Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Комінтернівського районного суду м. Харкова з цивільним позовом в якому просить визнати недостовірною інформацію яку розмістив відповідач в мережі Інтернет, зобов'язати відповідача оприлюднити в мережі Інтернет спростування недостовірної інформації та вибачення перед позивачем. Стягнути з відповідача на користь позивачів відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. Стягнути з відповідача на користь позивачів витрати по сплаті судового збору. Позивачі в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та зазначили в обґрунтування , що [INFO] року о 23-31 год. у мережі Інтернет в соціальній мережі «В контакте» на сторінці [PERSON], яка належить [PERSON], електронна адреса [INFO]; [INFO] року о 09-07 год. в мережі Інтернет в соціальній мережі «В контакте» , на сторінці яка належить ветеринарній клініці «Ветлидер», директор [PERSON], електронна адреса: [INFO], [INFO] року о 20-18 год. в мережі Інтернет в соціальній мережі «Fecebook», на сторінці яка належить ветеринарній клініці «Ветлидер», директор [PERSON], електронна адреса: [INFO], Відповідач оприлюднив наступну недостовірну інформацію: «Увага шахрай! Увага всіх власників ветеринарних клінік, зоомагазинів та ветеринарних аптек!!! Працює «Крот» [PERSON]!!! Схема геніально проста, до Вас на роботу влаштовується дівчина, [PERSON], на будь - яку посаду, входить в довіру за місяць або два, узнає комерційні таємниці і починає разом із батьком [PERSON] шантажувати: Якщо не зробите підвищення заробітної плати або не візьмете на посаду вище, не надасте кращі умови, то всю комерційну таємниці розповім конкурентам , якщо цей довід не діє то приводять інший аргумент: у Вас будуть неприємності з податкової інспекцією. Вказана інформація є недостовірною, паплюжує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON]. Неправомірними діями відповідача, а саме розповсюдження недостовірної інформації, поплюжує честь, гідність та ділову репутацію, призвело до душевних страждань [PERSON] та [PERSON], формування негативного відношення до позивачів у знайомих, одногрупників та викладачів Харківської зооветеринарної академії, як про осіб які здійснюють протиправні дії, як о непорядних людях і посередніх фахівцях, нездатними досягати успіхів в своїй роботі законним шляхом. Вказаними діями відповідача [PERSON] та [PERSON] спричинена моральна шкода, яка відобразилась в душевних стражданнях та переживаннях, порушенню душевного спокою, в зв'язку із тим, що позивачі були ображені та принижені, та повинні були виправдовуватись перед знайомими та доказувати, що вони не вчиняла даних дій. Також дані дії ускладнюють в подальшому працевлаштування [PERSON]. В рахунок відшкодування моральної шкоди [PERSON] та [PERSON] за розповсюдження недостовірної інформації про неї відповідачем , вони вважають можливим стягнути з відповідача на свою користь 50000,00 грн.. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог посилаючись на то, що в позовній заяві позивачі вказують, що в соціальній мережі «В контакте» [PERSON] належить сторінка «[PERSON]» та що [INFO] року о 23-31 год. в мережі Інтернет «[PERSON]» нібито від ім'я [PERSON] поширив вказану інформацію в позовній заяві позивачів недостовірну інформацію про позивачів. В позовній заяві позивачі вказують, що [INFO] року о 09-07 год. на соціальній сторінці «В контакте» , яка ніби то належить ветеринарній клініці «Ветлідер» , директором якої є [PERSON], розміщено вказану в позовній заяві недостовірну інформацію про позивачів. В позовній заяві позивачі вказують, що [INFO] року о 20-18 год. на соціальній мережі «Фейсбук», яка нібито належить ветеринарній клініці «Ветлідер» розміщено недостовірну інформацію про позивачів. Ніякого відношення до сторінки в соціальній мережі «В контакте» під ім'ям «[PERSON]» [PERSON] не має та не має уявлення хто є особа «[PERSON]» Також представник відповідача зазначила, що позивачами не надано належних письмових доказів того, що [PERSON] належить сторінка «[PERSON]». Письмові докази, які додані позивачами до позовної заяви у вигляді «роздруківки сторінки соціальної мережі «В контакте» не можливо відтворити в оригіналі та дослідити ці докази як підставу позовних вимог позивачів по першій позовній вимозі». Таким чином, позивачі повинні подавати вимоги або до «[PERSON]» або до власника веб - сайта «В контакте». В судовому засіданні надавали пояснення свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зазначили, що [PERSON] сам їм розповів, що акант «[PERSON]» належить саме йому, він його зробив з імен своїх домашніх тварин собаки - [PERSON], та кіт - [PERSON]. Однак їх свідчення не знайшли матеріального підтвердження, тому суд не може ставитись до наданих свідками пояснень, як до доказу, того що [PERSON] дійсно розповсюджував в мережі Інтернет інформацію про яку вказали позивачі. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін цивільного провадження, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суду надано роздруківку із мережі Інтернет із соціальних мереж. Суд, вважає що досліджені судом докази надані позивачами та свідками не підтверджують, що [PERSON] розповсюджував конфіденціальну інформації стосовно [PERSON] , так як дані відомості не містять відомостей стосовно [PERSON], а є припущенням які суд не може визнати доказами. Доводи позивачів, що [PERSON] є власником торгівельних марок за якими в соціальній мережі «В контакте» розміщена інформація відносно [PERSON] і відповідно і є автором даних публікацій, суд вважає не доведеними, а є припущенням. Доводи позивачів, що саме з [PERSON] у [PERSON] був конфлікт, також нічим не підтверджуються, окрім пояснень позивачів, а відомості які надавали свідки вони отримали від позивачів, будь яких інших доказів суду не надано. Судом встановлено, що інформація надана суду на роздруківках, містить інформацію стосовно [PERSON] і за своїм змістом є суб'єктивним судженням. Суб'єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. Судом також не встановлено та не підтверджується матеріалами справи, що інформація, саме яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів, яка була оприлюднена в мережі Інтернет, була викладена саме відповідачем. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Частиною 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб - фігурантів інформації. За роз'ясненнями п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно роз'яснень п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК України. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Однак позивачі наполягали, що саме [PERSON] є єдиним відповідачем і заперечували проти залучення співвідповідача в особі власників веб - ресурсів, посилаючись на наявність договору який укладений між особою яка реєструється в соціальній мережі «В контакте». Згідно з положеннямист.277 ЦК України,ст.10 ЦПК України, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов'язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У відповідності до п.15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 1,при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як встановлено судом, у згаданих темах дійсно була викладена інформація, яка стосується [PERSON], та мало місце поширення такої інформації в мережі Інтернет, тобто доведення такої інформації до відома багатьох осіб. В той же час, при вирішенні спору, оцінюючи фактичні обставини справи з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд бере до уваги, роз'яснення, які містяться у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до яких, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням,чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про пресу», ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом норми цієї статті Конвенції, свобода слова, преси, виступи та звернення громадських організацій як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини, і втрутитись у процес реалізації особою права на свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію тощо, національна влада може лише у випадках, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно зі ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи не підтверджено причетність [PERSON] до розповсюдження конфіденціальної інформації в Інтернет мережу відносно [PERSON]. Позивачем також не надано доказів, що саме відповідач надав інформацію відносно [PERSON] ергіївни в мережу Інтернет. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed