Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

17 червня 2020 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом про витребування та вилучення у відповідача [PERSON] автомобіль марки (моделі) ВАЗ 2105, 1988 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ ДАІ м. Прилуки у Чернігівській області 03 липня 1996 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля та просить суд зобов`язати відповідача протягом трьох днів з дня набрання рішення суду законної сили повернути позивачу вищезазначені речі і вирішити питання щодо стягнення судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у 2007 році він передав належний йому транспортний засіб ВАЗ 2105, 1988 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ ДАІ м. Прилуки у Чернігівській області 03 липня 1996 року, у користування [PERSON] на підставі довіреності. Довіреність, в тому числі, передбачала право розпоряджатися автомобілем. На підставі чого, зазначений автомобіль був переданий у користування [PERSON] . Після чого, останній навесні 2016 року передав автомобіль у користування [PERSON] на умовах, що він має виплатити йому вартість автомобіля у розмірі 20 000 грн, а після оплати оформлять право власності на вказане авто на [PERSON] . При цьому, жодних документів щодо зазначеної домовленості складено не було. Після чого, [PERSON] разом з автомобілем були передані ключі від замка запалювання та свідоцтво про реєстрації вказаного транспортного засобу. Разом з тим, останній умови домовленості не виконав, автомобілем користувався, але кошти не сплатив, весь час просив відтермінувати оплату. [INFO] року [PERSON] помер. В результаті чого, без належних на те правових підстав автомобілем став користуватися його син [PERSON] . На вимоги [PERSON] автомобіль йому повернуто не було. Натомість на початку 2019 року, без погодження з власником чи законним користувачем, [PERSON] передав вказаний автомобіль разом з свідоцтвом про реєстрацію - [PERSON] . На вимоги власника автомобіля його повернути, відповідач повідомив, що сплатив за нього кошти в розмірі 20 000 грн [PERSON] і з цих підстав автомобіль не віддасть. За вказаних обставин, власником вказаного транспортного засобу є [PERSON] , а відповідач [PERSON] користується автомобілем поза волею власника без належних на те правових підстав. У зв`язку з цим, беручи до уваги неможливість вирішення зазначеного спору в позасудовому порядку, позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 30 червня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду судді Савенка А.І. в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 27 липня 2020 року. Позивач [PERSON] підтвердив повноваження свого представника, та підтримав позов. Пояснив, що спочатку, передав автомобіль у 2007 році [PERSON] та [PERSON] (племіннику та брату його представника - [PERSON] ). Згодом, без оформлення будь-якого доручення автомобіль був переданий [PERSON] . В свою чергу [PERSON] передав автомобіль [PERSON] . Після смерті останнього, автомобілем без згоди власника заволодів його син - [PERSON] , який передав автомобіль без згоди власника - [PERSON] . Позивач та представник позивача намагались вжити заходів досудового врегулювання спору, та звертались до [PERSON] , однак, останній повідомив, що він придбав автомобіль у [PERSON] . Позивач підтвердив, що не заперечував проти передання [PERSON] автомобіля іншим особам, втім, будь-яких письмових доручень позивач не надавав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та вказав на відсутність правових підстав у відповідача [PERSON] на користування спірним транспортним засобом, оскільки таке користування здійснюється за відсутності волі належного власника автомобіля та його законного користувача. Пояснив, що власник авта не оформляв на нього письмового доручення. Натомість, він отримав його усну згоду на розпорядження автомобілем. Він передав авто [PERSON] та обговорював умови його продажу, однак, останній не виплатив кошти та помер. Згодом, його син - [PERSON] передав автомобіль [PERSON] . Позивач та представник в усному порядку звертались до останнього з вимогою повернення автомобіля, однак, відповідач не виконав ці вимоги, пояснивши, що придбав автомобіль у [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відомості щодо його позиції відносно заявлених до нього вимог заява не містить. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Позивач та представник позивача в судовому засіданні не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи, зважаючи на те, що останні належним чином повідомлені про день місце та час розгляду справи, і відповідач, користуючись свої правом відмовився від участі в судовому засіданні. З`ясувавши позицію позивача його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до ЄДР НАІС 03 липня 1996 року на [PERSON] зареєстровано транспортний засіб ВАЗ 2105, д.н. [NUMBER] , що підтверджується довідкою № 31/25/14-24 виданою 12 червня 2020 року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Чернігівської області (філія ГСЦ МВС) територіальним сервісним центром №7442 (а.с. 14). 21 квітня 2007 року [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися (обміняти, продати, здати в найм (оренду), передавати в позичку) за ціну і на умовах на їх розсуд, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого МРЕВ ДАІ м. Прилуки у Чернігівській області 03 липня 1996 року, автомобілем марки ВАЗ 2105, 1988 року випуску, бежевого кольору, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , про що свідчить відповідна довіреність посвідчена приватним нотаріусом Варвинського районного нотаріального округу Пушкарьовою-Гезердава Н.О. 21 квітня 2007 року № 862 (а.с. 12). Відповідно до п. 5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). За позицією Верховного суду, яка відображена в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 683/2694/16-ц, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, то, згідно з ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Пунктом 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, із змінами та доповненнями, передбачено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Таким чином, суд констатує факт перебування транспортного засобу ВАЗ 2105, д.н.з. [NUMBER] , з 03 липня 1996 року на праві власності [PERSON] . Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право користуватися та розпоряджатися своїм майном за власною волею. У випадку порушення прав особи, як власника майна, останній має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу, що будь-яких достовірних доказів про те, що на момент розгляду зазначеної справи дійсно відбулось вибуття спірного рухомого майна з володіння власника поза його волею, спірне майно фактично перебуває у володінні відповідача [PERSON] без будь-яких правових підстав, і останній відмовляється повернути вказане майно власнику, до суду подано не було. Суд критично ставиться до усних пояснень позивача та представника позивача в частині вибуття спірного майна та перебування його у відповідача, відмови відповідача повертати спірне майно, оскільки ці пояснення не підтверджуються будь-якими належними та допустимими письмовими доказами. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на повне та об`єктивне дослідження всіх доказів, які наявні у матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного рухомого майна з чужого незаконного володіння під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed