Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на ? частини квартири [ADDRESS] та на ? частини квартири [ADDRESS]. Як стало відомо позивачеві, в лютому 2012 року його батько склав заповіт на користь відповідача. Проте, як далі зазначає позивач, [PERSON] у 2001 році переніс інсульт, через що страждав на психічні розлади та захворювання, а тому він вважає, що на час складання спірного заповіту його батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним складений [PERSON] заповіт на ім'я [PERSON], що був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] В судовому засіданні позивач наполіг на заявленому позові за вищевказаними підставами, а представник відповідача заперечила на заявлені позовні вимоги, просила суд відмовити в задоволенні позову і через недоведеність заявлених вимог, і через їх незаконність та необґрунтованість. Представник третьої особи також погодився з думкою сторони відповідача, наполягаючи на відмові в задоволенні позову. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Так, [INFO] помер [PERSON], про що слідує із свідоцтва про смерть останнього від 25.02.2013 року. Як передбачено ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 21 березня 2013 року позивач, як син померлого, в порядку ст. 1269 ЦК України подав приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття за законом спадщини: частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому 27 лютого 2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] вже було посвідчено заповіт [PERSON], який все належне йому майно заповів [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Тому 17 червня 2013 року відповідач в порядку ст. 1269 ЦК України після смерті [PERSON] подав приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття за заповітом спадщини: квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 1 ст. 215 встановлює підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому ч.3 ст. 203 ЦК України наголошує, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Наполягаючи на позові про визнання вищевказаного заповіту недійсним, сторона позивача посилалася на ту обставини, що на час складання заповіту батько позивача не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте погодитися з такими твердженнями не можна. Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що для визначення наявності психічного стану фізичної особи на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до акту судової психіатричної експертизи № 318 від 04.06.2014 року [PERSON], [INFO], на момент підписання заповіту 27.02.2012 року виявляв ознаки органічного ушкодження головного мозку внаслідок церебрального атеросклерозу, дисциркуляторної енцефалопатії, артеріальної гіпертензії, перенесеного інсульту. Натомість. визначити ступінь зниження когнітивних функцій, відповісти на питання - чи страждав він втратою пам'яті, а також чи могли медичні препарати, які під час хвороби приймав [PERSON], вплинути на його волевиявлення не надається можливим, у зв'язку з відсутністю опису його психічного стану в медичній документації та вказівок які препарати в той період він приймав. Натомість, з вищевказаного акту № 318 від 04.06.2014 року вбачається, що експертами були досліджені медичні документи як на [PERSON], [INFO], так і на іншу особу - [PERSON], [INFO], який проживав в [ADDRESS] та не має жодного відношення до цієї справи. При цьому в основу вказаного експертного висновку щодо [PERSON], [INFO] були покладені і документи щодо [PERSON], [INFO]. Через вказане суд критично оцінує названий експертний висновок. Разом з тим, відповідно до ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена відповідно додаткова або повторна експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд на виконання вказаних норм процесуального права та наведених роз'яснень Пленуму Верховного Суду України задовольнив клопотання сторони позивача та призначив додаткову посмертну судову психіатричну експертизу, проведення якої доручив експертам КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня». За висновком вказаної експертизи № 640 від 06.11.2014 року [PERSON], [INFO], на момент підписання заповіту 27.02.2012 року виявляв ознаки органічного ушкодження головного мозку внаслідок церебрального атеросклерозу, дисциркуляторної енцефалопатії, артеріальної гіпертензії, перенесеного інсульту. Визначити ступінь зниження когнітивних функцій, відповісти на питання - чи страждав він втратою пам'яті, а також чи могли медичні препарати, які під час хвороби приймав [PERSON], вплинути на його волевиявлення та чи міг він розуміти значення своїх дій та керувати ними не надається можливим, у зв'язку з відсутністю опису його психічного стану в медичній документації та вказівок які препарати в той період він приймав. Постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, яка у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України, встановлено, що підставою для визнання правочину недійсним по ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналізуючи зібрані в справі докази, суд вважає, що висновок про нездатність учасника правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у цій справі є лише одним із доказів у справі, і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, проте будь-які інші зовнішні обставини, в тому числі показання свідків про поведінку особи тощо, мають лише узгоджувальне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, як про це вже зазначалося судом. Натомість, показання допитаних по справі свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - не стосуються здатності [PERSON] в конкретний момент підписання оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Оскільки ж проведеною у справі експертизою № 640 від 06.11.2014 року не зроблено висновок про абсолютну неспроможність [PERSON] на час підписання оспорюваного заповіту від 27 лютого 2012 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, і зазначений висновок не суперечить іншим зібраними доказами та фактичним обставинам справи, в тому числі і показанням свідка [PERSON], які повністю згоджуються із поясненнями суду приватного нотаріуса [PERSON] щодо обставин складання та підписання заповіту [PERSON], суд дійшов до висновку про те, що оспорюваний заповіт не підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.225 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed