Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

06.04.2017 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] витрати понесені нею на лікування та поховання [PERSON] у розмірі 14 982, 21 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з початку квітня 2007 проживала зі [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Посилається, що за життя [PERSON] хворів та потребував постійного лікування та догляду, а тому позивач піклувалася та надавала відповідну допомогу. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру [ADDRESS]. З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися позивач, в порядку спадкування за законом четвертої черги, та відповідач, як спадкоємиця першої черги. При цьому, позивач зазначає, що відповідач участі в організації поховання свого батька [PERSON] не приймала. Позивач самостійно здійснила заходи щодо поховання [PERSON], організувала та оплатила поминальні обіди та встановила пам'ятник. Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року по справі № 754/21190/13-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], який помер [INFO]. Посилаючись на те, що спадкове майно після смерті [PERSON] перейшло його донці [PERSON], позивач просила стягнути з останньої витрати понесені нею на лікування та поховання [PERSON] у розмірі 14 982, 21 грн.,в порядку ст. 1232 ЦК України. 06.04.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 06.04.2017 судом направлені запити до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві та відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. 07.09.2017 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 06.03.2018 судом витребувано з П'ятнадцятої Київської нотаріальної контори спадкову справу після смерті [PERSON] 25.04.2018 на виконання ухвали суду від 06.03.2018 надійшла спадкова справа . 18.09.2018 відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України та відзив на позов. В своєму відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на його необґрунтованість та відсутність належних та допустимих доказів в підтвердження понесених позивачем витрат в порядку ст. 1232 ЦК України. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, як необґрунтованого. Разом з цим, просив застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] ( а.с. 3). 16 жовтня 2012 року [PERSON] було поховано в с. Жаботин, Кам'янського району Черкаської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру [ADDRESS] ( а.с. 70-111). Згідно спадкової справи №419/2013 вбачається, що заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися позивач, в порядку спадкування за законом четвертої черги, та відповідач, як спадкоємиця першої черги ( а.с. 70-111). Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26.07.2013, рішення Кам»янського районного суду Черкаської області від 26.03.2013 у справі за заявою [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу скасовано, а заяву [PERSON] про встановлення факту, залишено без розгляду (а.с. 103-а). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13.10.2015, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, скасовано в частині встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу з квітня 2007 по день смерті [PERSON] та постановлено в цій частині нове рішення за яким: [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ( а.с. 135-140). Разом з тим, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року по справі № 754/21190/13-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 6-12). Тобто, спадкове майно після смерті [PERSON] перейшло його донці [PERSON], тобто відповідачу по справі. Позивач просить стягнути з відповідача, як спадкоємиці першої черги, яка прийняла спадщину, понесені витрати на лікування та поховання [PERSON] у розмірі 14 982, 21 грн. Суд вважає, що вимоги позивача є часткового обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб'єктів господарювання, спрямована, зокрема, на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого: падання ритуальних послуг. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» (далі - Закон), поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення трупи з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Позивач посилається, що витратами понесені нею на лікування та поховання [PERSON] є: 1) витрати пов'язані з лікуванням [PERSON] в період з 12.07.12-28.07.12 у розмірі 1817,21 грн.; 2) витрати пов'язані з похованням: 2965 грн. -згідно договору-замовлення №9 від 15.10.2012, 1600 грн.- послуги відділення судово-медичної експертизи трупів моргу №2 м. Києва (перевезення, встановлення причини смерті, зберігання, обробка, бальзамування, обмивання, одягання в одяг, гоління, посмертний макіяж тіла), 600 грн. -за копання могили та поховання, 300 грн. -батюшці, поминальний обід після похорон - 1500 грн., поминальний обід на 1 рік -1200 грн. Загальна сума - 8165 грн.; 3) замовлення, доставка, установка пам'ятника -5000,00 грн. А всього, 14982 грн. 21 коп. ( 1817,21 грн.+8165,00 грн.+5000,00 грн.=14982,21 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 76 ЦПК України встановлює, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечень учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає вставленим та таким, що не спростовано відповідачем, що позивач вжила заходів та понесла витрати на поховання [PERSON], зокрема, щодо придбання пам'ятника «Стела» у розмірі 4000,00 грн., його доставку та установку у розмірі 1000,00 грн., що підтверджується наявним у справі товарним чеком №15 від 15.04.2013 ( а.с. 65). Суд вважає, що понесені витрати позивача, тобто витрати на облаштування місця поховання у розмірі 5000,00 грн., узгоджуються з вимогами ст.1232 ЦК України та ст.ст. 76-79 ЦПК України, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, у решті заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Позивач на підтвердження понесених витрат у розмірі 2 965,00 грн. додає договір - замовлення № 9 від 15.10.2012 укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] Згідно даного Договору вбачається, що його предметом було організація та проведення поховання померлого [PERSON] на кладовищі с. Кам'янка Черкаської області. Згідно даного договору виконавець зобов'язався забезпечити доставку предметів ритуальної належності 16.10.2012 та організувати послуги з поховання: труна-1 шт. вартістю 905,00 грн., автокатафалк-1 шт. вартістю 1900,00 грн., вінки-3 шт. вартістю 390,00 грн., траурна стрічка-3 шт. вартістю 60,00 грн., тюль -1 шт. вартістю 80,00 грн., похоронний набір-1 шт. вартістю 30 грн., послуги оформлення-1 шт. вартістю 100,00грн. Факт укладання даного договору не оспорюється сторонами. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не надано доказів того, що остання сплатила кошти на виконання вказаного договору. Так, суд вважає, що договір - замовлення № 9 від 15.10.2012 у розумінні вимог ст.ст 76-79 ЦПК України не є належним та допустимим доказом того, що позивачем понесла витрати на придбання предметів ритуальної належності в розмірі 2965,00 грн., оскільки відповідних розрахункових документів на виконання вимог ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про форму та зміст розрахункових документів, затверджених ДПА України від 01.12.2000 за №614 , позивачем не надано. Крім того, в судовому засіданні позивач підтвердила про відсутність відповідної квитанції, чеку та/чи іншого розрахункового документу, як і акту приймання-передання виконаних робіт за вказаним договором-замовлення. За таких обставин, доводи позивача в обґрунтування позову в цій частині є недоведеними. Що стосується понесених позивачем витрат у розмірі 1 600,00 грн. на послуги відділення судово - медичної експертизи трупів моргу № 2 м. Києва (перевезення, встановлення причини смерті, зберігання, обробка, бальзамування, обмивання, одягання в одяг, гоління, посмертний макіяж тіла), за копання могили -600,00 грн., батюшці-3000,00 грн., то дані позовні вимоги суд також вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесення таких витрат, що не заперечувалося останньою в суді. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на лікування у розмірі 1817,21 грн. Так, позивач на підтвердження понесених витрат на лікування [PERSON] в період з 12.07.12 по 28.07.12 у розмірі 1 817,21 грн. додає чеки на придбання ліків в грудні 2012 року. Крім того, до матеріалів справи позивачем додано також чеки на придбання ліків в липні 2012 року ( а.с. 48-64). Оцінюючи матеріали справи, суд вважає, що вищевказані чеки не підтверджують понесення витрат на лікування [PERSON], як і необхідності їх придбання саме для лікування останнього. Тобто, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в обґрунтування причинно-наслідкового зв'язку між понесеними витратами та їх необхідністю на лікування саме [PERSON] Крім того, доводи позивача щодо здійснення нею витрат на лікування [PERSON] спростовується рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13.10.2015, згідно якого суд прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був тривалий час у безпорадному стані та потребував опіки, матеріального забезпечення та сторонньої допомоги, і таку допомогу йому мала можливість й надавала позивач. Як зазначалося вище, ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлює, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів належними доказами витрати на лікування [PERSON] та відповідно позивачем дані обставини не можуть оспорюватися в силу ст. 82 ЦПК України. Що стосується понесених витрат позивачем на поминальні обіди в розмірі 1 500,00 грн. після похорон та 1 200,00 грн. на 1 рік ( а.с. 18), суд вважає їх безпідставними. По - перше, надані довідки від 10.15.2013 та 17.10.2012 не підтверджують оплату таких витрат, оскільки ні за формою, ні за порядком їх складання не є розрахунковим документом у розумінні вимог ЗУ "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01.12.2000 року № 614. По - друге, суд вважає, що понесені витрати не можуть бути віднесені до витрат пов'язаних з похованням, у розумінні вимог ст. 1232 ЦК України та ст. 2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу». Так, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1232 ЦК України вбачається, що зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкоємця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення трупи з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення та єдину методику визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства (ст.ст. 8, 12 Закону). Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Таким чином, церемонія поминання не відноситься до поховання. Більше того, зі змісту абзаців 8, 9 та 10 статті другої ЗУ «Про поховання та похоронну справу» випливає, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними поняттями. Таким чином, суд вважає, що витрати на проведення поминального обіду взагалі не можуть бути віднесені до витрат на поховання, які зобов'язані відшкодовувати спадкоємці у відповідності до вимог ст. 1232 ЦК України. З огляду на викладене вище, позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню частково, тобто у розмірі 5000 ,00 грн. Відповідачем в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України подано заяву про застосування строку позовної давності у даній справі. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України передбачається загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідні з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частина 5 даної статі і закріплює, що за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася 21.08.2014 ,виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували тривалі та спірні правовідносини щодо права на спадкування та відповідно визнання права власності на спадкове майно після смерті [PERSON], що у свою чергу ставило під невизначеність коло осіб, які в силу вимог чинного законодавства мають право на спадщину після смерті [PERSON] Зокрема, рішенням Деснянського районного суду м.Києві від 07.02.2014 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним одностороннього правочину та визнання права власності на спадкове майно, позов [PERSON] задоволено (а.с. 6-9). Визнано недійсною заяву [PERSON] від [INFO] про прийняття спадщини після смерті [PERSON], посвідчену 13.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрябенко К.А. та зареєстровану у реєстрі за № 128. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Не погоджуючись з даним рішення [PERSON], яка не була стороною у справі звернулася з апеляційною скаргою посилаючись на те, що даним рішенням порушено її права, як особи, яка з квітня 2007 по до дня смерті проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі [PERSON] При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2013 [PERSON] була подана заява про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в порядку ст. 1264 ЦК України та відповідно позов про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та зміну черговості на спадкування за законом ( а.с. 135-140). Разом з тим, 21.08.2014 ухвалою Апеляційного суду м.Києва апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Києві від 07.02.2014 без зміни( а.с. 10-12). Таким чином, суд вважає з дня набрання вказаного вище рішення суду, тобто 21.08.2014 у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом, оскільки між сторонами існували спірні правовідносини та відповідно лише судом встановлено та визнано [PERSON], як одноосібним спадкоємцем, який має право на спадщину за законом, як спадкоємиця першої черги після смерті [PERSON] З даним позовом до суду позивач звернулася 06.04.2017, що узгоджується з вимогами ст.257 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що заява відповідача про застосування строку позовної давності є необґрунтованою.

Outcome: approved