Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернулась до районного суду з названим позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11.04.2012 року між нею та СТОВ «Бучанське» було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти в розмірі 45 000 грн., про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру. Договір позики від імені відповідача підписав [PERSON], який на той час був директором СТОВ «Бучанське». Дані кошти зобовязувався повернути через три роки, тобто, після 11 квітня 2015 року. Свої зобовязання за договором відповідач не виконує та не повернув кошти в повному розмірі. Враховуючи, що відповідач кошти не повернув, тому зобовязаний їх повернути з врахуванням процентів за користування позиченими грошовими коштами у розмірі 37 157,33 грн. Тому утворилась заборгованість у розмірі 82\~157,33 грн., що яка складається з заборгованості за договором позики в розмірі 45 000 грн., заборгованості по процентам за користування позикою 37\~157, 33 грн. Просила суд стягнути з СТОВ «Бучанське» на її користь заборгованість в розмірі 82\~157,33 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Заочним рішенням\~Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської області\~від07.05.2018 року №369/994/18 позов [PERSON] було задоволено в повному обсязі та стягнуто суму заборгованості за договором позики в розмірі 82\~157,33 грн. (вісімдесят дві тисячі сто пятдесят сім грн. 33 коп.) яка складається з заборгованості за позикою в розмірі 45 000 грн. та заборгованості по процентам за користування позикою в розмірі 37\~157,33 грн. та судовий збір в розмірі 821, 57 грн. 25.07.2018 року СТОВ «Бучанське» подав до суду заяву про перегляд заочного рішення, Ухвалою Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської області\~від 21 серпня 2018 року заяву [PERSON] задоволено. Заочне рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 07 травня 2018 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Бучанське" про стягнення боргу за договором позики скасовано. У судовому засіданні представник позивача \~позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.\~\~ Як встановлено в судовому засіданні що між позивачем та відповідачем\~ 11.04.2012 року СТОВ «Бучанське» було укладено договір позики. Договір позики від імені відповідача підписав [PERSON], який на той час був директором СТОВ «Бучанське». Згідно п.1 Позикодавець передає Позичальникові у тимчасове користування 45 000 грн., а позичальник а позичальник зобовязується повернути зазначену суму в обумовлений строк. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 11 квітня 2012 року прийнято гроші від [PERSON] Повернути борг відповідач зобовязувався через три року, тобто після 11 квітня 2015 року. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що сторонами були виконані умови договору щодо порядку надання позики. Пояснення представника товариства щодо отримання коштів [PERSON] як фізичною особою, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було. Оскільки договором передбачено надання позики шляхом зарахування коштів на поточний рахунок або оприбуткування в касу підприємства, тому твердження представника, що зарахування на рахунок товариства здійснювалось [PERSON]С не спростовують умов договору та не підтверджують укладення договору між фізичними особами. Натомість в договорі чітко визначені сторони правочину, стоять підписи уповноваженої особи та печатка підприємства. Оскільки на даний час відповідач СТОВ «Бучанське» не повернув позивачу позичені нею кошти, є всі підстави стягнути грошові кошти у розмірі 82\~157,33 грн., що складається з заборгованості за договором позики в розмірі 45 000 грн., заборгованості по процентам за користування позикою 37\~157, 33 грн. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням проаналізованих правових норм суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача, як з боржника , на користь позивача 82\~157,33 грн Судові витрати по справі стягнути з відповідача згідно зі\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved