Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

У січні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, вказуючи, що рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 05.11.1980 року на родину з 4-х чоловік: позивачку її чоловіка та 2-х синів була надана квартира [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя. 28.12.1990 року відповідач [PERSON] був знятий з реєстрації з даної квартири, у звязку з отриманням своєї власної квартири. 16.12.2004 року вказана квартира були приватизована позивачкою та [PERSON] У 2004 році зареєстрував шлюб з [PERSON] та вони стали постійно мешкати у батьків останньої, де мешкають і по теперішній час. 16.10.2010 року за проханням відповідача позивачка зареєструвала останнього разом з його дружиною квартира [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя. Потім їй стало відомо що відповідачі без її згодизареєстрували у вказаній квартирі й їх доньку. У звязку з тим, що реєстрація відповідачів у належній позивачці квартирі порушує її законні права та інтереси як власника в частині сплати комунальних послуг та права розпорядження власністю, допомоги щодо сплати комунальних послуг не надає, а добровільно відповідача знятись з реєстрації відмовляються, вона змушена звернутись до суду з даним позовом, яким просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя. Позивачка та її представник в судовому засіданні, заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Третя особа в судовому засіданні заявлені позовні вимоги також підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявились, надали суду заяви з проханням про проведення судового засідання, призначеного на 08.04.2016 року, за їх відсутності у звязку з виїздом за межі міста. При цьому [PERSON] суду були надані письмові заперечення на позов, відповідно до яких останній в задоволенні позову просив відмовити та зауважив, що 28.12.1990 року він був знятий з реєстрації у квартирі [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя у звязку з вибуттям на навчання у Ачинське військове авіаційне технічне училище ім. 60- річчя ВЛКСМ у м. Ачинськ Красноярського Краю, РФ, а не у звязку з отримання власної квартири, як зазначено в позові. 20.01.1998 року після закінчення навчання в училище та проходження військової служби у ЗС України він був зареєстрований у гуртожитку №29 за адресою: м. Маріуполь. вул. Карпинського, 78-5, якого на теперішній час не існує, а з 1999 року по 2015 рік проходив службу в ОВС України. 14.07.2010 року він був зареєстрований разом із дружиною у спірній квартирі. Зауважує, що даний позов порушує його житлові право, оскільки ордер на житлове приміщення був виданий з урахуванням всієї сімї, а він та його дружина ніколи на мали власного житла або іншого нерухомого майна де можливе проживання. Зауважує, що позивачкою не зазначено спосіб яким перешкоджається користування та розпорядження житлом, та не зазначено в позові щодо реєстрації неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.12.2004 року квартира [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя на праві спільної сумісної приватної власності належить [PERSON] та [PERSON], яке зареєстроване у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 18.05.2005 року. Згідно особового рахунку №4431-37 на квартиру [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя, станом на 13.01.2016 року в останній зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно довідки від 22.06.2015 року, акту від 15.06.2015 року та довідки від 01.02.2016 року, акту від 27.01.2016 року, виданих ЖЄУ №4 ЖКП «Житло Плюс», у квартирі [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мешкають з 2010 року. Вирішуючи даній спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї (у тому числі колишнього члена сім'ї наймача) за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно положень ст. 71 Житлового кодексу УкраїнськоїРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підтвердження доводів відповідача щодо проходження військової служби та збереження за ним житлового приміщення у вищевказаній квартирі останнім надано суду копії документів згідно яких вбачається, що [PERSON] наказом від 28.04.2015 року був звільнений з органів внутрішніх справ, а тому дані посилання відповідача, як на підставу у відмовленні позовних вимог, не можуть судом братись до уваги, оскільки встановлений законодавством шестимісячний строк у період якого зберігається за члена сім'ї наймача жиле приміщення з 28.04.2015 року вже стік. Крім того, слід зауважити, що відповідно ст.167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Ця ж норма передбачена і ст.107 Житлового кодексу України. При цьому, як було встановлено в ході розгляду справи та самими відповідачами не спростовуються, останні у вищевказаній квартирі з моменту їх реєстрації з 2010 року не мешкають, а мешкають у жилому приміщенні в м. Маріуполі, яке належить батькам [PERSON] Отже, оцінюючи з'ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин не проживання у спірному житловому приміщені, а також збереження за ними житла. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним право обґрунтовано скористалась [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом. У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статей 386, 391 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі надається лише члену сімї власника цього житла і визначається його власником. Враховуючи вище наведені норми законодавства, та конкретні обставини справи, а саме те, що відповідачі в спірному жилому приміщенні без поважних причин не проживають понад встановленого законодавством річного строку, що в свою чергу перешкоджає позивачці, як власниці квартири, здійсненню її прав користування та розпорядження, зокрема несення матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг та оформленню субсидії, тому позов підлягає задоволенню, а відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] в Жовтневому районі м. Маріуполя. На підставі викладеного,

Outcome: approved