Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у серпні 2000 року на підставі договору міни, укладеного з відповідачем [PERSON], набула право власності на незавершений будівництвом житловий будинок на земельній ділянці по вул. Медова, 7 в м. Ковелі. Однак, у 2001 році відповідач протиправно оформив на дану земельну ділянку на своє імя державний акт на право приватної власності на землю, про що позивач дізналась влітку 2018 року, коли відповідач предявив додаткову вимогу про сплату коштів за земельну ділянку. Позивач [PERSON] зазначила, що за нормами чинного на час виникнення спірних правовідносин земельного законодавства вона одночасно з набуттям права власності на нерухоме майно набула право власності на земельну ділянку, а тому оформлення державного акту на імя відповідача порушує її право власності на землю, яке може бути усунено шляхом визнання оспорюваного державного акту недійсним. Провадження у справі відкрито 03 грудня 2018 року за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити, судові витрати в розмірі сплаченого судового збору стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечили. Доводи відповідача зводяться до того, що недобудований будинок та земельна ділянка є окремими обєктами, тому за договором міни він отримав квартиру, а позивачка - недобудований будинку без земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку під недобудованим будинком може перейти до позивача на підставі додаткового оплатного договору. Просили відмовити в задоволенні позову. Крім цього, відповідачем [PERSON] одночасно заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, в якому запропоновано обраховувати цей строк з дати видачі [PERSON] державного акту на землю, тобто з 10.02.2001 року. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позову, який підлягає задоволенню з наступних мотивів. Судом встановлено, що 11 листопада 1996 року відповідач [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу земельну ділянку площею 620 кв.м. по вул. Медовій,7 в м. Ковелі. За правилами чинного на той час Земельного кодексу України від 1990 року (в редакції від 05.05.1993 року) кожен новий власник приватної земельної ділянки був зобовязаний отримати новий державний акт про право власності на землю, після чого мав право приступати до використання землі. Зокрема, статтею 22 Земельного кодексу України 1990 року передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право. Документом, що посвідчує право власності на землю в силу ст. 22 цього Кодексу був державний акт на право власності на землю. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до статті 18 Земельного кодексу 1990 року, слугує підставою для відведення земельної ділянки в натурі та видачі державного акту на право власності. Відповідач [PERSON] отримав Державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку площею 620 кв.м. (серія І-ВЛ №019275) лише 10 лютого 2001 року, про що в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю зроблено запис № 1349. До одержання Державного акту на землю, а саме - 22 серпня 2000 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено нотаріально засвідчений договір міни, за умовами якого [PERSON] обміняла належну їй на праві приватної власності квартиру по вул. Садова, 14/6 в м. Ковелі на цілий житловий будинок (незакінчений будівництвом) по вул. Медова, 7 в м. Ковелі, який належить [PERSON] на підставі Акту про винос в натурі меж земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку від 28.11.1996 року. В силу статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На час розгляду справи судом договір міни в судовому порядку недійсним не визнавався, підстави вважати його нікчемним відсутні, тому він є правомірним та оцінюється судом як підстава для набуття позивачем [PERSON] права власності на незавершений будівництвом будинок по вул. Медова, 6 в м. Ковелі. Відповідно до принципу «superticies solo cedit», земля безумовно слідує за нерухомістю. На час виникнення у позивача права власності на незавершене будівництво, як обєкт нерухомості, даний принцип був закріплений у статті 30 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції 05.05.1993 р.), яка передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі, споруди. У договорі міни від 22.08.2000 року не визначено будь-яких застережень щодо особливого порядку переходу права на спірну земельну ділянку під незавершеним будівництвом обєктом. Натомість у пункті 10 Договору засвідчено, що сторонам розяснено зміст статей 22, 28, 30 Земельного кодексу України. Таким чином, суд вважає підставними твердження позивача про фактичний перехід до неї права власності на спірну земельну ділянку одночасно з набуттям права власності на обєкт незавершеного будівництва. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Відповідно до вимог статі 393 Цивільного кодексу України, статті 155 Земельного кодексу України (2001 року), право на земельну ділянку може бути захищено шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на землю, якщо його видача органом влади чи місцевого самоврядування порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою. Обґрунтовуючи наявність порушень своїх прав позивач зазначала, що позбавлена можливості оформити право власності на спірну земельну ділянку через наявність нескасованого Державного акту на землю на імя відповідача. Такі твердження позивача є законодавчо обґрунтованими, оскільки відповідно до ст.126 Земельного кодексу України (2001 року) право власності оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За приписами частини пятої статті 18 та статті 24 цього Закону, особа, яка одночасно з набуттям права власності на нерухоме майно набула право на земельну ділянку для реєстрації подає одну заяву та документи, що слугували підставою набуття права, однак наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно є підставою для відмови в такій реєстрації. Отже, оформлення відповідачем державного акту на право власності на земельну ділянку вже після фактичного переходу цього права до позивача створює для останнього перешкоди в реалізації права власності, які можуть бути усунуті в порядку, визначеному статтею 155 Земельного кодексу України, шляхом визнання державного акту на землю недійсним. Щодо заяви відповідача щодо обраховування строку позовної давності з дати видачі державного акту, тобто з 10.02.2001 року, та застосування наслідків спливу строку позовної давності, то вона не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до\~статті 256 ЦК України,\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із\~статтею 261 ЦК України,\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Позивач стверджує, що дізналась про порушення своїх прав лише у липні 2018 року, коли отримала від відповідача вимогу сплатити кошти за земельну ділянку.\~\~Належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених доводів позивача відповідачем суду надано не було. Посилання відповідача на дату видачі державного акту як дату початку строку позовної давності є безпідставними, адже сам факт отримання відповідачем державного акту на спірну земельну ділянку не свідчить про обізнаність позивача з цією обставиною. Позивач протягом всього часу з 10.02.2001 року мала підстави правомірно вважати, що право власності на земельну ділянку перейшло до неї разом з правом власності на житловий будинок. \~ \~ \~ \~Таким чином, позов підлягає до задоволення в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в розмірі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору 704,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved