Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із указаним позовом,який мотивував тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.10.2012, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 49719.61 гри. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Натомість, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору та станом на 08.07.2018 року має заборгованість у сумі 173476,33 грн., яка складається із: 48767,64 грн. - заборгованість за кредитом; 50256,89 гри. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 74451,80 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Від суми заборгованості віднімається сума у розмірі 57660,41 грн., яка була задоволена рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23.11.2013, з відповідача на користь позивача різниця становить -115815,92 грн., штраф - 42590,36 грн., відповідно до п.2.2. Генеральної угоди. Загальна сума заборгованості становить 158406,28 грн. За указаних обставин позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 16.10.2012 у розмірі 158406,28 грн. та судові витрати у розмірі 2376,09 грн. Сторони, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України, у судове засідання не викликалися, відзив на позов від відповідача, відповідь на відзив від позивача, заперечення на відповідь від відповідача до суду не надходили. Поштове відправлення (копія ухвали про відкриття провадження у справі разом із позовом та додатками до нього) отримане відповідачем 22.09.2018. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Згідно до вимог статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За ч.2 ст.638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Матеріалами справи установлено, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.10.2012, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 49719,61 гри. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом (а.с.11). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. На підставі довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судом установлено, що [PERSON] за указаним договором отримала кредитну картку [NUMBER] із терміном дії до 06.2016 (а.с.61). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23.10.2013 у справі №588/1683/13-ц провадження №2/588/466/13, яке набрало законної сили, не переглядалось у встановленому порядку і не оскаржувалося, за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 16.10.2012 у розмірі 57660,41 грн., а також вирішено питання про судові витрати. Вказана заборгованість складалась із : 48767,64 грн. - заборгованість за кредитом; 5670,85 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 2721,92 грн. - штрафу (процентна складова) (а.с.6-7). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Указаним рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23.10.2013 установлено, і відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доведенню, що станом на 19.06.2013 заборгованість за кредитним договором б/н від 16.10.2012 складала 57660,41 грн., у т.ч. 48767,64 грн. - за кредитом, 5670,85 грн. - за відсотками за користування кредитом; 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 2721,92 грн. - штрафу (процентна складова). Згідно виписок по кредитній картці, судом установлено, що [PERSON] користувалася даною карткою, починаючи з 17.10.2012, здійснюючи різні операції, у тому числі погашала заборгованість після ухвалення рішення про стягнення з неї заборгованості (а.с.761-63). Суд вважає, що банк, звернувшись із позовом до суду, який було задоволено рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 23.10.2013, звернувся із вимогою про дострокове повернення кредиту відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та п.п.2.1 Генеральної угоди з виплатою заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат за договором у повному обсязі, як убачається із рішення суду. Відповідно до розрахунку позивача заборгованості станом на 08.07.2018 має заборгованість у сумі 173476,33 гри., яка складається із: 48767,64 грн. - заборгованість за кредитом; 50256,89 гри. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 74451,80 гри. - заборгованість за пенею та комісією. Позивач указав, що від суми заборгованості віднімається сума у розмірі 57660,41 грн., яка була задоволена рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23.11.2013, та різниця, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить -115815,92 грн., а також штраф - 42590,36 грн., відповідно до п.2.2. Генеральної угоди. Загальна сума заборгованості становить 158406,28 грн.(а.с.8-9). Отже, судом установлено, що після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із [PERSON], позивачем продовжувалося нарахування заборгованості за Угодою, у т.ч. відсотків, пені та комісії, при цьому строк дії картки закінчився 30.06.2016. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення указаної суми боргу та суми штрафів з відповідача суд виходить з таких мотивів. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Ураховуючи, що рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23.10.2013 з відповідача достроково було стягнуто всю суму виданого кредиту, у тому числі проценти, а отже, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. До того ж, на час звернення позивача до суду строк дії картки закінчився ще 30.06.2016. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином, суд відхиляє аргументи позивача про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення комісії, пені та штрафів, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Однак судом встановлено, що оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося у зв'язку із пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, то необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення нарахованої суми пені та штрафу. Таким чином, судом установлені обставини, які свідчать про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, які ґрунтуються на положеннях кредитного договору, строк якого закінчився внаслідок дострокового стягнення платежів рішенням суду. Отже, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні заявлених ним позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed