Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Стислий виклад та обґрунтування позовних вимог. 22 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що 11 липня 2009 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають трьох доньок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду від 15 липня 2014 року їхній шлюб розірвано та стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 05 травня 2014 року до повноліття дітей. Відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує аліменти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі 44942,25 грн., жодної іншої допомоги на утримання дітей не надає. З часу припинення шлюбу діти проживають з нею і, виходячи з власних можливостей, вона має намір поїхати з дітьми на відпочинок (в тому числі звичайні подорожі та тури вихідного дня) за кордон. У зв`язку з тим, що відповідач не підтримує стосунків з нею та дітьми, що унеможливлює надання ним згоди на виїзд дітей на відпочинок та оздоровлення у її супроводі за кордон в країни Шенгену, Євросоюзу та Єгипту на період з 01 травня 2020 року по 01 травня 2022 року. Вказуючи такий часовий проміжок для надання дозволу на виїзд вважає за недоцільне звертатись до суду та просити дозвіл на виїзд дітей закордон на кожну конкретну поїздку виходячи з фінансової точки зору, зокрема сплати судового збору, та зважаючи на те, що відповідач не з`являється на судові засідання, що додатково сприяє у затягуванні судового процесу, то таке судове рішення буде недоцільним, оскільки термін поїздки закінчиться. 13 вересня 2021 року позивач уточнила позовні вимоги та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей у її супроводі у країни Республіки Румунії, Болгарію, Туреччину, Іспанію, Італію, Францію, Єгипту, Сполучене Королівство Великої Британії на період з 15 листопада 2021 року до 01 березня 2022 року без згоди батька [PERSON] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник адвокат Кутровська Н.М. подала заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги в новій редакції підтримує та просить їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника служби, своєї позиції щодо позову не висловив, при прийнятті рішення просив врахувати права та інтереси дітей, відповідно до вимог чинного законодавства. Позиція відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку, своїм процесуальним правом не скористався, відзив на позов, заяви про відкладення розгляду справи або проведення такого у його відсутність суду не надав. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2021 року вказана позовна заява передана на розгляд за підсудністю до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області. Справа надійшла до суду 10 червня 2021 року. Ухвалою суду від 16 червня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 13 липня 2021 року. Запропоновано позивачу уточнити позовні вимоги, у яких зазначити державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, з визначенням його початку й закінчення та подати відповідну заяву у підготовче засідання. Також роз`яснено стороні позивача, що відповідно до пункту 1 абзацу другого ч.5 ст.157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів. Підготовче засідання відкладено за письмовою заявою представника позивача [PERSON] - адаоката Кутровської Н.М. , поданою електронною поштою, та у зв`язку з відсутністю відомостей про отримання відповідачем судової повістки, на 13 вересня 2021 року. 13 вересня 2021 року позивач подала до суду уточнену позовну заяву, у зв`язку з чим ухвалою суду від 13 вересня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження, відкладено підготовче засідання на 06 жовтня 2021 року для надання можливості сторонам надати відзив, відповіді та заперечення на уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 27 жовтня 2021 року. Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року постановлено про заочний розгляд справи у зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, відзив не подав. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлені судом фактичні обставини, з посиланням на докази. Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання обов`язків по вихованню дітей, які регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтв про народження дітей. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 вересня 2018 року, яке набрало законної сили 18 жовтня 2018 року, позов [PERSON] задоволено частково, змінено розмір аліментів та в подальшому вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ними повноліття. На виконання вказаного рішення суду 19 листопада 2018 року судом видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання в Шепетівський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області. Станом на 03 травня 2018 року у [PERSON] відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується даними довідки - розрахунку, виданої 03 травня 2018 року заступником начальника Шепетівського МРВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області. Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач не спілкується з дітьми, не підтримує стосунків із нею. А тому не має можливості надати їй згоду на виїзд дітей за кордон. Застосовані норми права. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України врегульовано Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), а також ст.313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3,4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України та Правил, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18), яка вирішила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17. Розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема, Сімейного кодексу України, ВСУ вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Мотиви та висновки суду. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, позивач просить надати дозвіл на виїзд з України неповнолітній [PERSON] , та малолітнім [PERSON] та [PERSON] без згоди та супроводу батька дітей [PERSON] на період з 15 листопада 2021 року по 01 березня 2022 року у країни: Республіку Румунію, Болгарію, Туреччину, Іспанію, Італію, Францію, Єгипет, Сполучене Королівство Великої Британії. Суд зауважує, що Правилами визначено, процедуру перетинання державного кордону громадянами України, які не досягли 16-річного віку. Так виїзд таких громадян здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; чи у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже для виїзду дітей за кордон необхідно зазначити державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Відповідно до положень ч.5 ст. 12 ЦПК України в ухвалі від 16 червня 2021 року, суд роз`яснив стороні позивача необхідність уточнення позовних вимог, а саме зазначення держави прямування та відповідний часовий проміжок перебування в цій державі, з визначенням його початку й закінчення. Натомість, позивач [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Кутровська Н.М. в уточненій позовній заяві не зазначила конкретну державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування в цій державі, з визначенням його початку й закінчення, а вказала вісім країн та загальний період чинності дозволу на виїзд дітей за кордон з 15 листопада 2021 року по 01 березня 2022 року, що суперечить положенням Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Крім того сторона позивача, не зазначила місця перебування, де будуть мешкати в цей період діти в іншій державі та доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини при розгляді даної справи, а саме, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Суд зазначає, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки (відпочинок, лікування, навчання, проживання) та період поїздки, а надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Доводи позивача, що саме такий виїзд за кордон необхідний з урахуванням найкращих інтересів дітей, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. При цьому, судом не встановлено та не доведено позивачем, що відповідач не надає дозвіл на виїзд дітей в добровільному порядку. Докази того, що позивач зверталася до відповідача про надання дозволу на виїзд дітей за межі України відсутні, як і докази того, що відповідач ухиляється від надання такого дозволу. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Суд зауважує, що даним рішенням не будуть порушенні якнайкращі інтереси дітей, оскільки відповідно до пункту 1 абзацу другого ч.5 ст.157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, що було роз`яснено стороні позивача ухвалою суду від 16 червня 2021 року відповідно до положень ч.5 ст.12 ЦПК Укораїни. Розподіл судових витрат Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 908 грн. Згідно ст.141 ЦПК України, у разі відмови позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог, всі понесені ним судові витрати на оплату судового збору відносяться за його рахунок та не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed