Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

08.01.2020 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що вони є власниками житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування житлового будинку від 11.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Сулімою В.Ф., за реєстровим номером 2607. На підставі вказаного договору Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 18.08.2004 року за кожним із позивачів зареєстровано право приватної спільної часткової власності будинку в розмірі 1/2 частки. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0911 га, кадастровий номер 4810400000:07:024:0003, яка була надана відповідачці [PERSON] у власність для обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії [NUMBER] , виданого 28.12.2004 року на підставі рішення Первомайської міської ради Миколаївської області від 26.11.2004 року № 12. Договір дарування земельної ділянки між позивачами та відповідачем не укладався, так як вважали, що згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. На даний час позивачі вирішили продати належний їй будинок та земельну ділянку, проте не мають можливості цього зробити, оскільки постановою приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихоні В.А. від 27.12.2019 року було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування, оскільки право власності на земельну ділянку досі зареєстроване за відповідачем, про що свідчать копії державного акту та витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку. В зв`язку з вище викладеним, позивачі просять визнати в судовому порядку за ними право власності по 1/2 частці кожному земельної ділянки, загальною площею 0,0911 га, кадастровий номер 4810400000:07:024:0003, яка передана для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивачі не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили позов задовольнити у повному обсязі. Від відповідачки [PERSON] до суду надійшла заява, відповідно до якої остання проти задоволення позову не заперечувала та просила розглянути справу без її участі. Відповідно до ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частці житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 11.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Сулімою В.Ф. за реєстровим номером 2607, що підтверджується копіями договору дарування, реєстраційного посвідчення, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданих та зареєстрованих Первомайським МБТІ 18.08.2004 року за реєстровим № 520, та інформацією з Державного реєстру речоих прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.12.2019 року № 194468174 (а.с. 5-8). Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4810400000:07:024:0003, що розташована по [ADDRESS] , належала [PERSON] , що підтверджується копіями державного акту на право власності на землю від 28.12.2004 року, виданого на підставі рішення Первомайської міської ради Миколаївської області № 12 від 26.11.2004 року, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.12.2019 року № НВ-4808211172019 (а.с. 9-12). Звітом № 191221-006 про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0911 га, кадастровий номер 4810400000:07:024:0003, що розташована по [ADDRESS] , що належала [PERSON] , підтверджено її вартість станом на 21.12.2019 року, яка становить 20406,00 грн (а.с. 15-34). Згідно ст. 55 Закону України "Про нотаріат" угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України "Про іпотеку", посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Так, постановою приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихоні В.А. від 27.12.2019 року позивачам було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування, оскільки право власності на земельну ділянку досі зареєстроване за [PERSON] (а.с. 13-14). Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на якій розташована ця будівля, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивачів є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved