Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

27.08.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яку уточнила заявами від 24.12.2013 року та 05.03.2014 року, з наступними вимогами: встановити факт проживання однією сім'єю разом без реєстрації шлюбу з [PERSON] починаючи з 20.10.2002 року по 12.01.2008 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з 20.10.2002 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Спочатку вони проживали разом з відповідачем у його бабусі [PERSON], потім у батьків відповідача, після чого почали наймати квартиру [ADDRESS]. Мешкали вони разом та мали спільний сімейний бюджет, вели сумісне господарство, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. В подальшому, в 2008 році вони шлюб зареєстрували, а потім розірвали. 26 грудня 2003 року вони за сумісні кошти, за рахунок створеного ними сімейного бюджету, придбали у [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Покупцем у договорі було вирішено вказати [PERSON] Гроші на придбання квартири були надані частково нею, оскільки гроші за 1/2 частину будинку, який вона продала, вона надала відповідачу на купівлю спірної квартири, і в подальшому свої кошти витрачала на поліпшення стану квартири. В 2003 році, за її присутності, у спірній квартирі було встановлено індивідуальний опалювальний прилад АОГВ, про що був складений акт за її підписом. 29.04.2004 року між власником квартири та ВАТ "Харківгаз" було укладено договір про надання послуг з газопостачання, який також підписала вона. Після придбання квартири вони виконали в ній ремонт: поклеїли шпалери, провели водопостачання, каналізацію, встановили санвузол і т.д. Тобто, за рахунок цих поліпшень, вартість квартири значно збільшилася, оскільки квартира стала більш придатною для житла, і в разі її продажу, за рахунок вказаних покращень її вартість буде вищою за квартиру, яка не має водопроводу, санвузла, ремонту та ін. Враховуючи, що спірне майно було придбане в 2003 році, тобто до набрання чинності Сімейним Кодексом України, вважала, що до правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, що діяло на момент виникнення правовідносин, зокрема: Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист праві приватної власності», що спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарстві не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, ще об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). У інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не був визначений і учасники спільної власності під час придбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створені спільної власності. З урахуванням викладеного, вважала, що нею додано всі належні та допустимі докази участі у набутті спірного майна - квартири [ADDRESS], оскільки на той момент вони фактично були сім'єю, несли обов'язки по придбанню та утриманню квартири, а вона надавала кошти на придбання та технічне поліпшення стану квартири. Всі питання, що стосувалися придбання будь-якого майна, вони вирішували виключно з [PERSON] і цьому може бути підтвердження факт проживання однією сім'єю з відповідачем, що відповідачем не оспорюється. Враховуючи, що всі переобладнання у квартирі були виконанні на час дії Сімейного Кодексу України, до цих правовідносин повинні бути застосовані норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. З урахуванням відсутності у неї коштів на проведення судово-будівельної експертизи, вважала, що очевидним є той факт, що вони значно поліпшили стан квартири завдяки спільним трудовим зусиллям та завдяки її грошовим та трудовим затратам на проведення у квартирі водопостачання та на встановлення санвузла, і через це вартість квартири значно зросла. Позивачка [PERSON] під час судового розгляду підтримала звої позовні вимоги, пояснила про обставини спільного проживання з відповідачем та про обставини, за яких була придбана спільна квартира. Водночас, позивачка [PERSON] визнала, що на час подання позову вона не мала точних відомостей про дату придбання квартири та вважала, що квартира була придбана у грудні 2004 року. З її слів помилково і був складений акт депутата сільської ради. Також, позивачка [PERSON] визнала, що на час придбання спірної квартири вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з яким у спільній власності мала житловий будинок, що був проданий ними вже після придбання спірної квартири. Після перерви позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала заяву про закінчення судового розгляду справи за її відсутністю. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] заперечували проти позову з наступних підстав: позивачка безпідставно в позові вказала, що надавала на придбання спірної квартири гроші, отримані нею від продажу 1/2 частини будинку. Відповідно до умов договору купівлі-продажу, позивачка разом зі своїм чоловіком [PERSON] продали в рівних частинах житловий будинок [ADDRESS]. Продаж було здійснено 05.03.2004 року за 2000 грн., тобто позивачка отримала від зазначеного правочину 1000 грн. Від попереднього шлюбу позивачка має сина [PERSON], [INFO]. Як було відомо відповідачеві, зазначенні гроші були призначені для сина. Зазначені гроші в сумі 1000 грн. позивачка не мала можливості йому надати для придбання квартири і фактично не надала, оскільки квартиру він придбав на підставі договору купівлі-продажу укладеного 26.12.2003 року, а продаж будинку було здійснено тільки 05.03.2004 року, тобто пізніше. Він не міг бути у фактичних шлюбних стосунках з позивачкою, оскільки між позивачкою та [PERSON] Бірківськю сільською радою Нововодолазького району 08.09.1998 року було зареєстровано шлюб, який розірваний 11.12.2007 року. 04.08.2007 року він зареєстрував місце проживання позивачки в своїй квартирі, після того, як погодився жити разом з нею однією сім'єю. 12.01.2008 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який в подальшому розірвано 03.08.2011 року. Позивачкою безпідставно зазначено в позові, що вона здійснювала витрати пов'язані з капітальним та поточним ремонтом в його квартирі, тому що ремонту в квартирі не було. Наданий позивачкою акт підтвердження проживання від 07.08.2013 року містить відомості, що не відповідають дійсності, оскільки в ньому неправильно зазначено рік придбання спірної квартири. Вважали, що спірна квартира є власністю відповідача і позивачка не має права на частку цієї квартири. Вислухавши відповідача, представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Спірним є право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 26.12.2003 року, р-р №4-308, належить [PERSON]; продаж вчинено за 5000 грн. (а. с. 32). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набув чинності з 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи дату придбання спірної квартири, відповідно до п. 1 Прикінцевих положень СК України, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до спірних правовідносин належить застосовувати норми КпШС України та ЦК УРСР, що діяли на час укладання договору купівлі-продажу від 26.12.2003 року. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 КпШС України права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Статтею 17 КпШС України передбачено, що не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі. Сторонами не заперечувалися, та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню ті обставини, що на час укладання договору купівлі-продажу від 26.12.2003 року сторони не знаходилися в зареєстрованому шлюбі; позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За таких обставин, на час укладання договору купівлі-продажу від 26.12.2003 року, відповідно до вимог ст. ст. 13, 17 КпШС України між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] не виникли і не могли виникнути права та обов'язки подружжя. З цього слідує, що на спірну квартиру не поширюється правовий режим спільного майна подружжя, передбачений ст. 22 КпШС України. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дані акта депутата Бірківської сільської ради від 07.08.2013 року (а. с. 9) та фотознімків (а. с. 17-21) не дають підстав для висновку про виникнення станом на 26.12.2003 року між [PERSON] та [PERSON] взаємних прав та обов'язків подружжя, оскільки для цього немає правових підстав. З наданої позивачкою копії договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], посвідченого Нововодолазькою державною нотаріальною конторою 05.03.2004 року (а. с. 11) вбачається, що позивачка [PERSON] продала будинок разом з [PERSON] за дві тисячі грн. вже після придбання [PERSON] спірної квартири. Оскільки інших доказів отримання коштів від продажу нерухомості позивачкою [PERSON] не надано, її доводи про надання на придбання квартири коштів, отриманих від продажу будинку є необґрунтованими. Згідно зі ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Даними листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького РУЮ у Харківській області від 02.10.2013 року підтверджується, що позивачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08.09.1998 року по 11.12.2007 року. (а. с. 36). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.08.2011 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 12.01.2008 року Бірківською сільською радою Зміївського району Харківської області. (а. с. 10). Позивачкою [PERSON] не надано доказів, які б підтверджували, що спірна квартира з моменту її придбання, а також і під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивачки. Таким чином, відсутні і підстави для визнання спірної квартири спільною власністю [PERSON] та [PERSON] з підстав, передбачених ст. 25 КпШС України та ст. 62 СК України. За таких обставин, позовна заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку спірної квартири є не обґрунтованою і не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed