Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У січня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач надав суду заяви, в яких вимоги позову не визнав, у зв`язку з тим, що ніякого договору не підписував і не складав, не отримував від своєї дочки жодних коштів за будинок .Вказаний будинок придбали йому його батьки, а донька обманним шляхом бажає заволодіти його будинком. На теперішній час він вимушений жити у родичів у Баштанці, тоді як рідна донька не допускає його до будинку. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 30 жовтня 2001 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила за ціною продажу в 1000 грн 1/5 частину житлового будинку з прилеглими надвірними господарчими та побутовими спорудами та будівлями в [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.1976 р. посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєст. №5-3391, зареєстрованого ММБТІ 11.10.1976 р. в реєст. книзі №10, за реєстр. 2264. Договір купівлі-продажу нерухомого майна був зареєстрований на Товарній біржі «Нерухомість - Миколаїв» в «Журналі реєстрації біржових договорів з нерухомістю» за № 1-934 від 30.10.2001 року, зареєстрованого ММБТІ 29.11.2001 р. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, зокрема згідно норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, із змінами (далі ЦК 1963 року), який був чинний на момент укладення договору купівлі-продажу квартири. Договір купівлі-продажу між сторонами було укладено у 2001 році, тому до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати норми ЦК Української РСР, у редакції 1963 року. Статтею 41 ЦК 1963 року визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно ст. 42 ЦК 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до ст. 47 ЦК 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно імперативних положень ст. 48 ЦК 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ст. 227 ЦК 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Згідно правової позиції закладеної у Постанові Верховного Суду України від 18.04.2011 року № 3-28гс11 "Про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними і визнання права власності", правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки. З приводу аналогічних правовідносин Верховний Суд у постанові від 04.03.2019 р. №665/2266/16-ц висловив таку позицію : при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Якщо матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена, то за таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору дійсним. Натомість визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, яка була чиною на дату виникнення правовідносин, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином,\~враховуючи положення\~законодавства,\~чинного на\~дату укладення\~договору купівлі-продажу\~квартири договори,\~зареєстровані на\~біржі,\~не прирівнюються\~до нотаріально\~посвідчених,\~а лише\~не підлягають\~їх подальшому\~нотаріальному посвідченню,\~в зв`язку\~з чим\~необхідним є\~дотримання законодавчо\~встановленої форми\~угод про\~відчуження нерухомого\~майна незалежно\~від місця,\~де ці\~угоди укладаються. У разі порушення вимоги законодавства щодо обов`язкової нотаріальної форми укладення договору тягне за собою недійсність такого договору. Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Правило частини\~другої статті\~47\~ЦК УРСР\~1963\~року про\~визнання угоди\~дійсною не\~може бути\~застосоване, якщо\~сторонами не\~досягнуто згоди\~з істотних\~умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Позивачем не доведено та судом не встановлено обставин неможливості здійснення [PERSON] нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу при його укладанні, а також протягом 18 років поспіль, у звязку із чим відсутнє безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обовязковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Крім того, не надано доказів і того, що сторони цього договору дійсно були членами товарної біржі Крім того, відповідач зазначає, що вказаний договір він не укладав і не було досягнуто згоди між ними щодо усіх умов укладеної угоди, а також він нге отримував кошти - отже позивачкою не доведено, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов даної угоди. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не доведені і задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачеві відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed