Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що є власником будинку, в якому проживає відповідач. Між сторонами був укладений шлюб у 1988 році, а в 1997 р. шлюб був розірваний. Надалі вона повторно вийшла заміж за відповідача в 2006 році, і шлюб у 2014 році був розірваний. Проте відповідач продовжує проживати у будинку позивачки. Він не сплачує за комунальні послуги, є боржником перед фінансовими установами. Позивачка має побоювання, що за боги відповідача вона позбавиться житла. Покликаючись на положення ст. 116 ЖК України просить постановити рішення, яким виселити відповідача з її будинку, таким чином усунувши перешкоди позивачці у користуванні своїм майном. Позивачка позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що вона залишила будинок та на даний час проживає на квартирі в м. Рівне, адресу не назвала, і таке виселення з будинку було зумовлено тим, що між нею і відповідачем виникали сварки. Відповідач вибив двері, він зловживає алкогольними напоями, чинить психологічний тиск. Але копії постанов про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності надати суду не може. Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Відповідач не зловживає спиртним, не влаштовує сварки. Його колишня дружина добровільно залишила помешкання. На даний час він проживає у будинку разом із сім'єю доньки, і в них немає непорозумінь. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власником будинку [ADDRESS]. В даному будинку проживає відповідач, який зареєстрований в с. Смородськ Дубровицького району Рівненської області. Відповідач вселився в будинок позивачки за її згодою. Позивачка покликається на те, що відповідач постійно створює конфліктні ситуації, влаштовує сварки, а тому просить його виселити з будинку на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України. Проте суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно роз'яснення, викладеного у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективі тощо. Тобто за змістом зазначеної норми закону виселення без надання іншого жилого приміщення можливо лише при наявності трьох умов, а саме: -протиправної винної поведінки певної особи, яка своїми діями створює неможливість спільного проживання з нею в однієї квартирі, будинку; -систематичний характер таких дій; -й коли заходи попередження або громадського впливу виявилися безрезультатними і винна особа продовжує вести себе неправильно. Проте позивачкою не були надані постанови суду, які були прийняті за результатами розгляду справи про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, для прикладу, за ст. 173 КУпАП чи ст. 1732 КУпАП. Також не були надані докази того, що з відповідачем проводилися хоча б раз профілактичні бесіди та виносились протоколи офіційного застереження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї, та проводилися роз'яснення, що у випадку продовження такої протиправної поведінки відповідач може бути виселений з будинку позивачки. Отже, в матеріалах справи немає даних про те, що до відповідача застосовувались заходи запобігання або громадського впливу. Пояснення позивачки про те, що поведінка відповідача є неадекватною, та що він зловживає спиртним не можуть замінити собою даних про те, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності, та що до нього застосовувались заходи запобігання або громадського впливу. Відповідно до частини положень ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, за нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов'язок по доказуванню. Обов'язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. Суд сприяв реалізації прав сторін, а також тому, щоб позивачка подала суду належні і допустимі докази на підтвердження своєї правової позиції. Але позивачка, по суті, не скористалася своїми правами. В даному випадку до суду не були подані належні докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Пояснення позивачки про те, що вона занепокоєна через борги відповідача не може бути підставою для прийняття рішення про виселення відповідача. За таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як недоведений. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, і покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed