Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з проханням визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 31,8 кв.м. між нею [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що 05.03.1999 року через Херсонську товарну біржу «Альтер-Его» вона, [PERSON], та відповідач [PERSON] уклали договір купівлі-продажу № 3131 нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS]. Вказану квартиру вона придбала за 5170 грн. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально не був оформлений, а був оформлений відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових оборудок. В подальшому квартира була зареєстрована в Каланчацькому бюро технічної інвентаризації. Позивач вказує, що на момент купівлі квартири вона носила прізвище «[PERSON]». 22.09.2014 року вона вступила в шлюб та змінила прізвище на «[PERSON]». На даний час вона має намір продати квартиру, однак не має можливості цього зробити, так як договір нотаріально не оформлений. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що оформити нотаріально договір не бажає за відсутності коштів. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та в судовому засіданні пояснив, що дійсно продав квартиру позивачці в 1999 році, на даний час до неї претензій не має, згоден на визнання за позивачкою право власності на спірну квартиру в судовому порядку. Судом встановлені слідуючі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 05 березня 1999 року між [PERSON] (прізвище після укладення шлюбу [PERSON].) та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений Херсонською товарною біржею «Альтер-Его». 16 березня 1999 року договір зареєстрований Каланчацьким державним бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Як визначено ст. 41 ЦК (в редакції 1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Частиною 1 ст. 42 ЦК (в редакції 1963 року) передбачено форми угод, в яких їх може бути укладено: усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Стаття 47 ЦК (в редакції 1963 року) встановлює, що нотаріальне посвідчення угод є обов'язковим лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Закон України від 10 грудня 1991 року №1965-ХІІ «Про товарну біржу» є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. З останнього питання спеціальними є норми Цивільного кодексу. Тобто на час укладення договору купівлі-продажу від 05 березня 1999 року вимагалося дотримання обов'язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed