстрі за № 94. Однак насправді, укладаючи зазначений договір, за усною домовленістю сторони передбачали, що за отримання у власність будинку відповідач зобов'язана надавати позивачеві допомогу та доглядати за ним, а правом розпоряджатися будинком зможе скористатися лише після смерті позивача. Після цього відповідач часто провідувала позивача, допомагала по господарству і з цього випливало, що вона знала про свій обов'язок доглядати та допомагати позивачу довічно. Однак, останні кілька років відповідачка не допомагає позивачу по господарству, хоча він такої допомоги дуже потребує, оскільки хворий, погано бачить. А на початку 2014 року, не дочекавшись смерті батька, відповідач заявила останньому, що вона, як власник будинку, має намір його продати. І, в зв'язку з тим, що їхня домовленість щодо догляду та допомоги позивачеві взамін на спірний будинок була оформлена шляхом укладання договору дарування, а не договору довічного утримання, вона не зобов'язана його доглядати і у будь-який момент має право вигнати позивача з будинку. Після цього позивач зрозумів, що дочка його обманула, адже всупереч досягнутих домовленостей, виганяє його з будинку, жодної допомоги йому не надає і, з огляду на її вищевказане повідомлення, не збирається цього робити у майбутньому. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Крім того представник позивача у судовому засіданні пояснила, що відповідач сама запевняла батька (позивача), що поділиться із сестрами коштами від будинку. Також зазначила, що свідченням удаваності угоди є той факт, що відповідач не прийняла подарунка, оскільки земельну ділянку, яка знаходиться під спірним будинком, у 2010 році оформив на своє ім'я позивач. Крім того, за словами представника позивача, у будинку ніхто не проживає та не доглядає за ним, всі витрати по його утриманню несе позивач. Будь-яких документів, які б підтверджували домовленості сторін щодо довічного утримання та надання відповідачем допомоги позивачу, немає. Представник позивача просить на підставі ст.ст. 58, 425, 243 ЦК УРСР визнати договір удаваним, а на підставі ст. 755,756 ЦК України розірвати договір довічного утримання. Позивач у судовому засіданні пояснив, що переписав на дочку не лише будинок, вказаний в позові, а й квартиру у м. Київ. Коли дарував дочці майно, то розраховував на те, що дочка доглядатиме його. Коли договір укладався, дочці було лише 18 років, вона навчалася в інституті, і вимагати від неї якоїсь допомоги він не міг, хоч і потребував. Деяку допомогу вона могла йому надати, але не надавала. Потім дочка приїжджала до нього, допомагала. Але починаючи з 2012 чи 2013 року він із поведінки доньки зрозумів, що ніякого утримання не буде, і з сестрами вона ділитися батьківською часткою не збирається. Будинок на даний час бездоглядний, його потрібно продати, вже знайшовся і покупець, який бажає придбати за вигідну ціну. Однак дочка чинить йому в цьому перешкоду, бо не надає документи на будинок, каже, що не довіряє йому. Крім того вона подавала неправдиве оголошення в газету про те, що державний акт на земельну ділянки втрачений. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що вимоги позивача є безпідставними, не обґрунтовані жодними доказами. Посилання представника позивача на те, що відповідач не прийняла подарунок, оскільки не оформила земельну ділянку спростовується заявою позивача до начальнику управління земельних ресурсів та отриманою на неї відповіддю (що підтвердила оригіналами зазначених документів). Також зазначила, що відповідач надавала допомогу позивачеві, як донька батькові. Припинила надавати посильну їй допомогу, оскільки у неї змінилися життєві обставини - у 2008 році вона вийшла заміж, переїхала на постійне місце проживання до Херсона, має двох неповнолітніх (2 та 5 років) дітей. Крім того представник відповідача подала заяву про застосування строку позовної давності. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що договір від 07.02.2001 року є саме договором дарування. Допомагала вона батьку, оскільки є його донькою і любить його, допомагала стільки, скільки могла. У 2008 році вона вийшла заміж, з'явилися діти. Весь час вони мали гарні стосунки, аж поки батько не одружився. Крім неї, у батька є ще дві доньки від попереднього шлюбу, які проживають в Росії і які не підтримують з ним спілкування, а також син, якому батько придбав квартиру. Батько подарував їй майно, оскільки вона з ним найближчі люди. Будинок вона не хоче продавати, скільки планує його використовувати. До того ж, можливо, й батьку доведеться доживати свій вік у ньому, а вона буде його доглядати. Зараз батько проживає у своєї чергової (сьомої офіційної) дружини. На даний час в будинку проживають якісь люди, туди їх поселив її батько (позивач), і отримує від цього вигоду. А, взагалі, в будинку ніхто не проживає, ніяких витрат на його утримання також ніхто не здійснює. З приводу земельної ділянки пояснила, що батько її звинуватив у тому, що вона вкрала в нього державний акт, тому вона вимушена була звертатися з оголошенням. Також зверталася в управління земельних ресурсів з приводу переоформлення ділянки на себе, однак там їй пояснили, що необхідно звертатися в сільську раду. В сільській раді з невідомих їй причин в оформленні землі їй відмовили. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що позивач придбав в 1995 році хату, і відразу розпочав там будівництво. [PERSON] (відповідача) вона не бачила і не знала, що така є. Вже після того, як будівництво завершилося, [PERSON] декілька разів приїжджала в село. З позивачем в неї були гарні, добросусідські відносини. Він розповів, що вирішив будинок подарувати доньці. Вона та інші сусіди його відмовляли, казали, що зараз діти ненадійні, що залишиться на старість на вулиці, але позивач заперечував, сказав, що дочка обіцяла поділитися із сестрами і буде його доглядати. З 1995 року [PERSON] приїжджала в село 3 чи 4 рази. Крім того свідок зазначила, що в даний час в будинку тимчасово проживають люди, а взагалі ніхто не проживає, а вона по-сусідськи приглядає. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що проживає по сусідству зі спірним будинком. Оскільки події відбувалися вже давно, то подробиць він не пам'ятає. Знає, що в позивача і відповідача була домовленість, що він подарує їй будинок, а вона як надумає його продавати, поділиться по-людськи із іншими його дітьми. Була домовленість, що [PERSON] буде доглядати позивача. Про домовленість розмову вели не раз, це була усна домовленість, хто при розмові був присутній, він сказати напевно, не може. Ольга приїжджала в село разів 2 чи 3. В будинку ніхто не проживає, хто несе витрати на його утримання він не знає. Земля під будинком належить позивачу. Свідок [PERSON] пояснив, що він є сільським головою в с. Кухарі. Зі слів позивача знає, що останній подарував будинок доньці, а вона мала б його доглядати. Чи виконувала донька позивача свої зобов'язання, сказати не може. В будинку ніхто не проживає і не утримує. Державний акт оформлений на позивача. Відповідач зверталася до сільської ради за консультацією з приводу того, як переоформити втрачений батьків державний акт. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 07 лютого 2001 року приватним нотаріусом [PERSON] було посвідчено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] належний йому на праві приватної власності будинок за адресою: [ADDRESS]; [PERSON] прийняла подарований будинок. Відповідно до п. 7 даного договору сторони стверджували, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Відповідно до державного акта на право власності на землю серії І-КВ № 010405, земельна ділянка загальною площею 0,2849 га за адресою: [ADDRESS] передана у приватну власність [PERSON] для ведення підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель відповідно до рішення виконкому Кухарської сільської ради від 14.12.1999 року № 45. Вислухавши доводи сторін, покази свідків, ознайомившись із матеріалами справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Оскільки договір дарування було укладено в 2001 році, то до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР, який діяв в той період часу. Відповідно до ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачено правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, задля якоїсь цілі, документально оформлюють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На позивача покладений обов'язок довести в суді ті обставини, на які він посилається в своїй позовній заяві із врахуванням підстав і предмету позову. Тобто, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57- 59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Таких доказів [PERSON] та його представник не надали, крім того їх пояснення в певних випадках суперечили обставинам, на яких ґрунтуються позовні вимоги в заяві, зокрема, щодо ініціатора продажу спірного будинку - в позові зазначено, що відповідач на початку 2014 року вирішила продати будинок і в будь-який момент має право вигнати позивача; при цьому в судовому засіданні позивач зазначив, що саме він хоче продати будинок, а дочка йому перешкоджає, а в будинку ні він, ні відповідач не проживають. Посилання представника позивача на те, що відповідач не прийняла в подарунок будинок, оскільки не оформила на своє ім'я земельну ділянку під ним, спростовуються копією державного акта, наданою самим представником. Так, в державному акті вказано, що земельна ділянка була передана у приватну власність позивача відповідно до рішення виконкому Кухарської сільської ради від 14.12.1999 року № 45. Зокрема, позивачем не доведено, що на момент укладання договору обидві сторони, а не лише позивач, свідомо оформили договір дарування, при цьому маючи на увазі правовідносини, що виникають із договору довічного утримання. Про це свідчать пояснення позивача у судовому засіданні: «Коли дарував дочці майно, то розраховував на те, що дочка доглядатиме його. Коли договір укладався, дочці було лише 18 років, вона навчалася в інституті, і вимагати від неї якоїсь допомоги він не міг, хоч і потребував». На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження доказами, а тому позов задоволенню не підлягає. Заяву представника відповідача про застосування позовної давності суд приймає до уваги, однак, оскільки для задоволення позовних вимог суд не вбачає підстав, що є самостійною підставою для відмови у позові, то у застосуванні позовної давності не має потреби (абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення в цивільній справі"). Позивач відповідно до п. 10 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed