Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

06.06.2018 року позивач звернулася до суду з уточненим позовом, яким просить визнати факт того, що вона ніколи не укладала та не мала намір укладати договір емфітевзису з СВК "Прогрес Владичень" щодо своєї земельної ділянки сільськогосподарського призначення, тому просить визнати цей договір недійсним, стверджуючи, що про існування його вона дізналася випадково, оскільки він насправді був укладений невідомо ким і невідомо де від її імені та без її згоди, без її присутності, та без її відому. Судові витрати, понесені нею, позивачем, - в розмірі сплаченого судового збору - 711,95грн., просить стягнути на її користь з відповідача. Також просить витребувати у відповідачів вищевказаний договір емфітевзису. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй, позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2.67га, кадастровий номер якої - [NUMBER], і яка розташована на території Владиченської сільської ради Болградського району Одеської області. 25.12.2015 року вона, позивач, з ПП «Кара ДОН» уклала договір оренди цієї її земельної ділянки строком на десять років. 05.05.2016 року даний договір було належним чином зареєстровано державним реєстратором - приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., номер р.запису - 14418647. Проте, згідно Наказу Міністерства юстиції України від 14.04.2017 року, було з невідомих причин скасовано вищевказане рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, - що була здійснена приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., та 21.04.2017 року було проведено іншу державну реєстрацію іншого речового права стосовно вказаної земельної ділянки - вже державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут економіко-правових та технічних експертних досліджень» Заболотним О.О. - ним було зареєстровано договір оренди, який, начебто був укладений між нею, позивачем, та виробничим кооперативом «Прогрес Владичень». В актуальній інформації про державну реєстрацію іншого речового права, запис №20094799, - вказано підставу виникнення іншого речового права: договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), серія та номер: б/н, виданий 21.03.2017року, видавник - виробничий кооператив «Прогрес Владичень» та [PERSON], строк дії - 7 років. Однак, вона, позивач, категорично заперечує укладення такого договору, стверджуючи, що вона ніколи, в тому числі, і 21 березня 2017 року, - не мала наміру укладати, не укладала і не підписувала договору оренди земельної ділянки з СВК «Прогрес-Владичень», не бачила ніколи його примірника чи копії, тому вона змушена була звернутися до суду за захистом свого права. Позивач у судовому засіданні підтримала свої уточнені позовні вимоги, та доводи, викладені в позовній заяві, стверджуючи, що оскаржуваний договір вона не підписувала, ніколи не бачила, відповідно, підпис на ньому, впевнена, їй не належить і не може їй належати, що є безумовною підставою для визнання договору користування земельною ділянкою недійним. СВК категорично не бажає повернути їй земельну ділянку, хоча вона письмово зверталася на ім'я засновника СВК, і просила не обробляти її земельну ділянку та повернути її їй, позивачу. До теперішнього часу СВК не надав їй, позивачу екземпляр договору, на який вони посилаються, та стверджують, що вона його укладала. Представник відповідача СВК «Прогрес-Владичень» позов не визнав, просив відмовити в задоволенні, наполягаючи, що позивач договір укладала, він був належним чином зареєстрований, а тому є дійсним, плату за користування землею позивач також отримує. Оригінал договору СВК надати не може, та навіть копію, оскільки ідуть інші судові тяжби, тому усі оригінали договорів знаходяться в іншій, адміністративній справі. Представник відповідача «Одеська філія державного підприємства "Державний інститут економіко-правових та технічних експертних досліджень» позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, спочатку стверджуючи, що державний реєстратор Заболотний О.О. звільнився і не може бути відповідачем, але після його заміни на прохання учасників процесу на належного - «Одеська філія державного підприємства "Державний інститут економіко-правових та технічних експертних досліджень» - почав наполягати на тому, що саме Заболотний О.О. винний у допущених порушеннях державної реєстрації вищевказаного спірного договору емфітевзису, тому саме він має бути відповідачем, та надав суду письмові заперечення і пояснення, а також заяву про розгляд справи судом за відсутністю їхнього представника. Позивач на заперечення представника відповідача щодо отримання орендної плати, пояснила, що в неї семеро дітей, вона утримує двох корів, щоб їх прогодувати, тому змушена брати зерно, вирощене на її ж земельній ділянці відповідачем, але не вважає це орендною платою - вона бере те, що їй належить по праву, при цьому бажає продовжувати договірні стосунки саме с «Кара Доном», в чому їй перешкоджає відповідач, який, на її думку, здійснив рейдерське захоплення її земельної ділянки. Наразі існує рішення адміністративного суду касаційної інстанції про скасування незаконного наказу Міністерства Юстиції, яким було скасовано реєстрації договорів оренди мешканців села Владичень Болградського району з ПП «КараДОН», серед яких і її, позивача, земельна ділянка. Таким чином, оскільки це скасування визнане незаконним, запис у державному реєстрі про укладання договору оренди між нею, позивачем і ПП «КараДОНОМ» відновлена, і тому підлягає видаленню з реєстру незаконний запис про неіснуючий договір, начебто укладений між нею, позивачем і відповідачем. Розглянувши надані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,81,84 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи не інакше, ніж за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи; письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, але якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу; сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Судом були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: - згідно державного акту на право власності на земельну ділянку (серії [NUMBER] від 12.01.2006 року), позивач [PERSON] є власником трьох земельних ділянок загальним розміром 3.42 гектари, кадастрові номери яких: №[NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], - які розташовані на території Владиченської сільської ради Болградського району Одеської області з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.6); - державний акт позивачу був виданий на її дошлюбне прізвище, але їй було присвоєне після реєстрації шлюбу теперішнє (а.с.7); сторони не заперечували в ході судового розгляду, що саме ці земельні ділянки, зазначені у цьому державному Акті належать саме позивачу; - 25.12.2015 року позивач [PERSON] уклала з Приватним підприємством «Кара Дон» договір оренди землі строком на 10 років - своєї земельної ділянки сільськогосподарського призначення, загальною площею 2.67 га (рілля), кадастровий номер якої - [NUMBER] (а.с.8); - 05.05.2016 року цей договір був зареєстрований приватним нотаріусом Агбун М.І. Болградського районного нотаріального округу Одеської області у державному реєстрі (рішення №14418647, а.с.9-10); - 14.04.2017 року наказом Міністерства юстиції України №1261 / 5 скаргу виробничого кооперативу «Прогрес Владичень» від 24.12.2015 року №1128 задоволено, та скасовано усі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ухвалених приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області стосовно договорів оренди земельних ділянок, укладених між ПП «Кара Дон» та мешканцями с.Владичень, у тому числі і вищевказаного рішення за №31205368 від 02.09.2016 року (а.с.11-12), що надало можливість зареєструвати інші договори - начебто укладені між відповідачем та мешканцями села Владичень, у тому числі і позивачем; - з копії цього договору (з відповідачем «Прогрес Владичень») вбачається, що нібито позивач [PERSON] та СВК «Прогрес Владичень» уклали Договір про передачу позивачем відповідачу права користування строком на 7 років земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб 21.03.2017 року, розмір земельної ділянки - 2.67га, кадастровий номер якої - [NUMBER], і яка розташована на території Владиченської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.24-25); - 22.04.2017 року державним реєстратором Заболотним О.О. було зареєстровано цей, на твердження позивача, неіснуючий договір; - з повідомлення Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» (ДП «ДІСЕД») від 19.06.2017р. за №10/227 вбачається, що 07.06.2017 року державний реєстратор Заболотний О.О. був звільнений з посади відповідно до наказу №64-к, та цим повідомленням відповідач суду роз'яснив, що частиною 4 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор, який не перебуває у трудових відносинах з суб'єктами державної реєстрації прав, який забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, та провів державну реєстрацію прав, забезпечує передачу реєстраційної справи у паперовій формі або документів, що були видані, оформлені або отримані ним під час проведення такої реєстрації, до відповідного суб'єкта державної реєстрації прав, який забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі відповідно до цієї статті; тому, документи, які підлягали долученню до реєстраційної справи на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] від 06.06.2017 року, було направлено на адресу Болградської районної державної адміністрації Одеської області; на виконання ухвали суду ДП «ДІСЕД» надало роздруковану за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на аркушах паперу форматом А4 без використання спеціальних бланків, проставлення підписів та печаток, копію договору про передачу прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 21.03.2017 року (а.с.21-35); - ПП «Кара Дон» звернулося до Окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, третя особа - СВК «Прогрес-Владичень», - про визнання неправомірним та скасування вищевказаних висновку і наказу Міністерства Юстиції України (а.с.98-113); - 06.10.2017 року Окружним адміністративним судом м.Києв за наслідками розгляду вказаного позову було ухвалено постанову, якою вказаний адміністративний позов було задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1261Ї5 від 14.04.2017 року «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ухвалене державним реєстратором Одеської філії ДП «ДІСЕД», в тому числі і щодо вищезазначеної земельної ділянки позивача ( а.с.149-164). - проте, 12.12.2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду було скасовано зазначену постанову Окружного адміністративного суду, ухвалено нову, якою у задоволенні позову ПП «Кара Дон» відмовлено (а.с.132-148); - але, 11.04.2018 року Верховний Суд колегіально, постановою Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу Приватного підприємства «Кара Дон» задовольнив частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Київ від 06.10.2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2017 року скасував, позовні вимоги Приватного підприємства «Кара Дон» задовольнив частково, визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України №1261 / 5 від 14.04.2017 року «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», в задоволенні решти позовних вимог відмовив (справа №826/5575/17, Постанова розміщена на сайті "Єдиний державний реєстр судових рішень" http://reyestr.court.gov.ua/Review/73468494, категорія: Адміністративні справи; Справи зі спорів з приводу забезпечення сталого розвитку населених пунктів та землекористування, зокрема зі спорів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у тому числі прав на земельні ділянки; надіслано судом: 17.04.2018; зареєстровано: 19.04.2018; Оприлюднено: 19.04.2018, набрала законної сили: 11.04.2018); - на неодноразові вимоги позивача і суду, відповідачем «Прогрес Владичень» суду не було надано для вивчення оригіналу вищевказаного спірного договору, що є підставою предмету позову. Судом досліджено у судовому засіданні копію цього договору, факт укладання якого позивач категорично заперечувала, та стверджувала, що підпис на ньому не належить їй і вона його ніколи не бачила в оригіналі і не підписувала. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 64 Конституції України передбачено право кожного на судовий захист. За положенням ст. 5 ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VІІ від 03.10.2017 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів … Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд має надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Згідно ч.1 ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 5 зазначеної статті визначено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1 ст.407 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно з п.3 ч.1 ст.395 ЦК України, речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а відповідно ч.2 цієї статті законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. На підставі ст.408 ЦК України, строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором. Таким чином, діюче законодавство передбачає можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Крім того, згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд під час розгляду справи має безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Крім того, частина 4 статті 81 ЦПК України передбачає, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Суд неодноразово зобов'язував відповідачів та їх представників надати оригінал оскаржуваного договору, втім ухвала суду про забезпечення доказів за весь період розгляду справи, тобто більше року - виконана відповідачами не була. Натомість право відповідача «Прогрес Владичень» на оренду спірної земельної ділянки позивача рішеннями вищевказаних адміністративних судів скасовано. Таким чином, в силу вимог ст.81 ч.4 ЦПК України судом визнається, що при розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв'язку в їх сукупності. Відповідач же в свою чергу, скориставшись своїм правом на власний розсуд, не надав суду необхідних доказів, на спростування доводів позивача. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Позивач, будучи власником земельної ділянки, має право на власний розсуд розпоряджатися нею, та сподіватися на отримання відповідного доходу. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених в позові, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та необхідність їх задоволення. Положеннями ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати: 711.95 гривен судового збору.

Outcome: approved