Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач у вересні 2017 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Зазначені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 14.02.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 31.08.2017 року наявна заборгованість у розмірі 75604,98 грн., яка складається з наступного: 12961,60 грн. - заборгованість за кредитом; 54261,51 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом; 4305,44 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3576,43 грн. - штраф (процентна складова). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.02.2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.02.2011 року у розмірі 75604,98 грн. 98 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн. 00 коп. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.10.2018 року заяву представника [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.02.2018 року по справі №638/14221/17 задоволено: заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.02.2018 року по справі №638/14221/17 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» Шевченко А. О. в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання також не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову заперечує та просить застосувати строки позовної давності. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, відповідно до підписаної заяви №б/н від 14.02.2011 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 13000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а. с. 14-15). Представником відповідача подано копію заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.10.2014 року, відповідно до якого позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволені у повному обсязі: стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 лютого 2011 року у сумі 27156 гривень 34 копійки, вирішено питання про розподіл судових витрат. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 Цивільного кодексу України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (стаття 510 Цивільного кодексу України). Згідно з нормою статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст.530, 631 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13. Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз. 1, 2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина 1 статті 598 Цивільного кодексу України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599, 601, 604, 609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов'язковими до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно із статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Так, у своїх рішеннях від 29.06.2004 року по справі «Войтенко проти України», від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України», від 27.07.2004 року у справі «Ромашов проти України», від 09.11.2004 року у справі «Бакай та інші проти України», від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України», від 22.02.2005 року у справі «Шаренок проти України», від 05.04.2005 року у справі «Вараниця проти України», від 19.04.2005 року у справах «Піряник проти України», «Долгов проти України», «Щербанов проти України», від 03.05.2005 року у справі «Василенков проти України», від 07.06.2005 року у справі «Фукльов проти України», від 21.06.2005 року у справі «Булинко проти України», від 13.09.2005 року у справі «Лютих проти України», від 06.09.2007 року у справах «Шамрай проти України», «Лозинський та інші проти України» Європейський Суд з прав людини відзначив, що право на суд, закріплене в частині 1 статті 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якщо б держави допускали такий стан речей, коли рішення національних судів залишалися б невиконаними. З посиланням на свою попередню прецедентну практику, сформульовану в його попередніх аналогічних справах, Європейський Суд зазначив, що тлумачення частини 1 статті 6 Конвенції винятково як такої, що стосується доступу до суду та процедури розгляду справи у суді, було б несумісним із принципом верховенства права, який держави-учасниці зобовязались дотримувати, ратифікуючи Конвенцію. Зважаючи на це, виконання рішення будь-якого суду повинно розглядатись у світлі вимог статті 6 Конвенції як складова частина «процесу у справі» (trial). Таким чином Європейський Суд дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду впродовж строку, визначеного національним законодавством, означає позбавлення частини 1 статті 6 Конвенції її корисного значення. У зв'язку з цим, Європейський Суд з прав людини зазначив, що затримання виконання судового рішення може бути виправданим лише за виняткових обставин. Проте, в будь-якому разі, таке затримання не може бути настільки довгим, аби була знищена сама сутність того права, яке захищається частиною 1 статті 6 Конвенції. Крім того, Європейський Суд майже в кожному своєму рішенні проти України стосовно надто тривалого виконання судових рішень національних судів вказував, що неможливість особи домогтися виконання судового рішення на свою користь становить втручання в право цієї особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Порядок виконання судових рішень визначено Законом України «Про виконавче провадження». Цей закон визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження. Згідно зі статтею 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Беззаперечним та достеменно встановленим є факт стягнення з відповідача на користь позивача згідно заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.10.2014 року суми заборгованості у розмірі 27156, 34 грн., проте в порушення вимог цивільного законодавства щодо доведеності обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї позиції, зокрема про невиконання боржником - відповідачем [PERSON] цього рішення. У позовній заяві про це рішення нічого не вказано, не звернуто увагу, чи був факт звернення із виконавчим листом до органу виконавчої служби, чи відкрито виконавче провадження, які дії проведені державним виконавцем на виконання рішення, чи винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, і т. д., а отже неможливо встановити правомірність, розмір та обґрунтованість позовних вимог. Більш того, із інформації, наявності у Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2018 року заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання задоволено: поновлено пропущений строк для пред'явлення виконавчих листів до виконання по цивільній справі №638/12780/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором (головуючий суддя Цвірюк Д. В., справа №638/12780/14-ц, дата набрання ухвалою законної сили 21.11.2018 року). Безумовно, наявність заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.10.2014 року про задоволення вимог кредитора - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника - [PERSON] від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, проте обов'язковою умовою при цьому є невиконання такого рішення боржником. Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у разі залишення зобов'язання невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. З вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором з підстав, встановлених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, позивач до суду не звертався та як на підставу своїх вимог посилається на наявність кредитного договору №б/н від 14.02.2011 року та просить стягнути: 12961,60 грн. - заборгованість за кредитом; 54261,51 грн. - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом; 4305,44 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3576,43 грн. - штраф (процентна складова). Факт невиконання відповідачем зобов'язання не те, що не доведений, а як встановлено у вищенаведеній ухвалі Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.11.2018 року, "...13.09.2018 року ВДВС Дзержинського (Шевченківського) району м. Харкова повернув виконавчі листи (дублікати) ПАТ КБ «ПриватБанк», які 03.10.2018 року було повторно пред'явлено для виконання до ВДВС Дзержинського (Шевченківського) району м. Харкова, а постановами старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області Пархоменко Н.В. від 16.10.2018 року зазначені дублікати виконавчих листів повернуті стягувачу без виконання у зв'язку з пропущенням строку пред'явлення...". Тобто, наявне неналежне користування своїми правами в частині виконання судового рішення, зокрема щодо своєчасного пред'явлення виконавчих документів до органу державної виконавчої служби для примусового виконання з боку позивача (стягувача). Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, Публічне акціонерне товариство Комерційний\~Банк «Приватбанк» в особі свого представника не подав докази на підтвердження заявлених позовних вимог, не проявляв ініціативу у наданні суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення позову, всупереч цьому приховав від суду факт ухвалення судового рішення між тими самими сторонами та з тих самих підстав, ще й до того обмежився поданням заяви про розгляд справи без його участі, таким чином не спростувавши доводи представника відповідача, на які вона посилається як на підставу для відмови у позові, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Окрім того, представником відповідача [PERSON] - [PERSON] заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог. Зважаючи на викладене, оскільки суд відмовляє у позові з підстав недоведеності позовних вимог, відмова у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності є зайвою. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed