Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2007, площею 0,0608 га (кадастровий номер 8000000000:90:572:0027), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - у Садовому товаристві «Електротранспортник», укладений між [PERSON] в особі представника [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 24.10.2007, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. за реєстровим №4304 та [PERSON] , посвідченого Воловиченко В.В. - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3108. Позивач обґрунтовує вимоги позову наступними обставинами. [INFO] помер його батько - [PERSON] , який склав заповіт від 23.04.2010, посвідчений державним нотаріусом 7-ої Київської державної нотаріальної контори Сушко О.О. за реєстровим №3-287 на його ім`я на земельну ділянку площею 0,0608 га (кадастровий номер 8000000000:90:572:0027), за адресою [ADDRESS] - у Садовому товаристві «Електротранспортник». У встановлений законом термін він звернувся з заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту, однак постановою від 23.10.2014 державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначену земельну ділянку у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка не належить спадкодавцеві ( [PERSON] ). Крім того, у жовтні 2014 року на його адресу та його матері [PERSON] надійшов рекомендований лист від [PERSON] , яким вона повідомила, що 21.12.2007 за договором купівлі-продажу вона купила у [PERSON] зазначену земельну ділянку та як власник земельної ділянки просить звільнити її до 24.10.2014. Зазначені у листі обставини стали несподіваними для нього, оскільки між ним та батьком завжди були хороші відносини. Вказані обставини підтверджувала 23.06.2017 в судовому засіданні при розгляді цивільної справи №753/21561/14-ц, відповідач [PERSON] , зокрема зазначила, що відносини між спадкодавцем [PERSON] та його сином були щирі та доброзичливі. Крім того, позивач просив звернути увагу на те, що заповіт [PERSON] (спадкодавця) від 23.04.2010, складений значно пізніше, ніж спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки. [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку тільки у серпні 2014 року, тобто після смерті [PERSON] , який за життя ніс витрати на утримання земельної ділянки, як власник та член садового товариства; зазначені витрати були з доходів сім`ї [PERSON] , оскільки він перебував в шлюбі з [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2017 по справі № 753/21561/14-ц було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3 особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак Мирослава Вікторівна - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Садове товариство «Електротранспортник» про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, за результатами якого було відмовлено у задоволенні позову. Водночас, позивач посилається, що при розгляді вказаної справи були встановлені обставини, які поставили під сумнів спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки з інших підстав. Зокрема показання [PERSON] та [PERSON] , що були надані у судовому засіданні по справі №753/21561/14-ц, повністю спростовують порядок оплати, що зафіксований у п.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2007 від імені продавця [PERSON] за довіреністю підписувала [PERSON] , а від імені покупця - [PERSON] . Вказані особи, достовірно знаючи, що ніяких коштів продавець [PERSON] до підписання спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від покупця [PERSON] не отримав, повідомили нотаріусу Воловиченко В.В. неправдиві дані щодо обставин отримання «Продавцем» коштів і наполягли на тому, щоб нотаріус зафіксував дану інформацію у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2007. Нотаріус без підтвердження підписантами договору інформації стосовно отримання чи не отримання «Продавцем» коштів за відчужувану земельну ділянку, сам не міг сформувати у п.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки позицію щодо отримання «Продавцем» коштів до підписання цього договору. З показів вказаних свідків вбачається, що правових наслідків для продавця земельної ділянки [PERSON] у виді отриманих від покупця [PERSON] коштів за земельну ділянку, в порядку визначеному п.5 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2007, не настало. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, враховуючи викладене просив позов задовольнити. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевої Л.В. від 26.04.2018 вказаний позов був залишений без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 08.05.2018 ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Комаревцевої Л.В. було відкрито провадження у справі. 07.09.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивачем, який не був стороною правочину, не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачем при укладенні договору купівлі - продажу земельної ділянки були порушені права та законні інтереси [PERSON] на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду, позивач не зазначив та не підтвердив доказами, на якій підставі та у зв`язку з чим договір купівлі - продажу земельної ділянки вважається недійсним. Адже, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до умов договору купівлі - продажу земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] були дотриманні всі загальні вимоги передбачені ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Послалася на те, що право власності на земельну ділянку згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України переходить з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору. Доводи позивача, що вона приховувала від [PERSON] існування вказаного договору нічим не підтверджені, окрім припущення позивача. На підставі вказаного просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2018, вказану справу передано до провадження судді Мицик Ю.С. Ухвалою суду від 05.11.2018 вказану справу прийнято до провадження суддею Мицик Ю.С. та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 29.10.2018 від представника позивача надійшли заперечення на відзив, в яких вказано, що грошові кошти за спірним договором відповідачем не передавалися [PERSON] , тобто не було додержано вимог, які встановлені ч. 5 ст. 203 ЦПК України. Від представника третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли письмові пояснення, які судом до уваги не беруться, оскільки подані з порушенням вимог встановлених законом. 25.02.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказані обставини, що і у запереченнях на відзив від 29.10.2018. 04.03.2019 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак його представник вимоги позову підтримав та просив задовольнити, з підстав викладених в заявах по суті справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, водночас її представник просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву. Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про день, час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, свого представника в судове засідання не направило. Суд, вислухавши виступи представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2007 між [PERSON] в особі представника [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 24.10.2007, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. за реєстровим № 4304 (Продавець) та [PERSON] (відповідачка, Покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Воловиченко В.В. - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 21.12.2007 за реєстровим № 3108, згідно якого Продавець продав, а Покупець купила земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,0608 га (кадастровий номер - 8000000000: 90:572:0027) за адресою [ADDRESS] , що розташована у Садовому товаристві «Електротранспортник» /а.с. 95/. Відповідно до п. 2 вказаного Договору - земельна ділянка [ADDRESS] належить Продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-КВ № 146938, виданого Київським міським управлінням земельних ресурсів від 24.05.2000 на підставі рішення Київської міської ради від 03.06.1999 за № 263-5/364 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 90-2-04154. Згідно п. 4, 5 Договору - згідно висновку про експертну вартість земельної ділянки [ADDRESS] від 12.12.2007 ПП «Експерт-Консалт-Центр» - вартість становить 175967,00 грн.; продаж земельної ділянки вчинено за суму 175967,00 грн., які Продавець отримав від Покупця повністю до підписання цього Договору. Договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0608 га (кадастровий номер - 8000000000: 90:572:0027) за адресою [ADDRESS] , що розташована у садовому товаристві «Електротранспортник», від 21.12.2007- згідно Витягу № 5197361 про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів був зареєстрований в реєстрі саме 21.12.2007 /а.с. 96/. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] помер [INFO] у віці 59 років, в м. Києві /а.с. 84/. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.04.2005 /а.с. 88/. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (позивача) - його батьками є [PERSON] (батько), [PERSON] (матір ) - /а.с. 85/. Згідно заповіту від 23.04.2010 /а.с. 90/, [PERSON] , [INFO] заповів: земельну ділянку [ADDRESS] (СТ «Електротранспортник») - [PERSON] (позивачу) та частину квартири [ADDRESS] - [PERSON] В заповіті вказано, що підписано удома за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з хворобою та похилим віком. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.08.2014 - земельна ділянка [ADDRESS] (кадастровий номер - 8000000000:90:572:0027) за адресою [ADDRESS] , що розташована у садовому товаристві «Електротранспортник», була зареєстрована на праві приватної власності на ім`я [PERSON] 15.08.2014 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2007 /а.с. 97/, у зв`язку з чим державним нотаріусом Обиход В.М. 23.10.2014 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за заявою [PERSON] /а.с. 109/. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються представниками сторін. Як на підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач посилається на ч. 3, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 232 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд України у своїй правовій позиції в справі № 6-605 цс16 від 25 травня 2016 року зазначив, що оспорювати правочин, окрім сторін правочину, може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Згідно з ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, в силу припису зазначеної статті правомірність правочину презюмується, і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем не доведено та не подано будь-яких належних доказів, що в момент укладення договору купівлі-продажу не були додержані вимоги передбачені діючим законодавством України. Судом встановлено, що за своєю формою та змістом укладений договір купівлі - продажу відповідає вимогам діючого законодавства України. Як встановлено судом, Дарницьким районним судом м. Києва було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , 3 особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Пірнак Мирослава Вікторівна - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Садове товариство «Електротранспортник» про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, за результатами якого 23.06.2017 було постановлено рішення про відмову у задоволенні позову. Вказане рішення суду набрало законної сили. При розгляді справи №753/21561/14-ц судом було встановлено, що позивачем [PERSON] не надано достатніх доказів про те, що [PERSON] (відповідачка) приховувала від [PERSON] та його сім`ї існування договору купівлі-продажу від 21.12.2007 земельної ділянки; що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2007 оформлений без врахування належного волевиявлення [PERSON] . Враховуючи положення ст. 82 ЦПК України, встановлені в рішенні обставини не підлягають доказуванню при розгляді вказаної справи. Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Зловмисна домовленість характеризується наявністю умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди та виникненням негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками. Зміст укладеного та посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу не суперечить нормам Цивільного Кодексу, яким передбачена можливість укладання договору на підставі довіреності. У відповідності до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. При цьому у відносинах добровільного представництва, що ґрунтується на волевиявленні того, кого представляють, представлюваною стороною може бути лише дієздатна фізична особа, яка в змозі вільно сформулювати свою волю і адекватно виразити її ззовні. У відповідності до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ч.ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Досліджуючи докази надані сторонами по справі та перевіряючи спосіб захисту обраний представником позивача суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано будь-якого об`єктивного і переконливого доказу про наявність зловмисної домовленості між представником Продавця [PERSON] та Покупцем [PERSON] . Обов`язок доведення цього за приписами закону несе саме позивач, при цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного позивачем не надано та матеріали справи не містять. Встановлено, що дії [PERSON] , як представника здійснювалися в межах наданих їй повноважень, що підтверджується довіреністю, де повноваження на підписання відповідного договору купівлі-продажу [PERSON] було надано [PERSON] як повіреній. [PERSON] за власною волею було надано [PERSON] право представляти його інтереси згідно цієї довіреності, в тому числі на відчуження майна. Те, що [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку у 2014 році саме по собі, не свідчить про зловмисну домовленість між сторонами договору, так само, як і та обставина, що [PERSON] склав заповіт, пізніше ніж був укладений спірний договір. Що стосується доводів сторони позивача з приводу того, що [PERSON] не отримав гроші від продажу земельної ділянки, суд приходить до наступного. Суд, при розгляді вказаної справи, за згодою представників сторін, заслухав покази свідків [PERSON] та [PERSON] , що були надані у судовому засіданні по справі №753/21561/14-ц. Так, як стверджувала [PERSON] , батько [PERSON] ще у 2004 році давав їй першу довіреність на продаж земельної ділянки, а 24.10.2007 надав другу аналогічну довіреність на продаж земельної ділянки; при цьому, вона разом з батьком ходили до нотаріуса; після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки вона привозила та показувала батькові договір, тобто він знав про укладення договору; після укладення договору батько просив її нікому не говорити про це - «бо будуть скандали», та казав щоб кошти від продажу земельної ділянки вона забрала собі та допомагала йому за рахунок цих коштів, що вона ( [PERSON] ) постійно робила до дня смерті батька. Крім того, свідок [PERSON] вказала, що за кошти отримані від договору купівлі-продажу, їх дочка [PERSON] проводила лікування [PERSON] , купувала для нього ліки, надавала кошти, за першим його проханням. Також [PERSON] накривала поминальний стіл, після вже кошти не було кому віддавати. Таким чином, аналізуючи вказані покази свідків, суд приходить до висновку, що [PERSON] , як представник [PERSON] отримала грошові кошти за спірним договором купівлі-продажу, водночас останній розпорядився ними на власний розсуд, зокрема залишив їх на зберіганні у дочки [PERSON] , яка витрачала кошти на утримання та лікування батька. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторін, які наведені у позові не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed