Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до комунального закладу «Навчально-науковий педагогічний комплекс Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди, зазначивши в обгрунтування позовних вимог, що 28.08.2011 року він був прийнятий на роботу в Кіровоградський навчально-науковий педагогічний комплекс на посаду викладача кафедри програмування, з 26.04.2010 року переведений на посаду виконуючого обов'язки завідувача економічного відділення кібернетико - технічного коледжу, з 16.08.2010 року займав посаду завідувача економічним відділенням, з 01.09.2011 року переведений на посаду викладача відділення програмування, а 15.08.2013 року звільнений з займаної посади згідно п.8 ст.36 КЗпП України, при цьому при його звільненні адміністрацією комплексу станом на 03.09.2013 року заборгованість підприємства із заробітної плати становить 15514,45 грн., чим порушується ст. 115 КЗпП, однак в порушення вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України відповідач не провів з ним розрахунки в частині неоспорюваної суми в розмірі 155514,45 грн. Крім того, з посиланням на ст.117 КЗпП України, Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, позивач зазначила, що крім зазначеної заборгованості відповідач повинен сплатити їй компенсацію за затримку в розмірі 276,75 грн. за кожен день затримки по день фактичного розрахунку та компенсацію (індексацію) за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін. Більш того, позивач зазначив, що протизаконними діями відповідача, які полягають у невиплаті йому належної від відповідача заробітної плати, компенсаційних виплат, йому була заподіяна і моральна шкода, розмір яку він оцінив в розмірі 5 000 грн. 00 коп., яка полягає в тому, що він був позбавлений єдиного джерела існування, не мав можливості купувати необхідні продукти, ліки, речі першої необхідності, не взмозі оплачувати комунальні послуги. Просив стягнути з комунального закладу «Навчально-науковий педагогічний комплекс Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 15514,45 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати в сумі 276,75 грн. за кожний день затримки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп. Позивач в судовому засіданні до розгляду справи по суті надав заяву про зменшення позовних вимог, в зв'язку з чим просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати в сумі 5811,75 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп. Представник відповідача «ННПК Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» позовні вимоги не визнав в межах заявлених позивачем позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5811,75 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. Крім того, зазначив, що позивач належним чином не обгрунтовано позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, та фактично, з посиланням позивачем на ст.117 КЗпП України, ставиться питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, хоча зазначена вимога позивачем не пред»являлася, на підставі чого суд має розглянути справу в межах заявлених позовних вимог. Просив відмовити позивачу в їх задоволенні за їх необгрунтованістю та не доведеністю. Заслухавши позивача, та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому, вст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії [NUMBER], що позивач 28.08.2011 року був прийнятий на роботу в Кіровоградський навчально-науковий педагогічний комплекс на посаду викладача кафедри програмування, з 26.04.2010 року переведений на посаду виконуючого обов'язки завідувача економічного відділення кібернетико - технічного коледжу, з 16.08.2010 року займав посаду завідувача економічним відділенням, з 01.09.2011 року переведений на посаду викладача відділення програмування, а 15.08.2013 року звільнений з займаної посади згідно п.8 ст.36 КЗпП України (наказ № 90-К від 15.08.2013 року). Крім того, відповідно до контракту, укладеного між КЗ «ННПК» та [PERSON], згідно з яким працівник [PERSON] приймається на роботу в ККТК ННПК за посадою викладача відділення програмування, строк дії контракту з 16.08.2012 ро по 15.08.2013 року (а.с.30). Судом також встановлено, що позивачу на картковий рахунок було перераховано 17.09.2013 року грошові кошти в загальному розмірі 15514,45 грн. з призначенням операції - зарахування заробітної плати та виплат, прирівняних до неї, що підтверджується випискою ПАТ «Укрсиббанк» по картковим рахункам клієнта за період з 01.09.2013 року по 07.10.2013 року (а.с.29). Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1 ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку незалежно від розміру належних до виплати сум у разі відсутності спору про їх розмір. Визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог (Правовий висновок Внрховного Суду України, викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі № 6-15цс13). Більш того, за рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року строк для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Під час судового розгляду справи позивачем позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не заявлена, в порядку ч.2 ст.31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач не скористався своїми процесуальними правами та не подав письмової заяви про зміну предмету або підстави позову, що не позбавляє позивача, звернутися до суду з позовом про захист прав, які він вважає порушеними, в тому числі, і з пред»явленням позову до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з інших підстав. Більш того, відзначається, що позивачем була пред»явлена позовна вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати та в позові обгрунтовано зміст зазначеної вимоги з посиланням на Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 159 від 21.02.2001 року. Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Компенсація проводиться відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 159 від 21.02.2001 р. у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Крім того, відповідно до п.п.4, 5 зазначеного порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до п.8 Порядку відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення компенсації частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати є необгрунтованими та недоведеними позивачем, в той час як ч.2 ст.10 ЦПК України покладає на сторін, які приймають участь у справі, обов»язок довести суду ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, у зв»язку з чим в цій частині є такими, що задоволенню не підлягають. За змістом ст. 23 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі №6-23цс12). Разом з тим, ст.237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди, зокрема, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Більш того, відповідно до п.п.5, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкоджування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди слід з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. З огляду на зазначене, суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн. не підлягають задоволенню, оскільки, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, позивач не надав суду допустимих та належних доказів в частині того, за якими критеріями чи міркуваннями позивач оцінює моральну шкоду саме в такому розмірі, виходячи із характеру немайнових втрат, їх тривалості та можливості відновлення, а також доказів на підтвердження того, що порушення його прав призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Outcome: dismissed