Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначали, що [INFO] року померла їхня мати [PERSON], після смерті якої [PERSON] успадкувала 2/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 25 червня 2013 року був задоволений позов [PERSON] та визнано за нею право власності на 1/3 частину зазначеного домоволодіння у порядку спадкування після смерті [PERSON] Видано [PERSON] 50484 грн. компенсації вартості 1/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] Рівненської області та земельної ділянки у зв'язку з неможливістю поділу в натурі даного домоволодіння у співвідношенні 1/3 та 2/3. [PERSON] зазначала, що в її частині домоволодіння зареєстрований її брат [PERSON], який хворіє на туберкульоз легень, у зв'язку з чим потребує окремого житлового приміщення. Відповідачка [PERSON] без її згоди також проживає в спірному будинку разом зі своїм чоловіком та двома дітьми. Оскільки відповідачі постійно чинять їм перешкоди у користуванні зазначеним домоволодінням, влаштовують сварки та бійки, псують майно, позивачі просили суд: зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме 2/3 частинами житлового будинку, надвірних будівель і споруд та земельною ділянкою, що розташовані по [ADDRESS] Рівненської області; виселити [PERSON] разом з іншими членами її сім'ї із вказаного житлового будинку. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 грудня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою касаційного суду від 19 березня 2014 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 10 грудня 2013 року в частині відмови у задоволенні позову про виселення [PERSON] скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Після повернення справи до суду першої інстанції позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила виселити із житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], крім [PERSON], її чоловіка [PERSON] та їх малолітніх дітей [PERSON], [PERSON]. В судовому засіданні, посилаючись на вищезазначені обставини, вказала, що вона не надавала згоди на проживання відповідачки [PERSON] у будинку із членами її сім'ї та заперечує проти їх проживання на даний час. Вважає, що вони підлягають виселенню. Просила суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав. Зазначив, що має намір проживати у будинку батьків. Іншого житла він не має, однак не має можливості вселитися, так як йому чинять перешкоди для поселення відповідачі. З приводу виселення відповідачки [PERSON] та членів її сім'ї із будинку пояснення не надавав. Просив суд позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав. Посилаючись на ст. 358 ЦК України, ст. 156 та ч. 3 ст. 116 ЖК України вказав, що відповідач [PERSON] самовільно зайняла житлове приміщення у будинку і без будь-якої підстави поселила до нього чоловіка та дітей. Згоди на її поселення та проживання позивач не надавала, тому вона із членами сім'ї підлягають виселенню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала повністю проти задоволення позову. Суду пояснила, що по [ADDRESS] вона проживає з 1998 року і була туди поселена за згоди її бабусі, матері позивачів, яка померла в 2001 році. Після її смерті вона продовжувала там проживати і після одруження вона за згодою своєї матері поселила до даного будинку свого чоловіка. Після народження дітей, там також проживають її діти. Згоди на поселення та проживання у даному будинку від [PERSON] вона не отримувала, договору найму не підписувала, рішення суду про визначення порядку користування будинком не має. Вважає, що всі питання з приводу її проживання у будинку має право вирішувати особисто її матір [PERSON], яка має 1/3 частки у даному будинку на підставі заповіту [PERSON], без погодження із [PERSON] Просила суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала повністю проти задоволення позову. Суду пояснила, що по [ADDRESS] проживала її матір. З 1998 року до хати переїхала її донька [PERSON], яка проживала і доглядала бабусю до її смерті. Була поселена до будинку за згодою матері [PERSON] Згоди від [PERSON] на проживання ні вона, ні її донька не отримували. Просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений заздалегідь та належним чином, про причини неявки суду не повідомляв. Суд ухвалив продовжувати розгляд справи за його відсутності. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні вказала, що в задоволенні позову відносно дітей слід відмовити для забезпечення і реалізації їх права на житло. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частини, а [PERSON]- 1/3 частини житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] Рівненської області на підставі рішення апеляційного суду Рівненської області від 2 березня 2011 року та рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 25 червня 2013 року. Відповідачі в своїх запереченнях посилаються на той факт, що [PERSON] мала право власності на частку у будинку [ADDRESS] на підставі заповіту [PERSON] від 18 лютого 1993 року з моменту її смерті з 2001 року, а тому мала право самостійно розпоряджатися часткою визначеною по заповіту і поселяти туди свою доньку. З таким твердженням суд не може погодитися і воно не заслуговує на увагу виходячи із наступного. З 3 серпня 2004 року набрав чинності Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з вимогами ст. 2 і ч. 3 ст. 3 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Тобто, право власності на житловий будинок у позивача [PERSON] виникло з моменту державної реєстрації рішення Сарненського районного суду № 2-1948 від 30 грудня 2004 року - 21 вересня 2010 року, а право спільної часткової власності на 2/3 частки у будинку з 15 березня 2012 року на підставі рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 березня 2011 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 травня 2014 року № 21690186. Право спільної часткової власності у відповідача [PERSON] на 1/3 частку житлового будинку виникло 09 вересня 2013 року, на підставі рішення Сарненського районного суду від 25 червня 2013 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 травня 2014 року № 21689817. Суд не бере до уваги додаткове рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 18 березня 2014 року про припинення права власності [PERSON] на 1/3 частину домоволодіння, так як дане рішення скасоване апеляційним судом Рівненської області, чого сторони не заперечували, встановити дату його скасування у суду не було можливості, так як сторонами не надано відповідного доказу з цього приводу. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Спеціальним нормативним актом, який регулює реалізацію права власності на житло, є Житловий кодекс України. За змістом ст. 156 ЖК України співвласник жилого будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім`ї за згодою всіх інших співвласників. Члени сім'ї співвласника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні зі співвласником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї співвласника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї співвласника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Тобто, з моменту виникнення права власності у [PERSON], а саме з 09 вересня 2013 року вона за спільною згодою із співвласником будинку [PERSON] мала право вселити туди членів своєї сім'ї та інших осіб, зокрема свою доньку з її сім'єю. Однак, як встановлено у судовому засіданні [PERSON] згоди на поселення та проживання як [PERSON], так і членів її сім'ї не надавала, заперечує проти їх проживання у будинку. Жодні договірні відносини між сторонами відсутні. Крім того, відповідач [PERSON] суду підтвердила, що згоди у [PERSON] на проживання у будинку і поселення до нього членів своєї сім'ї: чоловіка [PERSON], та двох малолітніх дітей [PERSON], та [PERSON] не отримувала. Судом також встановлено, що співвласниками жилого приміщення не встановлено певного порядку користування жилим приміщенням, відсутнє рішення суду про виділ частки із спільного майна в натурі та припинення спільної часткової власності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх малолітні діти проживають у вказаному будинку з моменту виникнення спільної часткової власності у сторін без відповідних правових підстав. Твердження відповідачів щодо правомірності поселення відповідачки [PERSON] у будинку по [ADDRESS] з 1998 року і продовженням проживання у ньому у зв'язку із тим, що вона була поселена до даного будинку за згодою її бабусі, яка була його власником, не обґрунтовує правомірність подальшого проживання відповідачки [PERSON] і поселення після цього чоловіка [PERSON] та дітей виходячи із наступного. Як було встановлено вище, з 21 березня 2010 року власником спірного житлового будинку стала [PERSON] У вказаному жилому приміщенні з 1998 року проживає [PERSON], яка є племінницею [PERSON] та онукою [PERSON], з 2006 року чоловік [PERSON] - [PERSON] та з моменту народження їх діти - [PERSON] та [PERSON] Всі вони проживають в даному будинку без реєстрації. [PERSON] [INFO] року померла. Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України, ні [PERSON], ні [PERSON] не є членами сім'ї колишнього власника житла - [PERSON] [PERSON] не доведено та не надано доказів, що вона проживала із [PERSON] та вела із нею спільне господарство, що також виключає можливість віднесення її до членів сім'ї [PERSON]. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника чи інших осіб у випадку зміни власника і втрати права користування житлом колишнім власником. Отже, припинення права [PERSON] на користування будинком припиняє право всіх осіб, які проживали у ньому за її згоди на користування цим будинком. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що право [PERSON] на користування спірним житлом припинилося після смерті [PERSON], і вона підлягає виселенню разом із членами своєї сім'ї із спірного будинку без надання іншого житла. Застосуванню до даних правовідносин, є норми цивільного права, а саме ст.391 ЦК України, відповідно до якої, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення особи у якої право користування житлом припинилося. Заперечення органу опіки та піклування з приводу виселення малолітніх дітей у зв'язку із порушенням їх житлових прав також не заслуговують на увагу, виходячи із наступного. Відповідно до вимог абзаців 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Вказаною нормою права забезпечено права дітей на житло батьків, що належить їм на відповідній правовій основі та обов'язок державних органів по забезпеченню контролю за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей, щодо нерухомого майна, яке належить батькам. Оскільки відповідачі - [PERSON] та [PERSON] не наділені правами на спірне нерухоме майно, відповідачі зареєстровані за іншою адресою, то у малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року, які перебувають на утриманні [PERSON] та [PERSON], також не виникло права на спірне нерухоме майно. За таких обставин, у зв'язку із виселенням відповідачів із спірного будинку права малолітніх [PERSON] та [PERSON] порушені не будуть, а тому діти також підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. У відповідності до ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати по розгляду справи. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено відносно відповідачів [PERSON] та [PERSON] судові витрати підлягають стягненню саме із даних відповідачів.

Outcome: approved