Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Мотивує заявлені вимоги тим, що 12.06.2019 року вона видала відповідачу нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження належним їй на праві власності автомобілем, марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі цієї довіреності 15.06.2019 року відповідач здійснив продаж вказаного автомобіля від її імені, за ціною 856936,00 грн., уклавши на підставі вказаної довіреності договір купівлі-продажу №7341/2019/1519344. Вважає, що спірний договір купівлі-продажу належного їй автомобіля укладено від імені та за рахунок саме її. Відповідно до змісту вказаного договору та згідно вимог закону продавцем автомобіля є вона і усе що пов`язано з його продажем повинно належати їй. Окрім наведеного,вважає, що має право на стягнення з відповідача не лише коштів за проданий транспортний засіб вищенаведений а і на стягнення трьох процентів річних від простроченого на виконання грошового зобов`язання в розмірі 13734,45 грн., в силу ч.2 ст. 625 ЦК України. Просить, заявлені нею позовні вимоги задовольнити. Короткий зміст зустрічного позову [PERSON] звернулася в суд з зустрічними позовними вимогами до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином. Зазначає, що [PERSON] є її колишньою невісткою; перебувала в зареєстрованому шлюбі з її сином - [PERSON] . При цьому, вказує, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 лютого 2015 року їх шлюб було розірвано. В обґрунтування позову посилається на те, що автомобіль, марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано 06 листопада 2014 року під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] в шлюбі і був зареєстрований на ім`я [PERSON] . Зазначає, що у свідоцтві про реєстрацію була відмітка про те, що [PERSON] має право користування вказаним автомобілем і саме, з моменту придбання транспортним засобом виключно користувався [PERSON] . Зазначає, що в червні 2019 року виник спір щодо розподілу майна між її сином - [PERSON] та [PERSON] та після домовленості, у рамках добровільного вирішення спору між колишнім подружжям, було досягнуто згоди про те, що автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] перейде (дарує) у власність її сина. Аргументує позов і тим, що відповідач і вона пішли до нотаріуса Хоменко М.О. та за рекомендацією останньої була оформлена довіреність на ім`я її сина - [PERSON] з правом управляти, розпоряджатись, зняти з обліку, продати за ціну та на умовах за його(їх) розсудом, обміняти, укласти договір позички, тощо. Жодної домовленості чи обов`язку у неї та [PERSON] передавати будь-які кошти, не було. Після оформлення довіреності на виконання домовленостей, [PERSON] та [PERSON] , 15.06.2019 року між нею та сином відповідача [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №7341/2019/1519344 від 15.06.2019 року,при цьому [PERSON] їй жодних грошових коштів не передавав; не було і домовленості передати будь-яких коштів [PERSON] . Вважає, що відповідно до оформленої нотаріально посвідченої довіреності від 12 червня 2019 року вона мала право вчинити дії щодо передачі у власність автомобіля на ім`я сина. Просить, визнати договір купівлі-продажу №7341/2019/1519344 від 15 червня 2019 року удаваним правочином. Рух справи по позиціям сторін: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 січня 2020 року відкрито провадження у вищенаведеній цивільній справі. 03.03.2020 року подано відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому відповідач просить відмовити в задоволені позовних вимог. Аргументує доводи відзиву тим, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, не погоджується із обставинами викладеними в позові, зважаючи на наступне. Зазначає, що [PERSON] до 2019 року проживав з позивачкою у фактичних шлюбних стосунках, після розірвання шлюбу. Її син користувався спірним транспортним засобом і сама позивач його вписала у свідоцтво з правом керування автомобілем. Нотаріус з ціллю економії коштів, порадила [PERSON] видати довіреність на ім`я сина та її ім.»я [PERSON] , щоб в подальшому через ТСЦ МВС здійснити реєстрацію саме на [PERSON] спірного транспортного засобу; жодної домовленості у [PERSON] та неї а також і [PERSON] передавати кошти за автомобіль, не було. 04.03.2020 року подано зустрічну позовну заяву по справі про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином та об`єднано зустрічний позов з первісним. Відзив на зустрічну позовну заяву обґрунтовано тим, що твердження позивача [PERSON] щодо відсутності факту укладення договору купівлі-продажу та відсутності у сторін договору намірів передачі коштів не підтверджуються жодними доказами. Відповідач [PERSON] вважає, що доводи зустрічного позову повністю спростовуються наявними в справи доказами та на її думку, факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля та ціна цього договору підтверджується змістом даного договору. На думку відповідача, позивач [PERSON] не довела жодної із обставин позову, а також не доведено спрямованість волі як сторони правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж відносин купівлі-продажу; не доведено, що насправді було укладено інший правочин, ніж договір купівлі-продажу та не доведено позивачем спільної мети сторін правочину приховати будь-який інший правочин і мотиви для такого приховування. Вважає, що припущення позивача про наміри відповідача є хибними, оскільки зміст довіреності повністю спростовує доводи зустрічного позову про нібито наявність у відповідача іншої мети. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 березня 2020 року залучено в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача (за первісним позовом) - [PERSON] . Р., [PERSON] було надано відзив на зустрічну позовну заяву про визнання правочину удаваним. У відзиві позивач за зустрічним позовом вважає, позов необґрунтованим і таким, що суперечать доказам; позовні вимоги ґрунтуються на хибних припущеннях позивача про наміри та волю відповідача як сторони правочину. Вважає, що з змісту виданої довіреності, у [PERSON] були відсутні повноваження на безоплатну передачу автомобіля відповідача та не доведено наявності будь-якої мети для приховання договору дарування. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 травня 2020 року закрито підготовче провадження про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином. Відповідно до Розпорядження № 87 від 01.07.2020 року у зв`язку з закінченням повноважень судді, призначено повторний автоматичний розподіл справи. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2020 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2020 року скасовано. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2020 року задоволено заяву третьої особи - [PERSON] про відвід судді Смотрицького В.Г. та передано справу до канцелярії для визначення судді для розгляду справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2020 року заяву судді Чебан Вікторії Миколаївни про самовідвід задоволено та передано справу до канцелярії для проведення автоматизованого розподілу між суддями. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 жовтня 2020 року суддя Слободян Г.М. прийняла до свого провадження справу Стислий виклад позиції сторін: Представник позивача, адвокат Байцар І.Б. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала, підтримала зустрічний позов та просила його задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, відомостей про поважність неявки в засідання не надав. Досліджені докази та застосовані норми права Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом належними доказами по справі, встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України.(а.с.4) Згідно довіреності від 12.06. 2019 року (а.с.5) [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] (кожен з яких діє самостійно незалежно один від одного управляти розпоряджатися зняти з обліку та продати за ціну та умовах на їх розсуд, обміняти укласти договір позички, договір оренди належний [PERSON] на праві свідоцтва про реєстрацію транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність була видана на десять років до - 24.06.2029 року з правом користування ТЗ за межами України, з правом передоручення третім особам. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с 89-90). Разом з цим, 15.06.2019 року, було здійснено перереєстрація транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] на [PERSON] (а.с.7) Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] підтверджує, що власником транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] . Договором купівлі-продажу № 7341/2019/1519344 зафіксовано передача 15.06.2019р. права власності на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] до [PERSON] (а.с.6) Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.ст. 204, 205, 208, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Згідно ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Як встановлено в судовому засіданні і досліджено судом, [PERSON] уповноважила згідно довіреності від 12.06. 2019 року - [PERSON] та [PERSON] (кожен з яких діє самостійно незалежно один від одного управляти розпоряджатися зняти з обліку та продати за ціну та умовах на їх розсуд, обміняти укласти договір позички, договір оренди належний [PERSON] на праві свідоцтва про реєстрацію транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність була видана на десять років до - 24.06.2029 року з правом користування ТЗ за межами України, з правом передоручення третім особам. 15.06.2019 року, було здійснено перереєстрація транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] на [PERSON] (а.с.7) Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] підтверджує, що власником транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] . Як видно з дослідженого свідоцтва перша реєстрація транспортного засобу відбулася 01.11. 2014 року, коли автомобіль належав позивачці [PERSON] , в подальшому перереєстрація спірного автомобіля відбулася 15.06.2019 року (а.с.81). Окрім наведеного, договором купівлі-продажу № 7341/2019/1519344 зафіксовано передача 15.06.2019 року права власності на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] до [PERSON] (а.с.6, 175) Отже, як вбачається з дослідженої довіреності від 12.06. 2019 року [PERSON] уповноважила була і [PERSON] правом не лише користуватися спірним автомобілем але і правом його відчуження, зазначивши, що кожен з уповноважених осіб ( [PERSON] , і [PERSON] мають право діяти самостійно. Як пояснив в засіданні представник відповідача [PERSON] . Гурський його довірителька фактично передала транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель TOUAREG, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , своєму синові, як уповноваженій особі за довіреністю, оформивши відповідні документи (за роз`ясненням нотаріуса, у присутності [PERSON] ) договором купівлі - продажу в сервісному центрі, при цьому ніяких грошових коштів не передаючи. Відповідно до ст. 626, 638, 639, 640 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Слід зазначити, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15, а також підтверджена постановою Верховного Суду від 15.02.2018 року по справі № 640/7052/16-ц.). Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажом транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ №1388 від 07.09.1998 року, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішення власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений за результатами прилюдних органів (аукціону) або електронних торгів, за яким продавцем виступає Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах МВС, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку. Відповідно до пункту 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Згідно із пунктом 8 Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Приписами абзацу третього пункту 40 Порядку встановлено, що у разі встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин транспортних засобів, виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в уповноважених органах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку транспортних засобів і передають усі відповідні документи та за наявності транспортні засоби до відповідного органу досудового розслідування. Якщо виявлено факт підроблення митних документів, їх ксерокопії з необхідним поясненням надсилаються до органів доходів і зборів, у зоні діяльності яких проживають особи, за якими зареєстровані відповідні транспортні засоби. Відповідно до пункту 5.7 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року №379 (далі - Інструкція № 379), на підставі документів, що підтверджують встановлення факту знищення, фальсифікації або підроблення ідентифікаційних номерів складових частин ТЗ, виявлення ТЗ, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в Центрі, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами, таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, або інформацію про реєстрацію яких несанкціоновано внесено до автоматизованої бази даних АІС «Автомобіль» та (або) Єдиного державного реєстру Державтоінспекції, працівники Центру оформляють в установленому порядку необхідні документи, скасовують державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку ТЗ і передають усі відповідні документи до органу досудового розслідування для подальшого проведення перевірки. З системного аналізу наведених правових норм чинного законодавства слідує, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків та проводиться з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів). Як встановлено судом, державної реєстрації спірного транспортного засобу не відбулося. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Регіональний сервісний центр МВС у Чернівецькій області проводить лише державну реєстрацію (перереєстрацію) та зняття з обліку транспортних засобів, а між позивачем та відповідачем не існує будь-яких цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим сервісний центр не може бути особою, яка не визнає, порушує або оспорює право позивача на транспортний засіб. Щодо доводів представника позивача, суд звертає увагу на наступне. Сутність та правова природа цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України і наявність довіреності свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Результат аналізу зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала, а факт сплати коштів за автомобіль та передача автомобіля позивачу без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття позивачем права власності на транспортний засіб. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду: від 24 вересня 2018 року у справі № 681/1517/15-ц, провадження № 61-23209св18; від 25 квітня 2018 року у справі № 359/11498/15-ц, провадження № 61-2542св18. видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15, а також підтверджена постановою Верховного Суду від 15.02.2018 року по справі № 640/7052/16-ц.). Сам порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури належать зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. За наведених обставин, враховуючи викладені норми чинного законодавства України суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу автомобіля не було укладено. сутність та правова природа цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Як було встановлено в судовому засіданні відповідач за спірний транспортний засіб ніяких грошових коштів не сплачувала, а передала автомобіль своєму синові [PERSON] , який і до цього користувався спірним транспортним засобом, оскільки був вписаний в свідоцтво свідоцтві про реєстрацію була відмітка про те, що [PERSON] має право користування вказаним автомобілем і саме, з моменту придбання транспортним засобом виключно користувався [PERSON] . Отже, за аналізом сукупності досліджених доказів, з`ясованих в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позивач за первісним позовом не довела порушення свого права і законного інтересу, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Що стосується зустрічного позову, суд приходить до наступного. Відповідно до статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). У статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Суди зобов`язані виходити, зокрема, з того, що встановивши, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконав позивач, і він же скористався правами покупця, саме він домовлявся про істотні умови договору купівлі-продажу квартири, а відповідач вдає з себе покупця, будучи лише формально зазначеним таким в договорі, суд визнає покупцем за договором позивача у справі. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально-соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Відповідно до частини першої статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо цей факт буде встановлено, то відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснював, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин. та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновок На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як сторона по справі, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в зхадоволенні первісного позову та в задоволенні зустрічного слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed