Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову, зазначили, що на праві спільної сумісної власності є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій, з 10.11.2015 року зареєстрований їх син [PERSON] , відповідач по справі. З січня 2019 року відповідач в квартирі не проживає, витрат по сплаті комунальних послуг та утриманню квартири не несе, його особистих речей в квартирі немає. Вказали, що неодноразово зверталися до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку, але останній не бажає в добровільному порядку виконати їх прохання. Реєстрація відповідача у квартирі позбавляє можливості вільно розпоряджатися належним їм майном, тягне за собою проблеми зі сплати надміру нарахованих комунальних платежів. В зв`язку з викладеним, просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Позивачі в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Згідно до положення ч.3\~ст.131 ЦПК України\~учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтями\~1,\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст.\~5,\~16 ЦК України,\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 2007 року, виданого згідно з розпорядженням міського голови Лозівської міської ради Харківської області від 28 квітня 2007 року №172/10, власниками трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності є [PERSON] та [PERSON] . Державна реєстрація права власності позивачів на вказану квартиру підтверджується витягом № 14695740 від 28 травня 2007 року, сформованим Лозівським бюро технічної інвентаризації. З довідки про реєстрацію місця проживання особи за №8485 від 16.12.2020 року, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10.11.2015 року по теперішній час. Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі, але з січня 2019 року не проживає. Як на підставу заявлених позовних вимог,\~\~позивачі посилалися на те, що відповідач, хоча й зареєстрований у спірній квартирі, проте з січня 2019 року фактично не проживає в ній, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участь не приймає, його особистих речей в квартирі немає. Наявність зареєстрованого у спірній квартирі відповідача створює для позивачів перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження належним їм майном, тягне за собою збільшення вартості комунальних послуг. Вважають, що наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З наданих письмових пояснень свідків [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] вбачається, що відповідач [PERSON] фактично з січня 2019 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] не проживає, його особистих речей в квартирі немає. Разом з тим, судом встановлено, що на даний час відповідач відбуває покарання у ДУ «Холодногірська ВК (№18)» за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 березня 2020 року по справі №629/188/20. Згідно вказаного вироку 13 березня 2020 року відповідача взято під варту з зали суду та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вищезазначений вирок не оскаржений, набрав законної сили, тому встановлені в ньому обставини, відповідно до частини 6\~статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають та враховуються судом при розгляді цієї справи. Згідно зі ст.47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла,\~безпідставно виселений\~із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Разом з цим, згідно з ч.1\~ст.34 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою\~статті 383\~ЦК України та\~статтею 150 Житлового кодексу\~УРСР (далі\~ЖК УРСР) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У ч.1\~ст.156 ЖК УРСР\~вказано, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні норми визначені у\~ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.4\~ст.156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне з ним господарство. Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач є сином позивачів, тобто членом сім`ї власників житла. Відповідно до\~ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно пункту 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша\~статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення\~статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналогічне викладено в ч.2\~ст.405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи той факт, що відповідач, як член сім`ї власників житла, проживав у спірній квартирі та наразі не проживає там з поважних причин, оскільки відбуває покарання за вироком суду, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити за відсутності підстав, передбачених частиною 2\~статті 405 ЦК України\~для визнання відповідача таким, що втратив право користування належним позивачам житлом. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на позивачів.

Outcome: dismissed