Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

07.09.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими , з урахуванням уточнення, просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті 17.04.2015 року [PERSON], право власності на земельну частку (пай) в КСП «Перемога», розміром 2,69 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД №0062446, виданий на підставі рішення Ізмаїльської районної держадміністрації від 16.02.1996 року, №34-96, зареєстрований 10.09.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №455). Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що неможливо довести родинний зв'язок, так як у різних документах прізвище спадкодавця та спадкоємиці «Бондарь», «Бондар». Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0062446, виданого на підставі рішення Ізмаїльської районної держадміністрації від 16.02.1996 року, №34-96, зареєстрованого 10.09.1996 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №455, [PERSON] належить земельна частка (пай) в КСП «Перемога», розміром 2,69 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, що також вбачається з листа відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі Одеської області від 07.02.2017р. №9-1514-34.35-347/2-17. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 410119 від 18.04.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 17.04.2015 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна частка (пай) в КСП «Перемога», розміром 2,69 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, Відповідно до заповіту, посвідченого 17.09.2012 року секретарем Комишівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 153, [PERSON] заповів усе своє майно нерухоме та рухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося, своїй сестрі [PERSON]. Згідно свідоцтв про народження позивача серії І-ЖД №044690 від 15.05.2006р., виданого повторне, та актового запису про народження №20 від 09.10.1941р. спадкодавця, вони є рідними сестрою та братом. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №036704 від 08.09.2006 року, виданого повторно, позивач змінила своє прізвище з «Бондар» на «Чаленко». Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Позивач спадщину після смерті брата прийняла, оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією відповідної заяви, наявної у матеріалах справи. Письмовою відповіддю державного нотаріуса [PERSON] Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області за № 12/02-14 від 12.01.2016р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належне по спадщині будь-яке спадкове майно, у звязку з тим, що неможливо довести родинний зв'язок, так як у різних документах прізвище спадкодавця та спадкоємиці «Бондарь», «Бондар». Однак, як вбачається із наявної у матеріалах справи копії постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.03.2016р. по справі №500/468/16-ц визнано факт родинних звязків, а саме те, що [PERSON], померлий 17.04.2015р. є рідним братом ([PERSON]) Домініки Олексіївни, 21.01.1958р.н. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved