Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (надалі «Позивач», ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач»), та, з урахування зменшених позовних вимог, просило стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 8 749,88 грн. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково представник Позивача зазначила про те, що Позивач надає послуги з централізованого опалення споживачу [PERSON], що є власником квартири № 115, що знаходиться в м. Івано-Франківськ, вул. Молодіжна, 62. Станом на час звернення до суду Відповідачем спожито послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання на суму 8 749,88 грн., однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у звязку з чим у [PERSON] утворилася заборгованість перед Позивачем в сумі 8 749,88 грн. Представник Відповідача [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, як зазначив представник Відповідача, у [PERSON] відсутня заборгованість за послуги теплопостачання перед Позивачем за період з 2012 року, оскільки нею оплачено отримані та спожиті від Позивача послуги в повному обсязі. Стосовно заборгованості [PERSON], яка виникла до 2012 року, представник Відповідача посилався на пропуск Позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами, а тому просив в цій частині відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду. Заслухавши пояснення представника Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, Позивач ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг теплопостачання для квартири за адресою: [ADDRESS], (особовий рахунок № 835000062115), власником якої є [PERSON], яка є споживачем цих послуг. Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Відповідач є споживачем послуг, оскільки їх отримує. Факт надання Позивачем послуг теплопостачання щодо будинку, в якому знаходиться квартира, власником якої є [PERSON], Відповідачем не спростовано. В той же час, посилаючись на факт нездійснення оплати вартості отриманих та спожитих послуг, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 8 749,88 грн. В обґрунтування розміру заборгованості Відповідача представником Позивача надано суду здійснений ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» Розрахунок боргу за теплоенергію між ДМП Івано-Франківськтеплокомуненерго та гр. [PERSON], ос. рах. № 835000062115, [ADDRESS] з 01.06.2012 р. по 01.06.2015 р. (а.с.3) та Довідку від 04.08.2015 р. ос. рах. № 835000062115 за опалення та за гарячу воду (а.с.66), зі змісту якого вбачається, що заборгованість Відповідача станом на час розгляду справи становить 8 749,88 грн., яка складається з: 6664,59 грн. заборгованість за опалення, 2085,29 грн. заборгованість за гарячу воду. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених статтею 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобовязує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, оплати житлово-комунальних послуг тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов'язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Як встановлено Судом зі змісту наданих Позивачем розрахунків, станом на 01.06.2012 року заборгованість [PERSON] за послуги теплопостачання та гарячого водовідведення становила 8775,07 грн. (а.с.3). Як зазначила в судовому засіданні представник Позивача, вказана сума заборгованості виникла та почала накопичуватися, починаючи ще з 2005 року. При цьому, на вимогу суду представником Позивача надано суду розрахунок боргу Відповідача, починаючи з 2005 року (а.с. 127), та Довідки за опалення та за гарячу воду за 2005-2010 роки (а.с. 128-133). Так, як випливає зі змісту наданих Позивачем розрахунків (а.с.127), станом на 2005 рік у Відповідача обліковувався борг за опалення в сумі 2617,53 грн. та борг за гарячу воду в сумі 564,80 грн. Враховуючи часткові оплати послуг за опалення та гаряче водопостачання, зі змісту наданого представником Позивача розрахунку вбачається, що заборгованість [PERSON] за опалення станом на кінець кожного року, починаючи з 2005, становила: - станом на кінець 2005 року 3116,18 грн.; - станом на кінець 2006 року 3757,12 грн.; - станом на кінець 2007 року 4633,94 грн.; - станом на кінець 2008 року 5591,24 грн.; - станом на кінець 2009 року 6706,11 грн.; - станом на кінець 2010 року 6764,10 грн.; - станом на кінець 2011 року 6849,83 грн.; - станом на кінець 2012 року 6904,72 грн.; - станом на кінець 2013 року 6828,72 грн.; - станом на кінець 2014 року 7154,04 грн.; - станом на кінець 2015 року 6664,59 грн. Заборгованість за гаряче водопостачання становила: - станом на кінець 2005 року 903,31 грн.; - станом на кінець 2006 року 1282,14 грн.; - станом на кінець 2007 року 1535,18 грн.; - станом на кінець 2008 року 1942,04 грн.; - станом на кінець 2009 року 2589,24 грн.; - станом на кінець 2010 року 2885,79 грн.; - станом на кінець 2011 року 2085,29 грн.; - станом на кінець 2012 року 0,00 грн.; - станом на кінець 2013 року 0,00 грн.; - станом на кінець 2014 року 0,00 грн.; - станом на кінець 2015 року 2085,29 грн. При цьому, зі змісту Розрахунку боргу за теплоенергію між ДМП Івано-Франківськтеплокомуненерго та гр. [PERSON], ос. рах. № 835000062115, [ADDRESS] з 01.06.2012 р. по 01.06.2015 р. (а.с.3) Судом встановлено, що станом на 01.06.2012 року заборгованість [PERSON] перед Позивачем становила 8775,07 грн. В подальшому за надані послуги опалення Позивачем здійснювалися наступні нарахування, а Відповідачем наступні оплати: за 2012 рік: нараховано Позивачем 764, 94 грн., оплачено Відповідачем 550,00 грн. Отже, заборгованість [PERSON] за 2012 рік за послуги опалення становить: 764,94 грн. 550,00 грн. = 214,94 грн. за 2013 рік: нараховано Позивачем 1666,32 грн., оплачено Відповідачем 1742,32 грн. Отже, за 2013 рік у [PERSON] відсутня заборгованість за послуги опалення, оскільки нею здійснено переплату в розмірі 76,00 грн., яку, як вказав представник Відповідача в судовому засіданні, та не спростувала належними засобами доказування представник Позивача, [PERSON] спрямовувала на погашення попередньої заборгованості (214,94 грн.) за 2012 рік. Враховуючи зазначене, та факт переплати у 2013 році на 76,00 грн., починаючи з 2012 року, заборгованість Відповідча за опалення становить: 214,94 грн. 76,00 грн. = 138,94 грн. за 2014 рік: нараховано Позивачем 1691,95 грн., оплачено Відповідачем 1366,63 грн. Отже, заборгованість [PERSON] за 2014 рік за послуги опалення становить: 1691,95 грн. 1366,63 грн. = 325,32 грн. за 2015 рік: нараховано Позивачем 1076,55 грн., оплачено Відповідачем 100,00 грн., 400,00 грн., 600,00 грн., 566,00 грн. Отже, за 2015 рік у [PERSON] відсутня заборгованість за послуги опалення, оскільки нею здійснено переплату в розмірі 489,45 грн. Як вказав представник Відповідача в судовому засіданні, та не спростувала належними засобами доказування представник Позивача, [PERSON] вказану переплату було здійснено [PERSON] з метою погашення попередньої заборгованості за 2012 та 2014 роки (464,26 грн.). Враховуючи вищевикладене, Судом встановлено, що за період 2012-2015 років (станом на час розгляду справи) у [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати за послуги теплопостачання перед Позивачем, оскільки з наданих суду квитанцій (а.с.28-52), а також здійснених Позивачем розрахунків вбачається, що Відповідач у 2012-2015 року оплачувала спожиті послуги теплопостачання в повному обсязі. При цьому, як встановлено судом, сума заборгованості у 8 749,88 грн.(6664,59 грн. заборгованість за опалення, 2085,29 грн. заборгованість за гарячу воду) це сума заборгованості, яка існувала станом на 2005 рік (2617,53 грн.) та в подальшому збільшувалася протягом 2005-2011 років. В поданих до суду письмових запереченнях на позов та в судових засіданнях представник Відповідача покликався на пропуск Позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості, нарахованої за період до липня 2012 року, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Так, як встановлено Судом з даним цивільним позовом Позивач звернувся до суду 07 липня 2015 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на першій сторінці позовної заяви). При цьому, як встановлено Судом, заборгованість, яку просить стягнути Позивач складається із заборгованості, яка існувала станом на 2005 рік та збільшувалася протягом 2005-2011 років. В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду представник Позивача покликалася на те, що в спірних правовідносинах строк позовної давності переривався у звязку з поданням Позивачем до суду заяви про видачу судового наказу, заявою Відповідача про перерахунок заборгованості за гарячу воду та частковою переплатою Відповідачем заборгованості. Так, відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що із заявою про видачу судового наказу Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося у серпні 2014 року, судовий наказ було видано 22 вересня 2014 року, а скасовано ухвалою суду 03 листопада 2014 року. Таким чином, навіть звертаючись у серпні 2014 року із заявою про видачу судового наказу, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» було пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки, як вже було зазначено, заборгованість Відповідача виникла ще до 2005 року і продовжувала збільшуватися протягом 2005-2011 років. Отже, станом на серпень 2014 року позовна давність щодо стягнення заборгованості за 2005-2011 роки сплила. При цьому, як вже було зазначено вище, заборгованість за 2012 липень 2015 року у Відповідача відсутня у звязку з її погашенням в повному обсязі. Стосовно заяви [PERSON] про здійснення перерахунку за гарячу воду у звязку із встановленням лічильника від 01 березня 2011 року, Суд звертає увагу на те, що вказану заяву датовано 01 березня 2011 року, тоді коли із заявою про видачу судового наказу ДМП "Івано-Фракнівськтеплокомуненерго" звернулося у серпні 2014 року (тобто з пропуском трирічного строку звернення до суду, починаючи з 01 березня 2011 року), а з позовом до суду Позивач звернувся в липні 2015 року, тобто з пропуском 3-річного строку звернення до суду з моменту переривання, на думку Позивача, строку позовної давності у зв'язку з поданням заяви про видачу судового наказу. Стосовно здійснення [PERSON] в окремі місяці переплат за нараховані послуги опалення, Суд звертає увагу на наступне. За змістом частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Системний аналіз змісту вищевказаної норми права свідчить про те, що підставою для переривання строку позовної давності є конкретні дії особи, які безпосередньо свідчать про визнання нею свого боргу. Таким діями, зокрема, можуть бути заява особи про відстрочку, розстрочку, перерахунок, реструктуризацію заборгованості тощо. Тобто, вчиняючи відповідні дії, особа повинна безпосередньо визнавати наявність в неї відповідного боргу. За висновком Суду, здійснення Відповідачем у 2013 та 2015 роках оплат за нараховані послуги в більшому розмірі, аніж їх було нараховано Позивачем, не є підставою для висновку про визнання [PERSON] свого боргу за 2005-2011 роки, оскільки в жодній із наданих суду квитанції, за якими здійснювалися переплати, відповідач не зазначала про оплату нею заборгованості за 2005-2011 роки. Не подавалося нею і будь-яких заяв, в яких би вона безпосередньо визнавала наявність в неї відповідної суми заборгованості. Крім того, в судовому засіданні представник Відповідача покликався на те, що Відповідач жодного разу не вчиняла дій, які свідчать про визнання нею заборгованості за послуги теплопостачання та гарячого водовідведення за 2005-2011 роки, а представник Позивача таких доводів належними засобами доказування не спростував. Отже, та обставина, що мали місце оплати Відповідачем більшої суми, ніж було використано послуг, не може бути підставою для висновку про переривання строку позовної давності, оскільки вказані дії не свідчать про те, що Відповідач визнавала відповідну суму заборгованості за період саме 2005-2011 років, і саме проводила оплату в рахунок її погашення. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що станом на час розгляду справи у Відповідача відсутня заборгованість за послуги теплопостачання в межах трирічного строку звернення до суду (з липня 2012 року по липень 2015 року), а заявлена до стягнення за даним цивільним позовом заборгованість в розмірі 8 749,88 грн. є заборгованістю за 2005-2011 роки та вимоги щодо її стягнення заявлені з пропуском строку звернення до суду, а підстави для поновлення такого строку відсутні, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню у звязку з пропуском строку звернення до суду. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: dismissed