Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЕОЇД» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. При цьому посилався, на те, що перебуває на обліку у Знамянському міськрайонному центрі зайнятості в якості безробітного з 08.10.2014 року по теперішній час. 24.02.2015 року звернувся до керівництва ТОВ «ГЕОІД» про працевлаштування із направленням Знамянського МЦЗ на посаду приймальник-відправник від 23.02.2015 року, але керівництвом без обґрунтування причини було відмовлено у працевлаштуванні, що порушує гарантії на працю, передбачені чинним законодавством. У звязку з цим, відповідно до правил передбачених ч.2 ст. 235 КЗпП України вважає, що відповідач зобовязаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4433,52 гривні по день подачі позовної заяви до суду. При цьому, зазначає, що якщо справа буде розглядатися більше одного місяця просить суд, стягнути з ТОВ «ГЕОІД» середній заробіток за час вимушеного прогулу по день його працевлаштування або ухвалення судом рішення. Також, через те, що позивач відчуває занепокоєння, душевні страждання та переживання в звязку з тим, що не може сплачувати за комунальні послуги, не може дозволити спілкуватися із знайомими через неплатоспроможність та не може забезпечити себе коштами для існування, має кредитні зобовязання перед [PERSON], просить посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання зявився, надав суду пояснення у відповідності до вимог викладених у позовній заяві та просив суд стягнути з ТОВ «ГЕОІД» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення суду, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 гривень Представник відповідача в судове засідання зявився, заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, пославшись при цьому на обставини викладені у наданих суду письмових запереченнях на вказаний позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Знамянському міськрайонному центрі зайнятості як безробітній з 08.10.2014 року по час розгляду справи у суді, що підтверджується довідкою, виданою Знамянським МРЦЗ від 16.04.2015 року (а.с. 8), а також відповідним записом у трудовій книжці (оригінал оглянуто в судовому засіданні) позивача (а.с. 5,6). 23.02.2015 року Знамянським міськрайонним центром зайнятості [PERSON] було направлено на працевлаштування до ТОВ «ГЕОІД» на вільне робоче місце, а саме посаду: приймальник-відправник, згідно із Корінцем направлення на працевлаштування № 11071502170001005 від 23.02.2015 року, оригінал якого досліджено в судовому засіданні. 24.04.2015 року позивач звернувся до ТОВ «ГЕОІД» із вищезазначеним направленням (даний факт визнано сторонами у судовому засіданні), проте керівництвом було відмовлено у працевлаштуванні при цьому у вказаному Корінці проставлено позначку навпроти рядку про те, що кандидатура не відповідає вимогам без зазначення причини прописом. Статтею 43 Конституції України гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або вільно погоджується. Також, статтею 5.1 Кодексу Законів про працю України (надалі КЗпП) Державою, зокрема, гарантовано працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч.1 ст. 22 КЗпП забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу. При цьому, судом встановлено, що відповідно до наказу генерального директора ТОВ «ГЕОІД» № 10-К від 23.02.2015 року у звязку із виробничою необхідністю наказано, зокрема, внести зміни до штатного розкладу товариства шляхом виключення посади приймальник-відправник та станом на 24.02.2015 року штатний розклад ТОВ «ГЕОІД» не містив вказаної посади. У звязку з цим 25.02.2015 року ТОВ «ГЕОІД» звернулося до Знамянського міськрайонного центру зайнятості із відповідною заявою про зняття посади приймальник-відправник через вищенаведені причини. Отже, матеріалами справи підтверджується, що на час звернення [PERSON] для працевлаштування до ТОВ «ГЕОІД» на посаду приймальник-відправник, дана посада була виключена із штатного розпису то вариства, а тому йому було обґрунтовано відмовлено у працевлаштуванні. Крім того, слід заначити, що положення ст. 235 КЗпП України, на яку посилається позивач ставлячи вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути застосована судом у вказаному випадку із наступних підстав. У п.3 ч. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що якщо внаслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться стосовно до правил ч.2 ст.235 КЗпП про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненому працівникові. Згідно положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно приписів наведеної норми права дані положення застосовуються у разі винесенні рішення про поновлення на роботі ( зобовязання прийняти на роботу ) працівника якому було незаконно відмовлено у прийнятті на роботу. Проте питання про зобовязання відповідача прийняти на роботу позивачем в позовних вимогах не ставиться. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через безпідставність. Також суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки підстав для стягнення моральної шкоди виходячи з вимог ст. 23 ЦК України та положень пп.3,5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" не вбачається. Крім того, ця вимога є похідною від вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в задоволенні якої судом відмовлено.

Outcome: dismissed