Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Тульчинської державної нотаріальної контори про зняття арешту, накладеного на майно, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Звернувшись до Тульчинської державної нотаріальної контори з метою відчуження вказаного будинку, позивач дізнався, що на все його майно Тульчинською державною нотаріальною конторою накладено арешт. Виникнення обтяження: 06.10.1997, номер реєстру 27. Відповідно до інформаційної довідки, Тульчинською державною нотаріальною конторою 16.07.2007 за №5304192 зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до державних органів, які за законом мають право на зняття арешту, однак листом №8188 від 03.07.2019 начальник Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області повідомив позивача про неможливість зняття арешту, оскільки у відділі на виконанні виконавчих документів відносно нього не має, виконавчі провадження за 1997 рік знищені в зв`язку з закінченням терміну зберігання. Відмовлено у знятті арешту, також Тульчинською державною нотаріальною конторою, оскільки в позивача відсутні документи, на підставі яких можливо встановити відсутність даного обтяження. Зазначене обтяження створює позивачу перешкоди у здійсненні ним права власності, створює правову невизначеність щодо його майна, порушує право його володіння майном. В зв`язку з вказаними обставинами, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом, у якому просить зняти арешт, накладений на його майно, судові витрати залишити за ним. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримує. На минулих судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив суду, що підставою для накладення арешту є вирок Тульчинського народного суду від 01.09.1997. З 1997 року судовими виконавцями, а в подальшому державною виконавчою службою, вирок не виконувався і на даний час не має можливості його виконати, оскільки пройшли передбачені законом строки для виконання, а накладений арешт на майно позивача порушує його законні права щодо володіння майном, і підставою для зняття арешту є лише рішення суду. Про існування даного вироку представнику позивача стало відомо за добу до судового засідання. Позивач в даний час проживає у будинку, що входить до майна, з якого він просить зняти арешт. Позивач в минулих засіданнях пояснив суду, що йому не було відомо про накладений арешт на його майно, в тому числі і на будинок. Даний будинок перейшов йому у власність після смерті тітки у 2000 році. У 1997 році він притягувався до кримінальної відповідальності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява завідуючої Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання позову та розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори (а.с. 13). Відповідно до ст. 223, 247 ЦПК України, в зв`язку неявкою всіх учасників справи розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок Кинашівської сільської ради №1948 від 18.02.1988 (а.с. 4), позивачу на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії листа Тульчинської державної нотаріальної контори № 292/01-16 від 03.07.2019 (а.с. 5), позивача повідомлено, що зняття арешту провести не можливо, оскільки ним не надано документів, з яких можливо встановити про відсутність арешту на майно. Запропоновано надати рішення суду, яким знято арешт з майна. Відповідно до копії листа Тульчинського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 03.07.2019 (а.с. 6), позивача повідомлено, що станом на 03.07.2019 на виконанні, згідно бази АСВП, відомостей щодо виконання виконавчих документів про стягнення з позивача коштів на користь фізичних і юридичних осіб та держави не має. Виконавче провадження за 1997 рік, по якому накладався арешт на майно позивача, знищено через закінчення строку зберігання, в зв`язку з чим, позивачу необхідно звернутися до суду для подальшого зняття арешту з майна. Відповідно до копії листа Державного нотаріального архіву Вінницької області № 1420/01-18 від 26.04.2019 (а.с. 7), 06.10.1997 за реєстровим номером 27 Тульчинською державною нотаріальною конторою накладено заборону на майно позивача [PERSON] , яке знаходиться в с. Кинашів. Відомостей щодо уточнюючої інформації надати не можливо, оскільки документи щодо ідентифікації особи, а саме паспорт, ідентифікаційний номер в наряді не зберігаються. Відповідно до копії інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 8), існує арешт на майно позивача, реєстраційний номер обтяження: 5304192, зареєстрований 16.07.2007 за №5304192 реєстратором Тульчинською державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: 2-342 Тульчинський районний народний суд, об`єкт обтяження: невизначене майно, додаткові дані: архівний номер: 1903630 VINNITSA2, архівна дата: 17.01.2000, дата виникнення: 06.10.1997 № реєстру 27, внутр №6201 Е03222Р14В2С6D51 . Згідно виписок з погосподарських книг Кинашівської сільської ради за 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки (а.с. 41-44), позивач [PERSON] у вказані періоди проживав у будинку, за адресою: [ADDRESS] , який знаходиться під арештом. Відповідно до копії вироку районного суду Тульчинського району Вінницької області від 01.09.1997, судом встановлено, що позивач [PERSON] засуджений за ст. 81 ч. 2 КК України до двох років виправних робіт без позбавлення волі за місцем основної роботи з утриманням 20% заробітку в прибуток держави з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності. В даний час позивач має намір розпорядитись належним йому майном - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , однак, реалізувати своє право не може, оскільки на все належне йому майно накладено арешт. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у п. 33 ПП ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Представником позивача в судовому засіданні зазначено, що підставою для накладення арешту є вирок Тульчинського народного суду від 01.09.1997. В свою чергу, доказів виконання, чи неможливості виконання даного вироку суду позивачем та його представником не надано. З огляду на це, суд вважає, що необхідність у існуванні арешту на належне позивачу майно досі існує. В свою чергу, суд вважає не підтвердженими доводи позивача, про те, що вищевказаний житловий будинок, який знаходиться під арештом, перейшов йому у власність після смерті тітки лише у 2000 році, тобто після постановлення вироку суду від 01.09.1997, оскільки, як встановлено судом, свідоцтво Кинашівської сільської ради про право особистої власності позивача на даний житловий будинок (а.с. 4) датоване 18.02.1988, а тому з вказаної дати позивач є власником майна, і, відповідно, дане нерухоме майно входить до майна, що підлягало конфіскації за вироком суду. Відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В даному ж випадку, визнання позову відповідачем порушує інтереси держави щодо виконання судового рішення, оскільки вироком суду постановлено конфіскувати все належне позивачу на праві особистої власності майно, а тому суд не приймає визнання позову відповідачем. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У пункті 1 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 №5 зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до постанови ВП ВС від 08.11.2019 у справі №643/3614/17, питання про звільнення майна з-під арешту вирішується в порядку визначеному ЦПК України, якщо такий арешт оспорюють не особи, притягнуті до кримінальної відповідальності (за КПК 1960). Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Отже, з урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши їх належність, допустимість та достовірність, враховуючи, що підстави для існування арешту досі існують, з метою недопущення невиконання вироку суду, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, згідно його вимоги у позовній заяві, суд залишає за ним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed