Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду з позовом, в якому просить суд вселити його в будинок по вул. Козацька, 22 м. Роздільна Одеської області. В обгрунтування позову зазначав, що він перебував у шлюбі з [PERSON] з 08.06.1991 року. В період спільного проживання вони придбали недобудований будинок в м. Роздільна по вул. Старченко (зараз Козацька), 22, який оформили на його імя. Вказаний будинок вони добудували та постійно в ньому проживали з 1991 року по теперішній час. По домовленістю між членами родини та наполяганню дружини, він 23.08.2012 року вказаний будинок подарував їх сину [PERSON], але згідно усної домовленості він у вказаному будинку повинен проживати довічно. 04.07.2015 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, але він продовжував у спірному будинку постійно проживати та був у ньому зареєстрованим. 19.07.2016 року син позивача [PERSON] та колишня дружина позивача [PERSON] самостійно викинули його речі з вказаного будинку та насильно його виселили в будинок № 20 по вул. Козацька в м. Роздільна, який належить [PERSON] З цього приводу він вже 20.07.2016 року написав заяву до поліції, де зазначав, що його виселили без його згоди. Оскільки він є інвалідом 1-ї групи, право на користування вказаним приміщенням не втратив, умови співмешканця не порушує, іншого власного житла не має, а умови проживання в [INFO] є незадовільні, тому з посиланням на ст.ст. 156 ч.4 та 64 ч. 3 ЖК України просив суд вселити його в будинок № 22 по вул. Козацька в м. Роздільна. В січні 2017 року відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, звернувся до суду з зустрічним позовом згідно якого просив суд на підставі ст.ст. 9, 150 ЖК України та ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України усунути перешкоди в користуванні власністю та зняти з реєстрації [PERSON] за вказаною адресою. В обґрунтування зустрічного позову, не оспорюючи фактичні обставини справи, посилається на те, що [PERSON] з 19.07.2016р. за вказаною адресою не проживає, місцем його постійного проживання є будинок № 20 по вул. Козацькій в м. Роздільна, тому він втратив право користування спірним будинком. Але, будучи зареєстрованим за вказаною адресою, [PERSON] створює перешкоди в користуванні майном та через неприязнені особисті стосунки постійно провокує сварки. Ухвалою суду від 21.02.2017р. вказані позови обєднанні в одне провадження. В судовому засіданні позивач по первісному позову та відповідач по зустрічному позову [PERSON] первісний позов підтримав, заперечував щодо зустрічного позову та суду пояснив, що на вимогу його колишньої дружини він був вимушений подарувати будинок сину [PERSON], щоб виключити можливість претендувати на вказаний будинок його дітей від першого шлюбу. При укладанні вказаного договору дарування між ними була домовленість про те, що він буде там постійно проживати. В подальшому, а саме 19.07.2016 року його як собаку викинули з речами з спірного будинку [PERSON], [PERSON] самостійно перенесли його речі до будинку № 2- по вул.Козацькій в м. Роздільна, який належить на праві власності [PERSON] Вказаний будинок № 20 не є придатним для проживання, оскільки в ньому відсутнє водо та газопостачання, а він є інвалідом 1-ї групи та потребує постійної допомоги. Оскільки він будь-якого власного житла не має, його виселення відбулося не по його волі, він має намір постійно проживати [INFO], тому просив позовні вимоги задовольнити та вселити його у вказаний будинок. Представник [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні просив суд задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного, оскільки [PERSON] має право проживати у спірному будинку як колишній член сім`ї, вказане право він не втратив та має намір дійсно проживати за місцем своєї реєстрації, оскільки будь-якого іншого житла він не має. Крім того, вважав зустрічний позов не обгрунтованим та не доведеним, оскільки будь-яких законних підстав для зняття його з реєстрації немає, а [PERSON] не в добровільному порядку був виселений з спірного приміщення. Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є рідним сином [PERSON] та [PERSON] та обох батьків любить однаково, тому він не заперечує щоб батька вселили в будинок, але між його батьками склалися дуже напружені стосунки та вони разом проживати не можуть. В подальшому в судові засідання не зявлявся та замість нього його інтереси в суді представляла його мати [PERSON] Представник відповідача по первісному позову та представник позивача по зустрічному позову [PERSON], заперечуючи проти задоволення первісного позову та наполягаючи на задоволенні зустрічного позову суду пояснила, що [PERSON] 19.07.2016 р. добровільно вирішив переїхати до будинку № 20 по вул. Козацькій в м. Роздільна, тому син [PERSON] допоміг перенести йому його речі за вказаною адресою На слідуючий день, а саме вже 20.07.2016р. [PERSON] вже викликав поліцію та наполягав на тому, що його вигнали з будинку № 22. Крім того, на обгрунтування зустрічного позову вказувала про те, що спільне проживання з [PERSON] є неможливим, оскільки він веде себе агресивно, постійно провокує сварки, відмовляється від несення витрат на будинок, тому він створює умови для неможливості спільного проживання, що є підставою для зняття його з реєстрації примусово, але будь-яких заходів примусу до нього вони не приймали. Свідок [PERSON], яка є донькою [PERSON] суду пояснила, що вона особисто присутня при виселенні [PERSON] не була, але їй відомо, що він спочатку добровільно виселився з будинку, а потім неодноразово звертався до поліції про те, що його незаконно виселили. Вважала, що реєстрація [PERSON] та його проживання за вказаною адресою є неможливим, оскільки він постійно чинить сварки та в побутовому житті є неохайним, що не дозволяє жити їм разом, оскільки вона побоюється за життя власного сина. Свідок [PERSON], який є зятем [PERSON] суду пояснив, що він особисто допомагав [PERSON] переносити речі [PERSON] з будинку № 22 в будинок № 20, при цьому [PERSON] кричав «победа». А на наступний день [PERSON] написав заяву в поліцію про те, що його незаконно виселили. Підтвердив наявність постійної конфліктної ситуації в родині, але вказував що конфлікти виникають на пустому місці. Свідок [PERSON] суду пояснила, що коли та як [PERSON] опинився проживати [INFO] їй не відомо, але він весь час наполягав щоб вказаний будинок № 20 був переписаний на нього. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення сторін та свідків, суд, вважає, що первинні позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення або зняття з реєстрації. Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи з житлового будинку залежить від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування\~ та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням тощо. Разом з цим, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Згідно зі ст. ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку ( за ст. 64 ЖК, у тому числі чоловік, дружина, діти), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Суд вважає, щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду України, який викладений у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р. та у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.06.1991 року, вказаний шлюб розірвано 04.07.2015 року (а.с.9 ). Під час перебування у шлюбі, а саме: 18.07.1991 року [PERSON] придбав недобудований будинок в м. Роздільна по вул. Старченко (зараз Козацька), 22, що підтверджується договором купівлі продажу б/н від 18.07.1991р. (а.с. 16-17). 23.08.2012 року [PERSON] вказаний будинок подарував сину [PERSON] (а.с. 7-8). На теперішній час право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON], у будинку зареєстровані сторони, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] донька [PERSON] Окрім вказаних осіб у спірному будинку проживають ще [PERSON] та [PERSON] які є сином та чоловіком [PERSON] відповідно. З домової книги вбачається, що [PERSON] вселився в спірний будинок в якості власника будинку у 1991 році. Будь-яких умов з приводу користування або проживання в будинку між сторонами, взагалі не укладалося. Всі вище приведені обставин визнані сторонами в судовому засіданні, тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягають. Крім того, після розірванням шлюбу між колишнім подружжям виникали конфлікти з приводу розподілу майна та незаконного виселення [PERSON], з приводу чого сторони та члени їх родини звертались до правоохоронних органів, що підтверджується висновком Роздільнянського ГУНП від 29.07.2016р., повідомленнями ГУНП Роздільнянського ВП від 11.08.2016р., згідно яких рекомендовано звертатися до суду (а.с. 21, 60-61). Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 41) Так, в даній конкретній ситуації визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним та повинно бути передбачено законом ( та зазначено в позовній заяві) Оскільки, судом встановлено, що [PERSON] є зареєстрованим за вказаною адресою з 1991р, вселився у спірне приміщення як власник, після зміни власника будинку продовжував в ньому проживати як член родини, іншого власного житла не має, будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням не укладалося, після розірвання шлюбу колишнє подружжя продовжувало мешкати разом у спірному будинку, його виселення відбувалося не з власної ініціативи та не добровільно. Тому суд вважає, виходячи з конкретних обставин справи, що хоча втручання у право [PERSON] здійснюється з метою захисту прав і свобод [PERSON], але не здійснюється «згідно закону», тому не підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і не підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Заперечуючи проти первісного позову представник позивача по зустрічному позову [PERSON] єдиною підставою для зняття з реєстрації фактично зазначала про неможливість спільного проживання з [PERSON], який систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Тому, судом, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, в судових засіданнях розяснювалося сторонам (у тому числі представнику позивача по зустрічному позову) положення ст.ст.10, 11, 57-61 ЦПК України, пропонувалося вирішити питання щодо необхідності уточнення позовних вимог, а також надати суду допустимі й належні докази на підтвердження своїх вимог. Але, в представник позивача по зустрічному позову своїми правами не скористалася, підстави та предмет позову не уточнила, про будь-які прийняті заходи запобігання чи громадського впливу, також не зазначала та не надала суду належні та допустимі докази на обрунтування своєї позиції, через що на вказані сторони покладаються можливі негативні наслідки ненадання таких документів тощо. З врахуванням того, що позбавлення житла можливе лише на підставі закону, який регулює житлові правовідносини, суд вважає, що відсутні будь-які правові підстави для виселення [PERSON], крім того посилання у зустрічній позовній заяві на застосування в тому числі і ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України та ст.ст. 9,150 ЖК України є також не обгрунтованими, оскільки вказані норми закону не регулюють житлові правовідносини між власником житла та членами його сім`і та не можуть бути підставою для виселення без застосуванням спеціальної норми закону, тому в задоволенні зустрічного позову належить відмовити у повному обсязі за недоведеністю, а порушені права [PERSON] підлягають поновленню шляхом його вселення до вказаного спірного приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: approved