Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON]про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування в розмірі 37905,50 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 31.05.2015 року з вини пішохода [PERSON] о 14 год.40 хв. по вул.Фрунзе від вул.К.Шосе в м.Полтава сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль потерпілого. Потерпілий своєчасно звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування. Вартість відновлювального ремонту автомобіля потерпілого, пошкодженого внаслідок ДТП на підставі страхового акту №ДККА44865 від 21.08.2015 року з відповідним розрахунком страхового відшкодування, складає 37905,50 гривень. Позивачем було сплачено дану суму потерпілій особі, що підтверджується платіжним дорученням №5845 від 21.08.2015 року. Посилаючись на те, що вина відповідача щодо зазначеного ДТП підтверджується постановою про закриття кримінального провадження, а саме: порушення відповідачем п.п.4.7;4.14 ПДР, відповідач не відшкодував шкоду, позивач отримав право вимоги на таке відшкодування згідно діючого законодавства, позивач просить стягнути з відповідача 37905,50 гривень та сплачений судовий збір в сумі 1378 гривень. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити повністю. Пояснив, що винною особою є не водій, а відповідач по справі, який порушив Правила дорожнього руху. Вина відповідача підтверджується постановою про закриття кримінального провадження, де чітко зазначена винна особа, а відсутність належного вироку не звільняє [PERSON] від відповідальності; даних про притягнення до адміністративної відповідальності водія у них немає; розмір збитку підтверджується документально, висновку експерта у них немає. Договір добровільного страхування укладений з ПП Віп Рент, автомобіль належить йому, шкоду відшкодували ПП в сумі 37905,50 гривень; в даному випадку позивач звертається з правом вимоги на підставі суброгації. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що [PERSON] до кримінальної, адміністративної відповідальності не притягувався; є постанова про закриття кримінального провадження за відсутністю складу злочину в діях водія. Докази винуватості відповідача відсутні, немає вироку, не проводилася судова автотехнічна експертиза, адміністративний протокол не складався. На даний час постанова слідчого про закриття кримінального провадження скасована слідчим суддею; провину пішохід [PERSON] у скоєнні ДТП не визнає. Суд, заслухавши представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала стразове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України. Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Судом встановлено, що 31.05.2015 року о 14 год.40 хв. по вул..Фрунзе від вул.К.Шосе в м.Полтава сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль під керуванням [PERSON] [PERSON] Фієста державний номерний знак [NUMBER]. 29.10.2013 року укладено Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів від нещасного випадку між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПП «ВІП РЕНТ» (а.с.4-15). Згідно довідки ВДАІ м.Полтави (а.с.24) автомобіль [PERSON] Фієста державний номерний знак [NUMBER] 31.05.2015 року отримав механічні пошкодження. Про настання страхового випадку, на підставі договору страхування №28-0199-270015-1508 від 01.04.2015 року, складено страховий акт №ДККА 44865 від 21.08.2015 року (а.с.31), проведені розрахунки страхового відшкодування (а.с.30). Позивачем сплачено потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 37905,50 гривень (а.с.29 платіжне доручення). Постановою слідчого СВ ПМУ УМВС України в Полтавській області Титаренко Ю.В. від 10.06.2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12015170010000239 від 01.06.2015 року за ознаками ст.286 ч.1 КК України за фактом ДТП із участю водія [PERSON] та пішохода [PERSON] закрито, у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення ( а.с.18-19). Таким чином, спірні правовідносини є деліктними, оскільки виникли із спричинення шкоди та відповідно регулюються\~Главою 82 ЦК України. За положеннями ст.ст.1167,1168 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 1166 ЦК України\~передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, а саме: ч.1 - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; ч.2 - особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини; ч.3 - шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом; ч.4 - шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Вимогами чинного законодавства України визначено сукупність умов за якими виникає цивільно-правової відповідальності. Загальними підставами цивільно-правової відповідальності є:протиправність поведінки (дія чи бездіяльність); наявність майнової та (або) моральної шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою і заподіяною шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду. В свою чергу слід зазначити, що протиправною вважається така поведінка особи, яка порушує приписи\~закону\~чи іншого нормативного акта, або виявилася у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов'язання. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини четвертої\~статті 61 ЦПК\~вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами\~Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами\~Кримінального процесуального кодексу України 2012 року\~не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому\~ЦПК. У відповідності до п. З ч. З\~ст. 129 Конституції України\~одним із принципів судочинства є забезпечення доведеності вини. Визнання особи винуватою може мати місце лише за умови доведеності її вини. Згідно\~статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальний вирок суду. Частиною 3 статті 10, частиною 1 статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі\~ЦПК України) передбачено: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень...». Частиною 2\~статті 27 ЦПК України\~визначено, що особи, які беруть участь\~у\~справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання не проводиться - до початку розгляду справи по суті Частиною 1\~статті 57 ЦПК України\~визначено, що: «Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін...». Статями\~58,\~59 ЦПК України, визначено, що є належними та допустимими доказами. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року визначено, що: «Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК шкода,\~завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню с повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи...». Також у абз. З та 4 пункту 4 вище зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду зазначено: «З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята\~статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої\~статті 1166 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до\~закону\~зобов'язана відшкодувати шкоду. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 22.11.2017 року скаргу [PERSON] задоволено, скасовано постанову від 10.06.2015 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12015170010000239 від 01.06.2015 року за ознаками ст.286 ч.1 КК України. За таких обставин, суд не встановив належних та допустимих доказів по даній справі, які у передбаченому законом порядку встановлюють винуватість відповідача [PERSON] у скоєнні ДТП. Враховуючи вище наведене, матеріали цивільної справи не містять жодного документу, постанови, рішення або вироку суду, щодо притягнення винних осіб до адміністративної чи кримінальної відповідальності за фактом скоєння ДТП. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які документи\~(експертизи або висновки)\~щодо неправомірності дій [PERSON], що могли б спричинити ДТП 31.05.2015 року. Такий висновок суду узгоджується із загальноправовим та процесуальним значенням презумпції невинуватості, який хоча і сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доводи позивача про доведеність винуватості пішохода [PERSON] в ДТП являються безпідставними, оскільки спростовуються зібраними у справі доказами. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed