Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у грудні 2013 р. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 07 травня 1994 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.12.2011 р. був розірваний, після чого, сторони продовжили деякий час ще проживати однією сім'єю, як подружжя. У період шлюбу, позивач та відповідачка придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка була приватизована на відповідачку. Представник позивача вважає, що вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте, після розірвання шлюбу сторін, відповідачка не визнає право позивача на вказане вище житло, у зв'язку з чим представник просить суд визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволені відмовити. 16.07.2014 р. відповідачка подала до суду заперечення на позов, відповідно до яких просила у позові відмовити, при цьому, зазначила, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки приватизована на її ім'я, крім того, відповідачка зазначила, що за довго до розірвання шлюбу, вона декілька років не підтримувала з позивачем шлюбно-сімейні стосунки та проживали окремо, що також підтверджується мотивувальною частиною рішення про розірвання шлюбу ініційованого позивачем. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07 травня 1994 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.12.2011 р. був розірваний (а.с. 4, 6, 71). Встановлено, що від цього шлюбу відповідачка Іщенко С.В. [INFO] народила сина - [PERSON] та [INFO] дочку - [PERSON] (а.с. 7, 8). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Встановлено, що відповідно до Ордеру на жиле приміщення № 278027 серії г від 20.02.1976 р., громадянка [PERSON] (мати відповідачки) разом з дочкою [PERSON], позивачкою по справі, отримала право на зайняття житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS] (а.с. 72). Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира в розумінні ст. 60 СК України не є набутою під час шлюбу сторін спільною сумісною власністю. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності від 30.03.2011 р. приватизувала квартиру [ADDRESS] на своє ім'я одноособово (а.с. 65). Представник позивача в обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскільки відповідачка приватизувала спірну квартиру до розірвання шлюбу сторін, вона є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва 20.12.2013 р. у справі № 2-4711/11 про розірвання шлюбу сторін, [PERSON] - позивач по вищевказаній справі зазначив, що їх з відповідачкою шлюб фактично припинений з 2008 р, оскільки з цього часу сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, спільного господарства не ведуть. Мають окремий бюджет та проживають окремо один від одного (а.с. 5). Встановлено, що зазначене вище судове рішення набуло чинності та сторонами не оскаржувалось. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні позивач та його представник викладені у судовому рішення доводи позивача не спростували, у зв'язку з чим суд приймає до уваги вказане рішення суду. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с. 6) Згідно п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки судом встановлено наступне: спірна квартира отримана у 1976 р. матір'ю відповідачки [PERSON] на своє ім"я та ім"я відповідачки, в подальшому приватизована одноособово відповідачкою 30.03.2011 р. до розірвання шлюбу з позивачем, при цьому було встановлено судом, що на протязі останніх трьох років шлюбно-сімейних стосунків сторони не підтримували, вели окремий бюджет та господарство, проживали окремо, що спростовує доводи позивача у позові про проживання однією сім'єю з відповідачкою, як подружжя після розірвання їх шлюбу. Таким чином, суд в порядку Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», з'ясував підстави та обставини набуття права власності на спірну квартиру № 50 по пр. Л.Курбаса. 10 в м. Києві, у зв'язку з чим приходить до висновку, що вказана на квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Таким чином, оцінюючи всі докази окремо і в їх сукупності суд вважає, що позивач та його представник в судовому засіданні не довели позов та не надали, всупереч ст. 60 ЦПК України письмових доказів в підтвердження та обґрунтування останніх, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. ст. 57, 60, 69 СК України,

Outcome: dismissed