Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

В серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Київський державний інститут декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука про скасування наказу № 66-к від 05.07.2016 р. в частині звільнення її з посади викладача кафедри живопису Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору; зобов'язати Київський державний інститут декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука поновити її на посаді викладача кафедри живопису Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука з 05.07.2016 р.; стягнути з Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука. починаючи з 06.07.2016 р. по день ухвалення судом рішення у даній справі, середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з щомісячного розміру посадового окладу у сумі 1550.00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що з 2000 року працювала на посаді викладача кафедри художніх основ декоративно-прикладного мистецтва. 17 вересня 2004 року її було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Не погоджуючись з таким звільненням позивач звернулася до суду щодо поновлення її на займаній посаді. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі № 2-3000/15.2005 р. від 15.06.2005 року її поновлено на посаді викладача кафедри художніх основ декоративно-прикладного мистецтва Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука з 17.09.2004р. 05 липня 2016 року Наказом № 66-к її було звільнено з посади викладача кафедри живопису Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука (надалі по тексту Інститут) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору, та за результатами таємного голосування, як таку, що не пройшла за конкурсом на заміщення вакантної посади. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що рішення Голосіївського районного суду від 15.06.2005 р. про поновлення її на роботі, яке набрало законної сили. Починаючи з дня поновлення її на роботі, а саме з 13.07.2005 р. по 05.07.2016 р. вважає, що трудові відносини поновлено без обмеження строком. На думку позивача [PERSON], зазначеним рішенням вже встановлено обставини цивільної справи щодо тих самих осіб, які приймають участь у даній справі, тому дані обставини, не підлягають доказуванню. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що даний позов є необґрунтованим, так як звільнення останньої було проведено у відповідності до вимог Статуту академії та трудового законодавства України. Суд, заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Наказом ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука № 1-к від 01.09.2000 р. [PERSON] було зараховано на посаду викладача кафедри "Художніх основ ДПМ" з 01.09.2000 року по 27.08.2001 року. Наказом ректора цього ж інституту №112-к від 10.09.2004 року вона була звільнена з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Крім тог, ще однією підставою для її ж звільнення були результати проведеного конкурсу щодо заміщення вакантних посад серед професорсько-викладацького складу, за результатами якого вона не була обрана на посаду. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі № 2-3000/15-2005 р. від 15.06.2005 року було визнано недійсним проведення конкурсу на заміщення вакантних посад професорсько-викладацького складу, проведеного відповідно до наказу ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука № 29-д від 26.07.2004 р. в частині вирішення питання про обрання та прийняття на роботу позивача та поновлено її на посаді викладача кафедри художніх основ декоративно-прикладного мистецтва Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука з 17.09.2004р. Проте, рішення суду, на яке посилається позивач, постановлено стосовно її звільнення з роботи, зокрема, у 2004 році. Дане рішення ґрунтується на тому, що конкурс, за результатами якого позивача звільнено з роботи у 2004 році, було проведено з порушеннями Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002р. № 744, яке на момент постановлення рішення по справі № 2-3000/15.2005 р. регулювало порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад викладачів. Вказане Положення втратило чинність від 20.11.2015 року на підставі Наказу Міністерства освіти і науки України № 1015. На сьогоднішній день порядок заміщення вакантних посад викладачів встановлено частиною 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту», відповідно до якої під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу. Таким чином, у відповідності до вищезазначеної норми та порядку, встановленого вченою радою Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. Михайла Бойчука, у вказаному інституті 10.06.2016 року було проведено конкурсний відбір на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників кафедр факультету декоративно-прикладного мистецтва, що підтверджується Витягом з протоколу засідання вченої ради факультету декоративно-прикладного мистецтва від 10.06.2016. На вказаному засіданні шляхом таємного голосування кандидатуру [PERSON] було визнано такою, що не пройшла конкурсний відбір на посаду викладача кафедри живопису, у зв'язку з чим Позивач більше не могла виконувати обов'язки викладача даної кафедри. Підставою для її звільнення, зазначеною у відповідному Наказі № 66-к, є протокол вченої ради ф-ту ДПМ від 10.06.2016р. №10 та закінчення строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України). в той час як строкового трудового договору, як вважає Позивач, з нею укладено не було. Суд критично оцінює доводи позивача, щодо не укладення з нею строкового трудового договору, оскільки, відповідно до п.7 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, трудовий договір з [PERSON] фактично був укладений, оскільки її було допущено до роботи. Відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до частини 12 статті 55 Закону України «Про вищу освіту№, в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році. Зі змісту вищезазначених норм випливає те, що конкурс на заміщення посад науково-педагогічних працівників повинен проводитися щорічно, а тому трудовий договір, який укладається між навчальним закладом та науково-педагогічним працівником, може бути виключно строковим, оскільки закінчення (або продовження) такого договору пов'язане з певною подією - проведенням щорічного конкурсного відбору. Тобто, за результатами конкурсних відборів попередніх років, до 2015 включно, Позивача було переобрано на займану посаду, а тому кожного року дія строкового трудового договору, укладеного з нею, продовжувалася до наступного конкурсного відбору. У 2016 році [PERSON] не пройшла зазначений відбір, що стало підставою для припинення строкового трудового договору, укладеного з нею до проведення такого конкурсу у 2016 році. Позовні вимоги, щодо визнання наказу про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади викладача живопису Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. Михайла Бойчука у 2016 році, результати якого стали підставою звільнення позивача, позивачем не заявлялось. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. За правилами ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Правилами ст. 11 цього Кодексу також визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Питання, що стосується визнання проведеного засідання та рішення кафедри інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. Михайла Бойчука щодо проведення конкурсу та визнання результатів проведення конкурсу недійсним не розглядалось. А оскільки трудовий договір із позивачем., строк закінчення якого пов'язано з проведенням вказаного конкурсу, припинено на підставі результатів даного конкурсу, то таке припинення за п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (тобто, у зв'язку із закінченням строку трудового договору) є правомірним і повністю відповідає змісту таких трудових відносин та чинному законодавству України. Щодо звільнення позивача в останній день перебування на лікарняному слід зазначити наступне, забороняється звільнення під час лікарняного саме з ініціативи роботодавця, це означає, що звільнення можливе з інших підстав. Таким чином, допускається звільнення працівника під час перебування на лікарняному, якщо воно відбувається з підстав п.2 ст.36 КЗпП закінчення строку дії трудового договору, укладеного на певний строк. Аналогічна позиція викладена в Постанові ВСУ у справі №6-19цс14. У своїй Постанові від 02.04.2014 року ВСУ підкреслив, що заборона звільнення працівника на лікарняному встановлюється лише у випадку його звільнення за ініціативою роботодавця. Відповідно до пункту 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а оскільки підстави для поновлення на роботі Позивача відсутні, то і на виплату компенсації за час вимушеного прогулу вона не має. Тобто, позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та такими, у яких необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи вищезазначені обставини та

Outcome: dismissed