Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

[PERSON] 14 березня 2013 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік, який 31.05.2012 склав заповіт № 166, у якому заповідав у власність [PERSON] земельну ділянку [NUMBER], масив № 5, розміром 6,6 га, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Позивач вважає заповіт недійсним, оскільки в момент складання заповіту [PERSON] тяжко хворів на невиліковне захворювання, тому не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. У зв'язку з вищевикладеним, позивач звернулася з вказаною позовною заявою, у якій просить суд визнати заповіт [PERSON], посвідчений 31.05.2012 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] - недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.153). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши всі надані докази, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.05.2012 року [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], серія ВРР UA578740, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за №166.(а.с.49) [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, серії [NUMBER], яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №11 (а.с.8). Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач пред'явив позов про визнання правочинів недійсним з підстав, визначених ст. ст.225 ЦК України, посилаючись на те, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, даний правочин він вчинив в момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. У відповідності до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила ст.225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення. Однією з умов чинності правочину, згідно ст.203 ЦК України є дотримання вимог закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. З метою встановлення такого стану громадянина в момент вчинення правочину суд призначає судово-медичну експертизу. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.04.2014 року призначено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, вчиненим особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій судово-психіатричну (посмертну) експертизу. У відповідності до акту № 328 від 20.06.2014 року, відповісти на запитання суду за наявними матеріалами цивільної справи в теперішній час немає можливості (а.с.141-144) За змістом ст.57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються, зокрема на підставі пояснень сторін, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. З матеріалів даної справи вбачається, що згідно довідки наданої КЗ "Білгород-Дністровська ЦРЛ" № 8 від 03.01.2013 року, за рекомендаціями обласного онкологічного диспансеру хворому [PERSON] призначались анальгетики гр.. А (ненаркотичні сильнодіючі знеболювальні препарати). Наркотичні знеболювальні препарати хворому не призначались (а.с.9). Згідно акту Миколаївської сільської ради від 29.05.2013 року, складеного в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], - [PERSON], який помер [INFO] від хвороби до кінця своїх днів життя був в повному розумі, діяв добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, розуміючи значення своїх дій (а.с.30). Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що на час підписання заповіту [PERSON] не розумів у повній мірі значення своїх дій, не усвідомлював їх наслідків та не міг керувати ними. Суд вважає неспроможними доводи позивача з посиленням на те, що [PERSON] не міг усвідомлювати під час підписання заповіту значення своїх дій, та керувати ними так як вживав сильнодіючі медичні препарати, оскільки під час укладення заповіту, особа [PERSON] та його дієздатність були встановлені приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] , який посвідчив справжність вчинених ним дій. Відтак під час укладення правочину [PERSON] та його дієздатність була встановлена приватним нотаріусом, який посвідчив справжність вчинених ним дій, у судовому засіданні не надано доказів, які б свідчили про те, що на момент вчинення правочину [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів які підтверджують обґрунтованість вимог. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed