Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач подав до суду позовну заяву до відповідачів, яку в подальшому кілька разів уточняв, в остаточній редакції якої просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29.07.2011 року на підставі ст.230,235 ЦК України, як укладений під впливом обману та удаваний правочин, та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтував тим, що спірна квартира належала релігійній громаді Української Православної Церкви Київського Патріархату при храмі [PERSON], вона була придбана для забезпечення житлом священників церкви. Священик парафії церкви [PERSON] [PERSON] отримав вказану квартиру в 2010 році у користування на час його служби у церкві, для проживання своєї родини. 29.07.2011 року позивач уклав з відповідачем договір купівлі-продажу спірної квартири, але цей договір був укладений на прохання відповідача, з метою забезпечення житлом його родини лише у разі його смерті, та за умови, що він буде користуватись цієї квартирою лише поки служить у церкві [PERSON], а у випадку зміни місця служби на іншу місцевість він поверне квартиру релігійній громаді. Про це 29.07.2011 року відповідач склав розписку. У релігійної громади не було волевиявлення на відчуження цієї квартири, а метою договору купівлі-продажу був не перехід права власності на квартиру до відповідача, а лише забезпечення його житлом та гарантія того, що лише у разі його смерті квартира залишиться його родині. Жодних грошей при укладанні договору купівлі-продажу [PERSON] громаді не сплачував, вартість квартири в угоді вказана формально. Вказана угода була укладена лише враховуючи добропорядність та віру відповідача. Проте, восени 2016 року відповідач покинув службу у храмі, та виїхав зі своєю родиною у Львівську область на постійне місце проживання, а спірну квартиру продав [PERSON]. Вважає також, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки тільки в вересні 2016 року настали обставини, при яких відповідач зобов»язася повернути квартиру громаді, тобто відповідач покинув парафію. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні з позовом не погодився та зазначив, що раніше у м.Запоріжжі постійного житла не мав та з родиною винаймали житло, а у храмі [PERSON] він служив з 2000 року. На початку 2010 року він звернувся до настоятеля храму з проханням позичити кошти на придбання житла для своєї родини, на що той відмовив, проте надав їм для проживання квартиру [INFO], яка належала релігійній громаді. 29.07.2011 року він на пропозицію настоятеля храму придбав у релігійної громади спірну квартиру, сплатив за неї гроші в сумі 79241 грн., частину яких заощадив раніше, а частину виручив від продажу свого автомобіля, та сума яких була узгоджена парафіяльними зборами віруючих релігійної громади УПЦ автокефальної церкви [PERSON], постійно до осені 2016 року проживав там зі своєї родиною, зробив ремонт, у який вклав великі гроші. При укладенні договору купівлі-продажу нотаріус роз»яснив сторонам наслідки укладення такого договору, тому ні у позивача, ні у нього не виникло сумнівів щодо природи цього договору. Після укладення договору настоятель храму [PERSON] повідомив [PERSON], що умови договору змінились, і для успішного продовження його кар»єри йому необхідно написати розписку про те, що у разі переходу в іншу парафію він має повернути квартиру у власність громади. Під тиском настоятеля він написав таку розписку 29.07.2011 року. В зв»язку зі зміною сімейних обставин восени 2016 року він з родиною виїхали на постійне проживання в [INFO]. 22.09.2016 року він продав спірну квартиру [PERSON] Вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, не відповідають обставинам справи, крім того, позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду за визнанням договору купівлі-продажу від 29.07.2011 року недійсним та не обґрунтував поважність причин його пропуску, тому у задоволенні позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з»явилась, надіслала письмові заперечення проти позову, в яких підтримала позицію свого чоловіка [PERSON] та просила у задоволенні позову відмовити з тих же підстав. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з позовом не згодна, оскільки вона посвідчувала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] 29.07.2011 року, який укладався між релігійною громадою Української Православної Церкви Київського Патріархату при храмі [PERSON] в особі настоятеля [PERSON] та [PERSON]. Сторони надали їй усі необхідні документи для засвідчення угоди, при укладення договору вона роз»яснила сторонам, що вони укладають договір саме купівлі-продажу, та наслідки укладення такого договору. Сторони повідомили, що гроші за квартиру покупець сплатив до укладення договору. Вона посвідчила вказаний договір. Якщо б сторони повідомили, що між ними насправді існують інші правовідносини щодо спірної квартири, а саме що ця квартира надається [PERSON] тимчасово та під якісь умови, вона б не засвідчила цей договір, роз»яснила б про можливість укладення іншої угоди, наприклад, оренди, тощо. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні з позовом не погодилась та зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS], та провів державну реєстрацію свого права власності на неї. Вважає, що позивач не навів передбачених законом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 29.07.2011 року та пропустив строк позовної давності, не обґрунтувавши поважність його пропуску, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. В судовому засіданні встановлено, що 09.08.2010 року Українська Православна Церква /автокефальна/ [PERSON] в особі її настоятеля [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], на підставі якого придбала квартиру [ADDRESS], та здійснила державну реєстрацію свого права власності на вказану квартиру. /т.1 а.с.99-102/. Українська Православна Церква /автокефальна/ [PERSON] є юридичною особою, її Статут зареєстрований розпорядженням представника президента України в Запорізькій області №80 від 17.02.1993 року, здійснено державну реєстрацію юридичної особи. /т.1 а.с.109-124/. Згідно Статуту релігійної громади [PERSON] української Православної церкви Київського патріархату, ухваленого парафіяльними зборами 25.03.2001 року, органом управління Парафії є Парафіяльні збори та Парафіяльна рада, /п.2.1 Статуту/. Згідно пп. «л» п.2.3 Статуту, парафіяльні збори визначають порядок володіння, користування та розпорядження майном парафії, що належить їй на праві власності. У функції настоятеля храму такі повноваження не входять /п.2.8 Статуту /т.1 а.с.16-30/. Загальними зборами віруючих релігійної громади Української Православної Церкви /автокефальної/ [PERSON] від 04.01.2011 року затверджено парафіяльну раду УПЦ автокефальної [PERSON]. /т.1 а.с.108/. 19.07.2011 року рішенням парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ автокефальної [PERSON], оформленим протоколом №2, постановили продати квартиру [ADDRESS], доручили здійснення продажу настоятелю церкви [PERSON], за умовами та за ціною, що узгоджена парафіяльними зборами. /т.1 а.с.107/. 29.07.2011 року між Українською Православною Церквою /автокефальною/ [PERSON] в особі настоятеля церкви [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] придбав у церкви вказану квартиру за 79300 грн., яку сплатив продавцю, а продавець прийняв від покупця до підписання договору /п.3 договору/. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]П, 29.07.2011 року, у реєстрі №1547. У пункті 12 цього договору вказано, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків сторонам цього договору нотаріусом роз»яснені, у п.13 зазначено, що сторони підтверджують, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. /т.1 а.с.95-98/. У судовому засіданні представник позивача підтвердив, що нотаріусом [PERSON] при посвідченні вказаного договору роз»яснювались правова природа та наслідки цього договору, і що сторони не повідомляли нотаріусу про інші умови щодо продажу цієї квартири ніж ті, що вказані у договорі купівлі-продажу. [PERSON] здійснив державну реєстрацію свого права власності на вказану квартиру. 29.07.2011 року відповідач [PERSON] склав розписку, яка названа «угода», в якій вказав, що він отримав у власність квартиру [ADDRESS], за цю квартиру, яку отримав від церкви, грошей не сплачував, при переході в іншу церкву або парафію зобов»язується повернути квартиру у власність церкви, до кінця його життя в квартирі зобов»язується проживати разом зі своєю сім»єю, а після його смерті квартира переходить у власність дружини чи дочки. Розписка підписана [PERSON] та [PERSON], без зазначення про те, що він діє від імені Української Православної Церкви /автокефальної/ [PERSON] як представник, та без засвідчення печаткою церкви. /т.1 а.с.13/. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є настоятелем храму Української Православної Церкви /автокефальної/ [PERSON]. З 2000 року у храмі служив священик [PERSON]. В 2010 році релігійна громада Української Православної Церкви /автокефальної/ [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], з метою забезпечення житлом священників храму. Вказана квартира була надана для проживання відповідачу [PERSON] з сім»єю, оскільки він власного житла в м.Запоріжжі не мав, винаймав житло. Після придбання громадою спірної квартири [PERSON] став просити оформити вказану квартиру на нього, оскільки він ніде не зареєстрований, не може оформити субсидію. Парафіяльні збори прийняли рішення оформити договір купівлі-продажу із [PERSON] на вказану квартиру, при цьому відповідач пообіцяв, що якщо він поїде з Запоріжжя, то поверне квартиру церкві, а якщо він помре то квартира залишиться його родині. При укладанні договору купівлі-продажу квартири 29.07.2011 року [PERSON] жодних грошей за її придбання не сплачував. Свідок не повідомив нотаріусу при посвідченні договору про це, оскільки розумів, що тоді нотаріус не посвідчить такий договір. Він вважав, що квартира залишається у власності церкви, крім того, [PERSON] написав угоду про повернення квартири у разі свого виїзду або зміни церкви або парафії. Восени 2016 року свідок дізнався про те, що [PERSON] з родиною від»їжджає проживати у Львівську область. Коли дізнався, що [PERSON] дійсно поїхав, то підготували позовну заяву до суду. Потім дізнались, що відповідач вже продав квартиру. Він запропонував відповідачу сплатити вартість ремонту в обмін на повернення ним квартири, але [PERSON] не влаштувала сума компенсації. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він служить у храмі [PERSON] з грудня 2013 року, про обставини купівлі-продажу спірної квартири в 2011 році йому нічого не відомо, але зі слів [PERSON] він знає, що квартира [PERSON] не належала, а належить церкві, а йому за квартиру необхідні лише гроші, які він витратив на її ремонт. Свідок [PERSON] суду пояснив, що на даний час він служить батюшкою у храмі [PERSON], а взагалі у храмі він служить три роки. Зі слів настоятеля [PERSON] він знає, що спірна квартира належить церкві, і була придбана для надання її священикам храму у якості житла. [PERSON] повідомив свідка, що вказана квартира буде надана йому для проживання по черзі, коли [PERSON] поїде. [PERSON] казав свідку, що свідок повинен сплатити йому 15 тис. доларів США за проведений капітальний ремонт квартири, потім зменшив суму до 12 тис. доларів, казав, що якщо йому заплатять вказані гроші, то з переоформленням квартири проблем не буде. У свідка таких грошей немає. Про події 2011 року та про обставини купівлі-продажу вказаної квартири свідку нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала у храмі [PERSON] завхозом з 2008 року по 2011 рік. Їй відомо, що була трикімнатна квартира, яка належала церкві та її надали для проживання [PERSON]. При цьому, вона не мала відношення до документів, їй не відомі обставини, при яких квартира була надана [PERSON], знає тільки, що це сталось після того, як у церкви відібрали кладовище [PERSON], тому вирішили переоформити квартиру на [PERSON]. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] за придбання квартири грошей не сплачував, проте сама вона свідком цих обставин не була. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він служить у церкві [PERSON] з моменту її утворення, з 2011 року перебував на посадах голови парафіяльної ради, а потім заступника голови. Церква придбала спірну квартиру для надання її у якості місця проживання священикам церкви. Потім у храму відібрали кладовище [PERSON] і були побоювання, що і вказану квартиру можуть відібрати, тому вирішили оформити квартиру на [PERSON]. Чи передавав [PERSON] гроші за придбання вказаної квартири йому не відомо, а [PERSON] не міг примусити його написати будь-яку розписку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з [PERSON] та [PERSON], як зі священиками. Від [PERSON] вона знає, що церква придбала для [PERSON] квартиру, за яку гроші він не платив, а в жовтні 2015 року їй [PERSON] пояснив, що за цю квартиру він ще повинен сплатити гроші. При цьому, свідок сама не була присутня при укладенні договору купівлі-продажу цієї квартири в липні 2011 року, їй не відомо про умови цього договору, їй не відомо, чи сплатив [PERSON] гроші за цю квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є хрещеним батьком молодшого сина [PERSON]. Влітку 2011 року [PERSON] звернувся до нього з проханням дати гроші у борг для придбання квартири. Він позичив йому гроші в сумі 6500 доларів США на придбання квартири. Жодних розписок або договорів про це вони не складали, свідок довіряє [PERSON] та не встановлював йому строку для повернення коштів. Йому, також, відомо, що для придбання спірної квартири [PERSON] продав і належний йому автомобіль, але який саме не пам»ятає. 22.09.2016 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] за р.н.1097, продав квартиру [ADDRESS] [PERSON], який здійснив державну реєстрацію свого права власності за цим договором. /т.1 а.с.171-173/. Станом на 01.11.2016 року відповідач та його дружина [PERSON] ще були зареєстровані у спірній квартирі. /т.1 а.с.139-140/. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною /сторонами/ вимог, які встановлені ст.203 ЦК України на момент вчинення правочину. Згідно ст.210,640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає державній реєстрації. У відповідності до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За нормами ст.203,655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а і досягли згоди про всі його істотні умови, і він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору /ст.638 ч.1 ЦК України/. \~\~ Пленум Верховного Суду України у п. 25 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року розяснив, що в разі, якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. Відповідно дст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення /ч.1 ст.229 ЦК України/, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх. Згідно ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як зазначено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Також, у п.19 вказаної постанови зазначено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки, а відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку позивач зазначив, що про існування обставин, що свідчать про обман з боку відповідача [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири 29.07.2011 року, він дізнався лише у вересні 2016 року, тому суд вважає, що строк звернення з цим позовом до суду з підстав ст.230 ЦК України позивачем не пропущений. При цьому, щодо звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору з підстав ст.235 ЦК України, то позивачем пропущений трирічний строк пред»явлення такого позову до суду, оскільки договір купівлі-продажу укладено 29.07.2011 року, і якщо були підстави вважати, що цей договір є удаваним, то право позивача звернутись за визнанням його недійсним виникло саме з 29.07.2011 року, тоді як позов подано до суду 20.09.2016 року, і позивач не навів поважних причин, з яких він не звернувся з позовом до суду про визнання такого правочину недійсним договору з підстав ст.235 ЦК України протягом трьох років з моменту його укладення. Судом встановлено, що 29.07.2011 року між Українською Православною Церквою /автокефальною/ [PERSON] в особі настоятеля церкви [PERSON] та [PERSON] був укладений саме договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], у якому зазначено, що її купівля-продаж відбулась за відповідну суму грошей - за 79300 грн., яку покупець сплатив продавцю, а продавець прийняв від покупця до підписання договору /п.3 договору/, і сторони не оспорюють того, що нотаріусом були їм роз»яснені всі умови та наслідки укладання такого договору, а також засвідчили у договорі, що він не є удаваним, тобто засвідчили, що досягли згоди відносно усіх істотних умов договору. Сторони договору виконали цей договір, а саме засвідчили у договорі, що продавець отримав від покупця до підписання договору гроші в сумі 79300 грн., а після укладення цього договору покупець отримав придбану квартиру та здійснив державну реєстрацію свого права власності. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що вказана угода була вчинена під впливом обману з боку [PERSON], який навмисно ввів сторону позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, та того, що [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири 29.07.2011 року взагалі мав умисел на будь-який обман позивача. Сторони по справі не оспорюють того факту, що, уклавши договір купівлі-продажу в 2011 році, відповідач до осені 2016 року постійно проживав у спірній квартирі разом зі своєю родиною, робив у ній ремонт, а вирішив її продати лише виїхавши на постійне місце проживання восени 2016 року в м.Старий Самбіт Львівської області. Обов»язок доказування наявності в діях [PERSON] обману щодо істотних обставин договору купівлі-продажу спірної квартири вже в 2011 році, при укладенні вказаного договору, повинен в даному випадку нести позивач. Проте, таких доказів позивач суду не надав, тому підстави для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 29.07.2011 року відсутні. Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] удаваним, укладеним з метою приховання іншого правочину, то суд встановив таке. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В силу положень ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто, мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину Крім того, за положеннями ст. 218 ЦК України, заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорюваних окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. \~Згідно з п. 2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України, яка передбачає, що усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та /або/ державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У тексті договору повинні бути вказані його сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору. Відповідно до ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок надання яких покладається на сторони по справі. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 29.07.2011 року, засвідчений нотаріусом, відповідає вимогам, встановленим нормами глави 16 ЦК України, для правочинів, він укладений у належній формі, посвідчений нотаріально та пройшов державну реєстрацію, він містить сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору. Заявивши позовні вимоги про визнання цього договору удаваним на підставі ст.235 ЦК України, позивач у позові та у судовому засіданні не зазначив, який у такому випадку договір із [PERSON] мав місце 29.07.2011 року. Представник позивача спростовувала доводи представника відповідача щодо того, що якщо позивач не мав мети відчужувати спірну квартиру, то мав би укласти інший договір, наприклад, договір дарування чи договір безоплатного користування цією квартирою, тощо. При цьому, суд зазначає, що відповідач уклав договір купівлі-продажу спірної квартири не особисто з настоятелем церкви [PERSON], а безпосередньо з Українською Православною Церквою /автокефальною/ [PERSON] в особі її представника [PERSON], і такий договір був укладений виключно на підставі рішення парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ автокефальної [PERSON] від 19.07.2011 року, оформленого протоколом №2, і цим рішенням було постановлено саме продати квартиру [ADDRESS], за умовами та за ціною, що узгоджена цими парафіяльними зборами. Суду не надано будь-якого рішення парафіяльних зборів про те, що вони вирішили надати спірну квартиру у користування або [PERSON], або іншим священикам після припинення служби [PERSON] церкві [PERSON], або вирішили поставити будь-які умови [PERSON] при укладенні договору щодо цієї квартири, або вирішили не вимагати від нього сплати грошей за квартиру. Не надано суду і даних про те, що спірна квартира в 2010 році була придбана релігійною громадою саме для забезпечення житлом священиків церкви по черзі, а у випадку вибуття священика вона мала б надаватись для користування наступному священику. Таким чином, належить зробити висновок про те, що волевиявлення парафіяльних зборів Української Православної Церкви /автокефальної/ [PERSON], тобто сторони правочину, оформлене рішенням від 19.07.2011 року №2, було направлене саме на продаж спірної квартири за ціну, встановлену цими зборами. В обґрунтування існування інших обставин та умов, ніж передбачені договором купівлі-продажу від 29.07.2011 року, у якості доказів позивач надав лише пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. При цьому, крім свідка [PERSON], який пояснив, що [PERSON] не платив гроші за спірну квартиру, інші свідки пояснили суду, що їм нічого не відомо про обставини укладення договору купівлі-продажу, та чи передавались відповідачем гроші за придбану квартиру, та вони не були присутні при написанні [PERSON] «угоди» 29.07.2011 року вже після укладення договору купівлі-продажу квартири. Вказані свідки пояснили суду, що їм відомо, що квартира була призначена для проживання священиків, що [PERSON] робив у ній ремонт та пропонував лише віддати йому гроші за ремонт, і тоді він поверне квартиру. Проте, свідки пояснили, що про вказані обставини їм відомо або лише тільки зі слів [PERSON], або вони таке просто чули. Свідок [PERSON] пояснював, що [PERSON] пропонував сплатити йому за квартиру від 15 тис. доларів до 12 тис. доларів як за ремонт цієї квартири, і тоді проблем з її переоформленням не буде, але у судовому засіданні ні вказаний свідок, ні відповідач не змогли пояснити, яким чином відбудеться повернення квартири у такому випадку, якщо власником квартири на даний час вже є [PERSON], який у свою чергу проти задоволення позовних вимог заперечує. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] взагалі пояснили, що договір з [PERSON] уклали лише для того, щоб уникнути відібрання спірної квартири іншими особами. Свідок [PERSON] пояснила, що зі слів [PERSON] в 2015 році їй стало відомо, що він ще винен гроші за цю квартиру, але не уточнила кому саме він винен гроші церкві або комусь іншому. Свідок [PERSON] у даному випадку є зацікавленою особою, тому його пояснення суд приймає до уваги, але оцінює їх у сукупності з іншими доказами по справі, та вважає, що вони не збігаються з дослідженими судом обставинами справи, а саме з наявністю рішення парафіяльних зборів від 19.07.2011 року саме про продаж спірної квартири за певну грошову суму, та відсутність рішення парафіяльних зборів про надання [PERSON] вказаної квартири лише у користування, або передачу квартири членам його сім»ї тільки у випадку його смерті, або про безоплатність договору купівлі-продажу від 29.07.2011 року. Такі пояснення свідків є суперечливими та вони не можуть бути покладені в основу підтвердження того, що 29.07.2011 року сторони уклали саме удаваний правочин, що [PERSON] гроші за спірну квартиру не сплачував, та підтвердження обставин написання ним угоди про повернення квартири у разі свого виїзду з м.Запоріжжя. Крім цього, жоден із допитаних свідків, крім [PERSON], не був присутній на парафіяльних зборах 19.07.2011 року, якими було вирішено продати спірну квартиру та визначено умови її продажу. / т.1 а.с.107/. Пояснення свідків, також, не є належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст. 218 ЦК України, та не доводять того, що в даному випадку договір купівлі-продажу спірної квартири є удаваним, що тут мало місце інше волевиявлення сторін правочину, що з боку Парафіяльних зборів було рішення надати вказану квартиру лише для тимчасового проживання [PERSON], а з боку [PERSON] договір не виконаний в частині сплати грошей, та в даному випадку мали місце інші правовідносини, і які саме. Суд не може взяти до уваги у якості належного та допустимого доказу удаваності договору купівлі-продажу від 29.07.2011 року так звану «угоду» від 29.07.2011 року, у якій зазначено, що [PERSON] «отримав у власність квартиру [ADDRESS], за цю квартиру, яку отримав від церкви, грошей не сплачував, при переході в іншу церкву або парафію зобов»язується повернути квартиру у власність церкви, до кінця його життя в квартирі зобов»язується проживати разом зі своєю сім»єю, а після його смерті квартира переходить у власність дружини чи дочки», з таких підстав. Як вже зазначалось в цьому рішенні, [PERSON] під час вчинення правочину відчуження спірної квартири 29.07.2011 року, діяв не від свого імені, а як представник юридичної особи - Української Православної Церкви /автокефальної/ [PERSON]. Відтак, при укладенні правочину, відповідно до вимог п.2 ст.208 ЦК України, він мав виконувати волевиявлення цієї юридичної особи, і при цьому засвідчувати письмові угоди як представник цієї особи, та завіряти свій підпис печаткою цієї юридичної особи. Проте, «угода» від 29.07.2011 року підписана [PERSON] та особисто [PERSON] без зазначення того, що він діє як представник Української Православної Церкви /автокефальної/ [PERSON], з повноваженнями на відчуження спірної квартири саме на таких умовах, які зазначені саме в цій угоді, та підпис його, як представника, не завірений печаткою юридичної особи. Крім того вказана угода стосується нерухомого майна, але вона не засвідчена нотаріально. [PERSON] не оспорював підписання цієї угоди, але зазначив, що цю угоду його примусив написати [PERSON] вже після укладення договору купівлі-продажу 29.07.2011 року, що про нові умови продажу йому спірної квартири він дізнався лише після укладення договору купівлі-продажу квартири, і він підписав цю розписку побоюючись того, що [PERSON] може перешкодити його кар»єрі священика. Такі доводи відповідача жодним чином не спростовані. З таких підстав суд не може вказану письмову угоду, яка не відповідає вимогам закону, встановленим для таких правочинів, прийняти як належний та допустимий доказ, який доводить те, що між сторонами 29.07.2011 року був укладений не договір купівлі-продажу квартири, а інший правочин, який мав інші правові наслідки. Суду не надано належних та допустимих доказів, а саме фінансових або бухгалтерських документів, які б посвідчили факт неотримання грошей від договору купівлі-продажу від 29.07.2011 року від [PERSON] та документів реагування парафіяльної ради на такий факт. Суд не може взяти до уваги доводи позивача про те, що у [PERSON] не було грошей на придбання спірної квартири за вказану у договорі купівлі-продажу грошову суму, та про те, що про відсутність наміру у церкви продати квартиру свідчить її маленька ціна, вказана у договорі, оскільки вказану ціну визначили парафіяльні збори на свій розсуд, що вбачається з їх рішення №2 від 19.07.2011 року, а [PERSON] дав суду пояснення, що придбав цю квартиру за власні заощадження та кошти, отримані від продажу свого автомобіля, при цьому не зазначив, яким саме шляхом він продав свій автомобіль, і як це було оформлено. При цьому, суд ставить під сумнів і пояснення свідка [PERSON] про те, що він надав [PERSON] у борг для придбання спірної квартири 6500 доларів США, оскільки жодних письмових доказів цим обставинам суду не було надано. Крім того, позивач не надав суду обґрунтувань та доказів того, що якщо в даному випадку з його боку мав місце інший правочин, тобто не купівля-продаж спірної квартири, а надання цієї квартири [PERSON] у безоплатне користування, оренду, дарування, тощо, то які саме обставини перешкодили укласти про це із [PERSON] в липні 2011 року відповідний договір, умови якого б відповідали дійсним правовідносинам між сторонами. Виходячи з наведеного у суду немає підстав погодитись із тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 29.07.2011 року є удаваним, тому суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Outcome: dismissed