Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому обєктом нерухомості і земельною ділянкою під ним, визнання незаконним та скасування в частині рішення Запорізької міської ради, визнання недійсними свідоцтв про право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації у державному реєстрі. В заяві зазначив, що є власником будинку № 38 по вул. Постовій у м. Запоріжжі. Відповідачам належить право спільної часткової власності на будинок № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі, розташований на земельній ділянці, яка є суміжною з ділянкою, де знаходиться житло позивача. [PERSON] є власником 19/50 частин будинку, а [PERSON] належить право власності на 31/50 частину будинку. До весни 2012 року спору між сторонами щодо суміжного землекористування не існувало, більш того, в 2009 році позивачем було надано згоду на приватизацію відповідачами земельної ділянки під будинком № 36 по вул. Постовій. Весною 2012 року відповідачі порушили існуючу межу між будинками шляхом перенесення паркану, внаслідок чого площа земельної ділянки під належним позивачеві будинком зменшилась на 17 квадратних метри. 14 березня 2014 року відповідачі отримали свідоцтва про право власності на земельну ділянку на підставі рішення сорок третьої сесії шостого скликання Запорізької міської ради № 51/129 від 31.01.2014 року. Під час оформлення права власності на землю відповідачі приховали від погоджувальної комісії той факт, що між сторонами з 2012 року існує спір про порушення ними норми земельної ділянки у користуванні позивача, і скористалися актом погодження меж землекористування, який був підписаний позивачем у 2009 році до порушення відповідачами межі між земельними ділянками. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду. На підставі викладеного просить про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком і земельною ділянкою за адресою: м. Запоріжжя, вул. Постова, 38, шляхом зобовязання відповідачів перенести паркан по межі суміжного землекористування в бік земельної ділянки під будинком № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі згідно із викопіюванням головного архітектора м. Запоріжжя від 23.02.1089 року. Крім того, просить визнати незаконним та скасувати рішення сорок третьої сесії шостого скликання Запорізької міської ради № 51/129 від 31.01.2014 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, затвердження розміру земельної ділянки та передачі у власність [PERSON] і [PERSON] земельної ділянки № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі; визнати недійсними свідоцтва про право власності на 31/50 частину та 19/50 частин зазначеної земельної ділянки на імя відповідно [PERSON] і [PERSON], скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності на зазначені частини земельної ділянки. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, пояснивши, що на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів Запорізької області за будинком № 38 по вул. Постовій в м. Запоріжжі закріплено земельну ділянку площею 600 квадратних метри, залишки площею в 250 квадратних метри залишені у тимчасове користування. Навесні 2012 року відповідачі перенесли паркан, який розділяє суміжні земельні ділянки, в бік його ділянки, внаслідок чого сталася зміна площі земельної ділянки порівняно з викопіюванням головного архітектора від 23.02.1989 року. Як випливає з висновку будівельно-технічного дослідження від 31.07.2013 року, яке проводилось на замовлення позивача товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональне судово-експертне бюро», зміна конфігурації земельної ділянки і її площі відбулася через зміну розташування паркану між земельними ділянками під будинками № 38 та № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі. Оскільки Запорізькою міською радою під час оформлення права власності відповідачів на земельну ділянку під будинком № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі не враховано наявність спору між сторонами щодо межі земельної ділянки, вважає, що оспорюване рішення Запорізької міської ради в частині передачі відповідачам у власність земельної ділянки є незаконним і підлягає скасуванню, свідоцтва ж про право власності відповідачів на частки в праві спільної власності на земельну ділянку визнанню недійсними. Просить про задоволення позову у повному обсязі. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що проживає за вказаною адресою з 1984 року, паркан між земельними ділянками протягом цього часу не переносився. Паркан, який утворює металева сітка, встановлював сам позивач, чия земельна ділянка на межі забетонована, тому посягання в бік його території є фізично неможливими. Зазначені обставини підтвердив сам позивач під час проведення комісійного обстеження земельних ділянок 8 листопада 2011 року, заявивши, що паркан між земельними ділянками стоїть вже близько сорока років. На користь цих тверджень свідчать фотографії різних років, які містять зображення спірного паркану і з яких випливає, що як до 2012 року, так і після нього, на земельних ділянках під будинками сторін знаходилися одні й ті самі предмети, на одній відстані від паркану, а також роблять очевидним перебування паркану на тому й самому місці. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю, аргументуючи заперечення тими ж доводами, що і його процесуальна співучасниця. Пояснив, що паркан, який був встановлений ще в 1977 році батьком позивача і не змінював з того часу свого місцезнаходження, фактично визначив порядок користування суміжними земельними ділянками, який ніколи не оспорював позивач. Більш того, у 2009 році він погодився з наявними межами земельної ділянки під будинком № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі. Заяви про перенесення паркану саме навесні 2012 року є неспроможними, оскільки вони не ґрунтуються на фактах, а позивач не зазначає, за яких обставин сталося це перенесення. Між тим надані суду фото, які зроблені як до 2012 року, так і після нього, свідчать про незмінність місця розташування паркану. Посилання позивача на висновок будівельно-технічного дослідження вважає безпідставними, оскільки це дослідження призначалося не на підставі ухвали суду, а на замовлення сторони, тоді як інша сторона була позбавлена можливості виносити на вирішення експерта питання з приводу дослідження. Крім того, висновки цього дослідження ґрунтуються на вивченні кадастрового плану земельної ділянки із невірно зазначеними координатами, оскільки фактично земельній ділянці, якою користується позивач, кадастровий номер не присвоювався, про що свідчить відсутність останніх чотирьох цифр в посиланні на номер земельної ділянки, а Державний земельний кадастр не містить відомостей про цю ділянку. У звязку з відсутністю порушень права позивача з боку відповідачів [PERSON] та представник [PERSON] просять про відмову у задоволенні позову. Представник третього відповідача, належним чином повідомленого про часта місце вирішення справи, до суду не зявився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи без участі представника Запорізької міської ради, а також заперечення проти позову. За загаданих обставин у відповідності до ст. ст. 158, 169 ЦПК України суд вважає за можливе проведення судового розгляду у відсутність представника третього відповідача. З письмових заперечень Запорізької міської ради випливає, що при вирішенні питання про затвердження розміру земельної ділянки та передачі у власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі був вивчений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який підготовлений на підставі позитивних висновків усіх служб міста, що погоджують відведення земельної ділянки відповідно до вимог законодавства з урахуванням акту погодження меж землекористування. До компетенції Запорізької міської ради та її виконавчих органів не віднесено повноважень щодо перевірки підписів громадян на актах погодження меж суміжного землекористування. Непогодження ж позивача із рішенням сесії міської ради щодо відведення земельної ділянки у звязку з незгодою з конфігурацією земельної ділянки після встановлення меж земельних ділянок у натурі і одержання документів, що посвідчують право власності на землю не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою, оскільки законом не передбачені зазначені підстави. На підставі викладеного представник Запорізької міської ради просить про залишення позову без задоволення (а. с. 109-112). Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] належить право власності на будинок № 38 по вул. Постовій в м. Запоріжжі: 16/25 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, 9/25 частин - на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння (а. с. 6-7). Відповідачі є учасниками права спільної часткової власності на будинок № 36 по вул. Постовій в м. Запоріжжі, [PERSON] є власником 19/50 частин будинку, а [PERSON] належить право власності на 31/50 частину будинку (а. с. 168). На підставі рішення сорок третьої сесії шостого скликання Запорізької міської ради № 51/129 від 31.01.2014 року (а. с. 27-28) відповідачі отримали свідоцтва про право власності земельну ділянку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Постова, 36 (а. с. 38-41). В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із розясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» \~відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і розяснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідачів. В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" . Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для встановлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відповідно до наведених в Законі України «Про Державний земельний кадастр» термінів Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Вирішуючи вимоги про перенесення меж земельної ділянки як способу захисту права користування земельною ділянкою, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, оскільки, як встановлено судом, будь-яке речове право на земельну ділянку ним не оформлене і не зареєстроване, відомості про земельну ділянку у відповідності до ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в земельно-кадастровій документації відсутні. На зазначені обставини вказує відсутність в кадастровому номері земельної ділянки (а. с. 197) посилання на такий структурний елемент як НЗД, що передбачений статтею 30 «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року, і являє собою чотиризначний номер земельної ділянки в межах кадастрового кварталу. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування житловим будинком, суд керується наведеними в статті 391 ЦК України і розясненнях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передумовами для звернення до суду за захистом права власності, і не вбачає ознак порушення цього права з боку відповідачів. Склад порушення права позивача на користування належним йому будинком, за його твердженнями, утворюють дії відповідачів з перенесення паркану в бік земельної ділянки під будинком № 38 по вул. Постовій, яке, як вважає позивач, мало місце навесні 2012 року. Хоча обовязковою умовою для захисту порушеного права власності є наявність перешкод у здійсненні цього права, а позивач, заявляючи про неправомірні дії відповідачів, не посилається на те, які саме перешкоди утворили ці дії, між тим суд в інтересах встановлення обставин справи вважає за необхідне оцінити відповідність тверджень про перенесення паркану фактичним обставинам. На користь доводів відповідачів про невчинення дій з перенесення паркану свідчать показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показують, що протягом тривалого часу паркан, який встановлювався силами членів родини [PERSON], перебуває в незмінному стані, про що свідчить перебування предметів матеріального світу, зокрема, фруктового дерева, яке виросло на межі земельної ділянки, а також цегляної кладки, на території земельної ділянки під будинком відповідачів. Ці обставини підтверджують фотографії із зображенням паркану, зроблені протягом 1995-2013 років (а. с. 70-77, 129-130, 132. 134), з яких випливає, що місце розташування паркану відносно навколишнього середовища протягом цього періоду не змінювалось, про що, зокрема свідчить знаходження фруктового дерева на території ділянки під будинком відповідачів як в 1995 році (а. с. 132), так і в жовтні 2013 року (а. с. 71). Судом акцентовано увагу саме на цьому дереві, оскільки і позивач, і свідки [PERSON] та [PERSON], заявляючи про перенесення паркану відповідачами, показують, що до здійснення цих дій дерево знаходилось на території земельної ділянки під будинком позивача. Приймаючи зазначені фото як допустимі та належні докази, суд не погоджується з твердженнями представника позивача про їхню недостовірність, оскільки вони обєктивно містять інформацію, яка належна до предмету спору і яку суд перевірив шляхом демонстрації цих фотографій особам, які беруть участь у справі, і свідкам, при чому перелічені особи вказали на себе як на учасників зображених сюжетів. Про незмінність місцеположення паркану свідчить і зміст акту обстеження земельних ділянок № 36 і № 38 по вул. Постовій в м. Запоріжжі, з якого випливає, що паркан між цими ділянками зберігає на собі прикмети тривалого використання, на що вказує посилання комісії на те, що він являє собою іржаву металеву сітку (а. с. 17, зворотний бік). Доводи позивача ґрунтуються на висновку будівельно-технічного дослідження (а. с. 190-187) про зменшення площі земельної ділянки під будинком № 38 по вул. Постовій порівняно з 1989 роком на 17 квадратних метри через зміну конфігурації та розташування паркану, між тим цей висновок не містить обгрунтування такого умовиводу, як не містить і доводів про те, коли саме сталася зміна місцеположення паркану. Між тим вивчення технічної документації на будинок № 36, з урахуванням зроблених в різні часи змін, показує, що площа земельної ділянки під будинком № 36 по вул. Постовій станом на жовтень 2014 року (а. с. 168) збільшилась порівняно з січнем 1988 року не на 17, а на 15 квадратних метрів (а. с. 155), але в усякому випадку ці дані не свідчать про те, що таке збільшення сталося за рахунок земельної ділянки під будинком позивача. Таким чином, враховуючи, що суд призваний захищати право невизнане, порушене або таке, що оспорюється, суд не вбачаючи в діях відповідачів порушень законних інтересів позивача, які завдали б позивачеві перешкод у користуванні власністю, не знаходить підстав для застосування судового захисту і в частині вимог про усунення перешкод в користуванні будинком. Так як оспорюваним рішенням Запорізької міської ради не порушені нічиї цивільні права та охоронювані законом інтереси, суд не вбачає підстав і для визнання незаконним та скасування частини зазначеного рішення, а також для визнання недійсними виданих на підставі цього рішення свідоцтв про право власності на нерухоме майно. Вичерпні підстави для припинення права власності на земельну ділянку передбачені статтею 140 ЗК України, колом яких не охоплюється підстава для скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності на земельну ділянку, на яку посилається позивач, тому суд залишає без задоволення і цю вимогу. Вирішуючи клопотання про застосування давності звернення до суду за захистом права, що міститься в письмових запереченнях представника [PERSON] (а. с. 79-80), суд виходить з того, що за змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Так як позивач повязує порушення свого права з весною 2012 року, після чого він почав здійснювати дії з захисту свого права шляхом подання до суду позову у вересні 2013 року (а. с. 26), чиє вирішення увінчалося залишенням без розгляду, а також цього позову, суд вважає, що давність звернення до суду ним не порушена.

Outcome: dismissed