Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

08.12.2014 [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, який мотивував тим, що починаючи від дня свого народження - 03.05.1973 разом із батьками, а з 06.05.1999 самостійно проживає в квартирі [ADDRESS], що складає 14/100 домоволодіння в цілому, яка належить сестрі його діда - [PERSON] та яку позивач ніколи не бачив. Весь час він добросовісно і відкрито володів вказаною нерухомістю, утримував її у належному стані, здійснюючи поточний та капітальний ремонти, оплачував комунальні платежі тощо. Посилаючись на факт добросовісності заволодіння та відкритості користування майном, просив визнати за ним право власності на 14/100 частин будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні із підстав, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні була відсутня, надала на адресу суду заяву, якою просила провести розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала. Вислухавши пояснення позивача, осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, оцінивши все в сукупності, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], у співвідношенні часток 29/200, 29/200, 6/25, 14/100, 33/100 відповідно, володіють домоволодінням [ADDRESS]. Позивач зазначає в своєму позові, що він на протязі тривалого часу добросовісно, відкрито та безпосередньо володіє 14/100 часткою зазначеного будинку, яка належала сестрі його діда - [PERSON], утримує її, підтримує в належному стані, мешкає в ній та просить визнати за ним право власності на вказану частину будинку за набувальною давністю. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним, що має значення для справи. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту статті 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Зі змісту статті 344 ЦК України, власник ні в якому разі не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про це зазначено в частині першій статті 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є його власником. Тобто набуття права власності на майно, яке належить володільцю на підставі певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо, є недопустимим. Така правова позиція викладена й в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Як вбачається з матеріалів справи спірний будинок перебуває спільній частковій власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Виділу часток в натурі не здійснювалось. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За таких обставин, якщо частки у спільній частковій власності не виділені в натурі і не має письмового підтвердження домовленості про порядок володіння та користування майном вважається, що співвласники правомірно володіють та користуються всім майном, зберігаючи право розпорядження своєю часткою. Позивач обізнаний, хто є співвласником зазначеного вище будинку, разом знає і про правові підстави володіння будинком співвласниками, а не тільки конкретною часткою, тобто за таких обставин виключається незаконність заволодіння та добросовісність. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності є безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed