Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про виселення їх з житлового будинку, стягнення матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить будинковолодіння в [ADDRESS]. На прохання відповідача [PERSON], її рідного брата, вона дозволила йому з дружиною проживати в належному їй будинку, в якому зареєструвала постійне місце їх проживання. Під час спільного проживання з відповідачами, останні створили нестерпні умови для її проживання, з приводу чого вона зверталася до правоохоронних органів. Відповідач [PERSON] зловживає алкогольними напоями, влаштовуває конфлікти, завдає шкоди будинку, вчиняє крадіжки належних їй грошових коштів та інших речей. Так, 08 жовтня 2012 р. відповідач, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, зламав двері та викрав з її кімнати належний їй гаманець з грошовими коштами, мобільний телефон, паспорт та інші цінні документи, що спонукало її повторно звернутися до правоохоронних органів. Для відновлення пошкоджених відповідачем [PERSON] дверей вона витратила грошові кошти в розмірі 7 550 грн., отримані нею у кредит, які в солідарному порядку просила стягнути з відповідачів. В грудні 2012 р. у надісланому для відповдачів листі вона пропонувала їм виселитися з житлового будинку в добровільному порядку, який останні залишили без розгляду та продовжують проживати разом з нею та створюють умови при яких їх спільне проживання є неможливим, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житла. Конфлікти, які виникають з вини відповідача [PERSON] негативно вплинули на її стан здоров'я, з приводу чого вона в жовтні 2012 р. перебувала на лікуванні. Негативною поведінкою відповідачів їй було спричинено моральні страждання, вона втратила нормальний спосіб життя, та розмір завданої їй моральної шкоди вона оцінює в розмірі 10000 грн., яку просила стягнути з відповідачів. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав, вказаних у ньому. Позивач в судовому засіданні пояснила, що їй на праві власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS], який їй подарувала її мати [PERSON] На прохання відповідача, який є її рідним братом, вона дозволила йому разом із сім'єю тимчасово проживати у будинку, в 2007 р. вони вселилися та продовжують на даний час проживати у будинку як тимчасові жильці (квартиранти), а не як члени її сім'ї. Належний їй будинок складається із чотирьох житлових кімнат, у двох з яких проживає вона, та у двох інших кімнатах мешкають відповідач, його дружина та донька. Договору найму житла вона з відповідачами не укладала. Зазначає, що вона та відповідачі не являються однією сім'єю, у них різний побут, відсутній спільний бюджет, вона самостійно несе витрати з оплати комунальних послуг, оскільки відповідачі не погодилися компенсовувати їй частину комунальних витрат, з приводу чого вона змушена була звертатися до суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого з відповідачів стягнуто кошти за оплату житлово-комунальних послуг. Зазначила, що між нею та відповідачами склалися неприязні відносини, між ними систематично виникають суперечки та конфлікти на побутовому ґрунті, з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів, відповідачі не доглядають за домогосподарством, не приймають участі у догляді за ним, завдають йому шкоди, рідний брат зловживає алкогольними напоями, за таких умов спільне проживання з відповідачами для себе вважає неможливим. З наведених підстав просила виселити відповідачів з належного їй житлового будинку. Крім того пояснила, що 08 жовтня 2012 р. в ході конфлікту, який виник між нею та її рідним братом [PERSON], останній пошкодив двоє міжкімнатних дерев'яних дверей до її кімнат в місцях влаштування дверних замків. Двері, які пошкодив [PERSON], були придбані та змонтовані у 80-х роках, експлуатувалися впродовж близько 30 років. Вказала, що пошкодженими дверима вона продовжувала користуватися до лютого 2013 р., які в подальшому вирішила замінити на нові, а пошкоджені двері демонтувала та поставила у сарай. Для придбання нових дверей вона отримала кредит, за рахунок якого придбала та здійснила монтаж двох нових міжкімнатних дверей, вартість яких в розмірі 7 550 грн. просила стягнути з відповідачів в рівних частинах. Окрім матеріальної шкоди, просила також стягнути з відповідачів в рівних частинах 10 000 грн. моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та погіршенні стану здоров'я, з приводу чого вона з 13 по 23 вересня 2012 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділені, а також в жовтні 2012 р. - на амбулаторному лікуванні. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідачі не є однією сім'єю в розумінні ст.3 Сімейного кодексу України. Відносини, які склалися між ними є ворожими, а не родинними. Проживаючи разом, вони між собою не спілкуються, у них різний побут, відсутній спільний бюджет. Відповідачі, проживаючи у належному позивачці будинку, не компенсують останній та самостійно не сплачують вартість комунальних послуг. Відповідачі не являються членами сім'ї [PERSON], а відтак підлягають виселенню з належного їй житлового будинку. Зазначила, що відповідачці [PERSON] належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку в [ADDRESS], а відтак вона забезпечена житлом та при виселенні з належного позивачці будинку відповідачка та її сім'я будуть забезпечені житлом. Пояснила, що з вини відповідачів під час конфлікту, який мав місце 08 жовтня 2012 р. для [PERSON] було завдано матеріальну шкоду, яка полягає у пошкодженні двох міжкімнатних дерев'яних дверей, та витрати, які понесла позивачка у розмірі 7550 грн. підлягають відшкодуванню на користь позивачки за рахунок відповідачів. Окрім матеріальної шкоди діями відповідачів для позивачки було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, перенесених нервових потрясіннях, розмір якої оцінено у 10 000 грн., яка також підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачки. Окрім того, просила також стягнути з відповідачів на користь позивачки судовий збір та витрати на надання правової допомоги. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні заперечили проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, просили у задоволені позовних вимог відмовити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає разом із своєю дружиною [PERSON] та їхньою спільною неповнолітньою донькою [PERSON] у житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], який належить його рідній сестрі [PERSON] Договору найму житла з позивачкою не укладали, та у житловий будинок вони вселилися для постійного проживання на запрошення його матері [PERSON] як члени сім''ї, а не як квартиранти. Зазначив, що він з дружиною та дитиною займають дві житлові кімнати, та позивачка проживає в двох інших житлових кімнатах, водночас кухня, санвузол та інші приміщення перебувають у їх спільному користуванні. Зазначив, що 08.10.2012 р. з кімнати по місцю його проживання зник належний йому мобільний телефон, у чому він запідозрив свою сестру [PERSON] та викликав працівників міліції з наміром, щоб останні віднайшли його. Після приїзду працівників міліції позивачка не впустила їх до своїх житлових кімнат. Після того як працівники міліції поїхали позивачка нанесла йому удари шваброю та він в пориві озлобленості вирвав двері до її кімнати з метою самостійно відшукати телефон. Пояснив, що по закінченню конфлікту їздив на медичне обстеження з приводу завданих йому позивачкою тілесних ушкоджень, за результатами проведення якого у нього виявлено синці, рани та садна, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Заперечив зловживання алкогольними напоями. Вважає, що немає підстав для його виселення з сім'єю із належного його сестрі житлового будинку. Заперечив з приводу стягнення з нього матеріальної шкоди в розмірі, обрахованому позивачкою, вважаючи, що такий розмір позивачкою необґрунтовано завищено та не підтверджується належними доказами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає у житловому будинку в [ADDRESS], та вселилася у нього зі своїм чоловіком [PERSON] та донькою на запрошення матері чоловіка [PERSON], а не за запрошенням позивачки, для постійного проживання як члени сім'ї, а не як тимчасові квартиранти. Договір найму житла не укладався, пропозицій про його укладення не поступало. Зазначила, що до недавнього часу вони вели з позивачкою спільне господарство, спільно обробляли город, разом робили ремонт у будинку, проте на даний час після судових суперечок щодо відшкодування комунальних послуг між ними склалися недоброзичливі стосунки, оскільки позивачка неодноразово провокує конфлікти з метою виселити їх з будинку. Вважає, що на законних підставах проживає у вищевказаному житловому будинку та підстав для її виселення немає. Пояснила, що їй на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку в [ADDRESS], яку вона успадкувала після смерті батьків, однак вона немає можливості з сім'єю переселитися до нього, оскільки у будинку проживає її старший син та його сім'я. З приводу стягнення з неї на користь позивачки матеріальної та моральної шкоди заперечила, мотивуючи тим, що будь-якої шкоди для позивачки не заподіювала. Представник відповідачів в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] мають право на проживання у належному позивачці житловому будинку, так як вселилися до нього як члени сім'ї власника будинку, та вказана обставина в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Позивачка не надала суду доказів, які підтверджують існування передбачених законом підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла. Позивачка не довела розміру заподіяної їй матеріальної шкоди та не довела факту заподіяння їй моральної шкоди. Просила у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивачки на користь відповідачів понесені ними витрати на правову допомогу в розмірі 600 грн. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що впродовж близько 10 років час від часу навідувалася як медсестра до житлового будинку, в якому проживають сторони, та надавала медичну допомогу для матері позивачки та відповідача. Зазначила, що коли навідувалася до них, то помітила, що відносини, які склалися між ними це відносини як між чужими людьми, позивачка та відповідачі це дві різні сім'ї. Пояснила, що двічі була свідком конфлікту між сторонами, проте про причини їх виникнення їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачкою та відповідачами, приходила до останніх та займалася репетиторством з їх донькою. Відносини між позивачкою та відповідачами охарактеризувала як недоброзичливі, зазначила, що вони проживають як дві окремі сім'ї. Пояснила, що їй нічого не відомо про неправомірну поведінку відповідача. Допитана в судовому засідані свідок [PERSON] пояснила, що час від часу навідувалася до житлового будинку, в якому проживають позивач та відповідачі, в її присутності будь-яких конфліктів між ними не виникало. Зазначила, що зі слів позивачки їй відомо про неприязні відносини, які склалися між нею і сім'єю її брата, вони сварилися між собою, конфліктували. Про причини конфлікту їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає разом з батьками [PERSON] та [PERSON] в житловому будинку за адресою [ADDRESS], в якому окрім них також проживає її рідна тітка [PERSON] Пояснила, що вона з батьками займає дві житлові кімнати, та дві інші житлові кімнати займає тітка, інші приміщення - кухня, кладовка, ванна, коридор перебувають у їх спільному користуванні. Вказала, що між її сім'єю та тіткою неодноразово виникали конфлікти, які провокувала остання. На даний час її сім'я та тітка між собою не спілкуються. Вказала, що 08 жовтня 2012 р. була свідком конфлікту, який виник між тіткою [PERSON] та її батьком [PERSON] з приводу зникнення належного йому мобільного телефону. Батько викликав працівників міліції, однак [PERSON] не впустила їх до своїх кімнат. Після того як працівники міліції залишили будинок та пішли, батько вирішив самостійно відкрити двері до кімнати, в якій мешкає тітка для того, щоб перевірити чи не забрала вона його мобільний телефон, для чого підважив двері та відкрив їх. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані сторонами та оглянуті у судовому засіданні докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка є власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS], який подарувала їй мати [PERSON], що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 28.08.1996 р. та довідкою Острозької міської ради від 06.06.2013 р. згідно якої [ADDRESS] відповідно до рішення міської ради № 131 від 13.02.1992 р. Вказаний будинок складається з чотирьох житлових кімнат, кухні, двох коридорів та двох кладових. Згідно будинкової книги в житловому будинку за адресою [ADDRESS] на час перебування вказаного будинку у власності [PERSON], окрім останньої, були зареєстровані та проживали позивачка [PERSON] та її брат - відповідач [PERSON], який постійно зареєстрований у вказаному житловому будинку з 1983 р. та фактично проживав у ньому до 1996 р. Відповідачка [PERSON] була постійно зареєстрована у спірному житловому будинку з 2001 р., що безспірно підтверджується обставинами, які встановлені у рішенні апеляційного суду Рівненської області від 18.06.2013р. В ході судового розгляду з матеріалів справи та показів свідка [PERSON] судом встановлено, що у вищезазначеному житловому будинку також проживає неповнолітня донька відповідачів [PERSON], [INFO], яка зареєстрована у ньому з 05.07.2001 р., що достовірно підтверджується реєстраційною відміткою у паспорті останньої. У відповідності до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку член його сім'ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку належать особи, передбачені ст.64 ЖК України. Частиною 2 ст.64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається з рішення апеляційного суду Рівненської області від 18.06.2013 р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг, яке набрало законної сили, апеляційним судом з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що у 2007 р. за згодою позивачки [PERSON] як власника будинку, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вселилися та проживають у належному їй житловому будинку. Відповідачі були вселені у будинок як члени сім'ї власника будинку і будь-які питання щодо укладення між ними договору найму не обговорювалися та такий договір не укладався. Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідачі були вселені та проживали у будинку, належному позивачці, як члени сім'ї власника житла, однак після виникнення між сторонами конфлікту, позивачка у липні 2012р. звернулася до них з пропозицією укласти договір найму, а у вересні 2012 р. з позовом про стягнення витрат, понесених нею на оплату комунальних послуг за період з серпня 2009р. по серпень 2012 р. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, є преюдиційними та не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. З огляду на раніше встановлені апеляційним судом обставини, суд з урахуванням положень ч.3 ст.61 ЦПК України не приймає до уваги пояснення позивачки [PERSON] щодо вселення відповідачів до належного їй на праві власності житлового будинку як тимчасових жильців (наймачів), а не як членів сім'ї. З тих самих підстав суд не приймає до уваги і покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в яких вони вказували, що сторони по справі проживають як дві окремі сім'ї. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про виселення з належного їй на праві власності житлового будинку рідного брата [PERSON] та його дружини [PERSON] суд виходив з наступного. Житловий кодекс передбачає виключний перелік підстав для виселення членів сім'ї власника житлового будинку без надання їм іншого житла. Зокрема, у відповідності до ст.157 ЖК України, члени сім'ї власника будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання житлового приміщення. У відповідності до п.17 постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12 04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно п.47, 48 «Правових позицій Верховного суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)», викладених у листі від 26.05.2001р., при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК мають враховуватись порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами. Згідно ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З матеріалів справи та пояснень позивачки судом встановлено, що вона неодноразово зверталася до Острозького МВ УМВС України в Рівненській області з приводу конфліктів, які виникають між нею та відповідачем [PERSON], який є її рідним братом, та як вбачається із супровідних листів Острозького МВ УМВС України від 07.07.2012 р., 11.10.2012 р. за результатами розгляду та перевірки звернень позивачки прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] за відсутності в його діях складу злочину, що підтверджується відповідними постановами про відмову у порушенні кримінальної справи. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до встановлених ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України засад змагальності - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивачка не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обгрунтованості вимоги про виселення відповідачів з належного їй житлового будинку. Докази, які б беззаперечно підтверджували існування підстав, передбачених ст.116 ЖК, з якими закон пов'язує можливість виселення відповідачів без надання їм іншого житла, в матеріалах справи відсутні, та в ході судового розгляду такі докази судом не здобуто. При вирішенні спору про виселення, суд не приймає до уваги доводи представника позивача щодо пояснень відповідачки [PERSON], про набуття останньою у власність після смерті батьків в порядку спадкування 1/2 частини житлового будинку в [ADDRESS], оскільки положеннями ст.116 ЖК не передбачено як самостійну підставу для виселення - набуття особою права власності на інше нерухоме майно (житло). Водночас з пояснень відповідачки [PERSON] судом встановлено, що у належній їй на праві власності 1/2 частині житлового будинку проживає її рідний син із сім'єю. В матеріалах справи відсутні докази про систематичні порушення громадського порядку з боку відповідачів, а також докази про раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу до відповідачів, які не дали позитивних результатів. Наявні в матеріалах справи відомості про звернення позивачки до Острозького МВ УМВС України з приводу конфліктів, які виникали між нею та її братом суд розцінює як реалізацію позивачкою передбачених законом прав на звернення з метою захисту своїх прав та інтересів, та самі лише звернення позивачки зі скаргами на поведінку відповідача в розумінні ст.116 ЖК не являються достатньою підставою для його виселення. Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується відповідачем [PERSON], останній 11.10.2012 р. притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП - дрібне хуліганство, за обставин які мали місце 08 жовтня 2012 року під час обопільного конфлікту, який виник між ним та позивачкою на ґрунті особистих неприязних відносин, та 07.10.2012 р. за ч.1 ст.178 КУпАП, та згідно постанови Острозького районного суду від 17.10.2012 р. постанову по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.178 КУпАП відносно [PERSON] скасовано та справу закрито. В ході судового розгляду судом встановлено, що після 08 жовтня 2012 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] нових конфліктів не виникало, будь-яких протиправних дій він не вчиняв, до адміністративної відповідальності не притягувався, спиртними напоями не зловживає. Дані обставини підтверджуються довідкою Острозького МВ УМВС України в Рівненській області від 02.09.2013 р. та характеристикою Острозької міської ради відносно особи [PERSON] від 02.09.2013 р. Суд не приймає до уваги доводи позивачки та її представника, на які вони посилаються як на підставу для виселення з житлового будинку [PERSON], так як позивачка не надала та в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження вчинення [PERSON] протиправної поведінки по місцю свого проживання. Натомість за місцем свого проживання та роботи вона характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності не притягувалась, алкогольними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, заяв та скарг на її поведінку не надходило, що підтверджується довідкою Острозького МВ УМВС України від 02.09.2013 р., характеристикою Острозької міської ради від 02.09.2013 р. та характеристикою КЗ «Острозька спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 2». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] засвідчили, що їм не відомі факти систематичного порушення громадського порядку та псування жилого приміщення з боку [PERSON] та [PERSON] та вказують лише на неприязні відносини між ними та позивачкою. Беручи до уваги встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення вимоги про виселення відповідачів з житлового будинку належного позивачці. При вирішенні позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди суд виходить з наступного. З пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено, що 08 жовтня 2012 р. під час конфлікту, який виник між позивачем та відповідачем [PERSON] по місцю їх проживання, останній пошкодив двоє міжкімнатних дерев'яних дверей в місцях влаштування дверних замків. Як пояснила позивачка двері, які пошкодив відповідач, були придбані та змонтовані у 80-х роках та експлуатувалися впродовж 30 років. Пошкодженими дверима вона продовжувала користуватися до лютого 2013 р., та в подальшому вирішила замінити їх на нові, за придбання та монтаж яких сплатила 7 550 грн., за рахунок грошових коштів, отриманих у кредит. Як вбачається з протоколу огляду місця події від 09.10.2012 р. та доданих до нього фототаблиць, під час огляду житлового будинку належного [PERSON] за адресою [ADDRESS] було виявлено пошкодження у вигляді виламування деревини та пошкодження врізного замка, а також пошкодження замка на других дверях. В матеріалах справи відсутні та в ході судового розгляду судом не здобуто доказів на підтвердження причетності відповідачки [PERSON] до заподіяння пошкоджень двом міжкімнатним дверям, а відтак позов в частині вимог про відшкодування з неї солідарно з [PERSON] матеріальної шкоди належним чином не доведений та спростовується встановленими судом обставинами справи та поясненнями сторін. В обґрунтування розміру завданого матеріального збитку позивачка покликається на замовлення дверей від 25.02.2013 р. у ФОП [PERSON] (магазин [INFO]) та лист-зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» від 26.02.2013р., відповідно до яких вартість двох нових дверей згідно специфікації, вказаній у замовленні становить 7 150 грн. та вартість монтажу дверей 400 грн., разом 7550 грн. З листа-зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» від 26.02.2013р. вих.№ 0157 встановлено, що банком прийнято рішення про надання для [PERSON] споживчого кредиту в розмірі 7550 грн. для придбання 2 міжкімнатних дверей згідно договору купівлі-продажу № 3 від 26.02.2013 р. Оцінюючи надані позивачкою докази на підтвердження понесених нею витрат у зв'язку з пошкодженням міжкімнатних дверей, з точки зору належності та допустимості, суд не приймає їх до уваги, оскільки позивачка не надала суду доказів укладення кредитного договору з банком та отримання кредиту у вищевказаному розмірі, як і не надано жодних фінансових документів на підтвердження оплати за придбання нових дверей, окрім того як вбачається з оглянутого в судовому засіданні оригіналу замовлення дверей від 25.02.2013 р. у ФОП [PERSON] (магазин [INFO]) на останньому відсутній підпис позивачки як замовника. Відповідно до ст.23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є : 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). У відповідності до положень ст.1166 ЦК України та п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. У відповідності до ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, на позивачку покладено обов'язок довести факт заподіяння їй шкоди, а також розмір завданих їй матеріальних збитків. В ході судового розгляду для вирішення питання обґрунтованості самостійно визначеного позивачкою розміру матеріального збитку, завданого їй діями відповідача [PERSON], а також для вирішення питання чи були придатні для подальшого використання міжкімнатні двері, пошкоджені останнім, а також чи можливо було усунути пошкодження (провести ремонт) міжкімнатних дверей без втрати їх зовнішнього вигляду, судом за клопотанням позивачки та її представника ухвалою суду було призначено товарознавчу експертизу, водночас обов'язок з оплати за її проведення покладено на позивача, як ініціатора проведення експертизи. Згідно повідомлення експертної установи від 31.01.2014 р. призначену судом товарознавчу експертизу не проведено у зв'язку з тим, що позивачка, не зважаючи на повідомлення експертної установи, не уклала з останньою договору на проведення експертизи та не здійснила оплати за її проведення. Судом роз'яснено позивачці про наслідки, передбачені ст.146 ЦПК України, ухилення від участі в експертизі. Позивачка у надісланій до суду заяві від 12.02.2014р. повідомила про свою відмову від проведення експертизи та просила розглянути позовні вимоги на підставі поданих нею документів, які додано до позовної заяви. Згідно ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Дії позивача щодо відмови від проведення експертизи суд розцінює як ухилення від проведення експертизи без поважних причин, та приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір завданого їй матеріального збитку належними та допустимими доказами не доведений, а відтак вимога про стягнення з відповідачів в солідарному порядку матеріальної шкоди задоволенню не підлягає. При вирішенні спору в частині обґрунтованості заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. суд виходив з наступного. У відповідності до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачкою не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй діями відповідачів моральної шкоди та не навела жодних доводів в обґрунтування заявленого нею розміру моральної шкоди. Суд не приймає до уваги доводи позивачки про її перебування на стаціонарному лікуванні в період з 13 по 23 вересня 2012 р., що стало наслідок неправомірних дій відповідачів, з огляду на відсутність будь-яких доказів, які підтверджують таку обставину. Наданий позивачкою листок непрацездатності серії [NUMBER] від 10.10.2012 р. про її перебування на амбулаторному лікуванні в Острозькій ЦРЛ, у зв'язку з неправомірними діями відповідачів, суд також не приймає до уваги, оскільки як зазначено у такому листку [PERSON] перебувала на лікування в період з 10 по 17 жовтня 2012 р. з діагнозом - ГРВІ (гостра респіраторна вірусна інфекція). Беручи до уваги встановлені судом обставини справи та за відсутності належних і допустимих доказів, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди. При вирішенні вимоги представника відповідачів щодо відшкодування понесених відповідачами витрат на правову допомогу суд виходив з наступного. Як вбачається з наданого відповідачами розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, [PERSON] та [PERSON] сплатили 600 грн. за підготовку заперечень на позов, зібрання матеріалів та надання консультацій, та згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 р. оплата (компенсація) таких витрат не передбачена, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення на позивачку обов'язку відшкодувати понесені відповідачами витрати на правову допомогу. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed