Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася у Придніпровський районний суд м. Черкаси із заявою про встановлення факту смерті. Заінтересованою особою зазначено - Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Свої вимоги мотивує тим, що вона є родичкою (дружиною племінника) [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Алчевськ, Луганської області; причина смерті: кардіосклероз атеросклеротичний. Також вказує, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті, відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». На підставі викладеного, просить суд, - встановити факт, що [PERSON] ( [INFO] , місце народження - м. Гельзенкірхен (Німеччина), зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) померла [INFO] у м. Алчевськ, Луганської області. Ухвалою суду від 05.04.2021 у справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами окремого провадження. Заявник - [PERSON] в судовому засідання заявлені вимоги підтримала, пояснивши суду, що [PERSON] померла [INFO] у м. Алчевську, так як хворіла. Вказує, що [PERSON] є її родичкою - вона є рідною сестрою її свекра [PERSON] , який помер у [INFO] . [PERSON] був батьком її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . Зауважила, що вона була дружиною [PERSON] , який був племінником померлої [PERSON] . Ще за життя [PERSON] , заявниця опікувалася нею до самої смерті. Разом з тим, заявниця вказала, що має доньку - [PERSON] (дівоче прізвище якої - [PERSON]), котра не зверталася до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . У судове засідання представник заінтересованої особи - Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Враховуючи думку заявника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON] , про що видано, як зазначено - так зване «Свидетельство о смерти (серии [NUMBER] ) от [INFO] », а також, як зазначено - так званим «Отделом записи актов гражданского состояния Алчевского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики», складено акт про смерть № 220. Причиною смерті у так званому « Врачебном свидетельстве о смерти №76 (окончательном)», виданому за формою №106/у затвердженою наказом так званого «Минздрава ЛНР» від 28.08.2015 № 591, вказано, що причиною смерті - є набряк легень, кардіосклероз атеросклеротичний. Отримувачем вказаного документа - є заявниця [PERSON] . Варто зазначити, що у так званій «Справке о причине смерти (к форме №106/у № 76, выдается для захоронення)» від 02.02.2021 року, причиною смерті [PERSON] вказано - кардіосклероз атеросклеротичний. Крім того, у матеріалах справи наявні так звані «Выписки из медицинской карты стационарного больного [PERSON] » №1002 від 08.02.2020 року №9882 від 04.01.2021 року та, так звана «Выписка из медицинской карты стационарного больного на злокачественное образование» № б/н від 12.02.2021 року, що складені лікувальними закладами так званої «ЛНР», які підтверджують тривалий період хвороби померлої [PERSON] . Відповідно до Довідки про склад сім`ї №206 від 28.01.2021 року, виданої КП «Алчевське житлово-експлуатаційне об`єднання» встановлено, що з 25.09.2012 року зареєстрованим місцем проживання померлої [PERSON] є адреса: [ADDRESS] , до складу сім`ї входить лише [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VIII від 17.03.2015 року, визнані тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м.Алчевськ Луганської області включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно із ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Суд встановив, що заявниця [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 22 жовтня 2018 року №0000352378 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно якої зареєстроване місце її проживання є [ADDRESS] , а фактичним місцем проживання (перебування): [ADDRESS] . Заявниця [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб 28.08.1976 року, про що складено актовий запис № 224 Перевальським відділом ЗАГС Ворошиловградської області, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Згідно з інформацією, яка міститься у Архівній довідці від 22.12.1998 року № Г-2585 виданою Державним архівом Луганської області Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України, [PERSON] та [PERSON] - брат та сестра. Разом з тим, [PERSON] (чоловік заявниці) був сином [PERSON] (свекор заявниці), що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , актовий запис 622, виданим 06.10.1952 року Паркомунівським міським бюро ЗАГС, і відповідно - сином племінника [PERSON] - [PERSON] . Згідно наданої заявницею копії паспорту серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] у м. Гельзенкірхен (Німеччина), РНОКПП [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що заявниця приходиться померлій особі [PERSON] дружиною ( [PERSON] ), який був сином племінника останньої - [PERSON] . Варто зазначити, що у матеріалах справи наявна довідка, видана ФОП « [PERSON] », на ім`я [PERSON] (заявниці) про те, що нею було здійснення поховання [PERSON] [INFO] на території м.Перевальська так званої «ЛНР». Відповідно до накладних від 03.02.2021 року, виданих на ім`я [PERSON] , нею понесено витрати на поховання [PERSON] у розмірі 2320,00 руб. Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідно до листа № 1099/22.1-04-03 від 30.03.2021, [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Алчевськ, Луганської області, оскільки аналіз документів, пред`явлених заявником, свідчить про те, що свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09.02.2021 видане, так званим «Отделом записи актов гражданського состояния Алчевского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики», не є підставою для державної реєстрації смерті. На теперішній час для проведення реєстрації факту смерті [PERSON] необхідно встановити сам факт її смерті, оскільки вона померла на території Луганської області, яка є тимчасово окупованою територією і документи, видані органами та установами, створеними в порядку не передбаченому законами України, є недійсними. Тому, заявник звернулася до суду із зазначеною заявою задля можливості у встановленому законом порядку зареєструвати факт смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом восьмим ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, в редакції, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України № 1154/5 від 22.11.2007, з наступними змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації є: лікарське свідоцтво про смерть; фельдшерська довідка про смерть; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Як встановлено судом, подія смерті [PERSON] , [INFO] , відбулася 01.02.2021 на території м. Алчевськ, Луганської області, тобто частині України, яка відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 № 252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р (із змінами) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 цього Закону, встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню у межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Проте, суд, оцінивши зібрані докази, приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Чинне законодавство України не містить як такого визначення терміну «родичі», однак системний аналіз норм цивільного, сімейного та кримінального права, антикорупційного законодавства, дозволяють зробити висновок, що родичі - це особи, які походять одна від іншої, або від спільного пращура, яких зв`язує кровна спорідненість. Зокрема, стаття 1260 ЦК України прирівнює усиновлювачів та усиновлених з родичами за походженням у разі спадкування за законом; статтями 1261-1265 ЦК України встановлюється п`ять черг спадкування в залежності від ступеню рідства, за виключенням четвертої черги спадкування. В статті 1265 ЦК України зазначається, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Стаття 2 Сімейного кодексу України «Учасники сімейних відносин» регулює особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням. Отже, даною нормою Сімейного кодексу непрямо розмежовані поняття «члени сім`ї» та «інші родичі» і це не є тотожні поняття. Згідно із статтею 3 КПК України близькі родичі та члени сім`ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції» дає визначення терміну «члени сім`ї» та «близькі особи». Згідно даного закону члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта. Отже, з системного аналізу вищенаведених правових норм суд робить висновок, що закон розмежовує такі поняття як «родичі», «члени сім`ї» та «близькі особи», ці поняття не є тотожними, а тому об`єктивних і підтверджуюбчих даних, які б свідчили про те, що [PERSON] та заявниця [PERSON] є родичами, у розумінні викладених норм права, немає. Таким чином, суд встановив, що відсутні належні і допустимі докази на підтвердження спорідненості з померлою, не є родичкою останньої, отже, й не є особою, яка згідно абз. 2 ч.1 статті 317 ЦПК України має право подавати заяву про встановлення факту смерті померлої на тимчасово окупованій території особи. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] , суд вважав би за можливе прийняти в якості належних і допустимих доказів документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, адже з матеріалів справи вбачається, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідне для забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. Проте, вимоги про встановлення факту смерті заявлено не уповноваженою на те особою, що суперечить вимогам ст. 317 ЦПК України. Судом враховано, що [PERSON] за життя, було складено заповіт від 18.09.2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області Некрасовою С.І., на користь [PERSON] , [INFO] , яка є донькою заявниці [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження за № [NUMBER] , виданим 15.05.1979 року Перевальським відділом ЗАГС Ворошиловградської області. Дівоче прізвище [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про одруження, виданим 30.09.2000 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Перевальського районного управління юстиції Луганської області. Тож, в даному випадку, зважаючи на встановлені судом обставини справи, не позбавлена права [PERSON] звернутися із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , оскільки встановлення факту смерті заповідача, має юридичне значення для подальшого оформлення спадкових прав як спадкоємця [PERSON] . При цьому, їй необхідно надати підтверджуючі докази про наявність природного зв`язку із [PERSON] , який грунтується на походженні один від одного або від спільних предків і має правове значення у випадках, передбачених законодавством. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed