Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав, мотивуючи вимоги тим, що вона з відповідачем перебували у цивільному шлюбі, у наслідок чого у неї з відповідачем народилась донька [PERSON] , [INFO] . Через декілька місяців, після народження доньки, з відповідачем припинили шлюбні відносини, дочка залишилась проживати з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області з відповідача на її користь, на утримання дитини, було стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини, які відповідач не сплачує, у зв`язку з чим має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач не мешкає разом з ними, покладених законом батьківських обов`язків не виконує, матеріальної та іншої допомоги не надає. Позивач самостійно вирішує всі питання щодо виховання дитини. Відповідач жодним чином не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Крім того, відповідач не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини. Також відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Де проживає відповідач їй невідомо. На підставі викладеного позивач просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 26 грудня 2019 року, Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області у справі № 233/9066/19 було визначено суддю Мартишеву Т.О. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2020 року цивільну справу № 233/9066/19 передано для розгляду за підсудністю до Селидівського міського суду Донецької області. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02 березня 2020 року виконано вимоги ч. 6 ст. 187 ЦПК України, для встановлення місця проживання, перебування відповідача. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами позовного (загального) провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22 червня 2020 року закрито підготовче провадження по зазначеній справі та справу призначено до судового розгляду, зобов`язано Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради надати висновок, щодо розв`язання спору. Позивач [PERSON] у судові засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Суд звертає увагу, що позивач неодноразово завчасно та належним чином повідомлялась про день, час та місце розгляду справи, натомість у судові засідання призначені на 10 серпня 2020 року, 03 вересня 2020 року, 02 листопада 2020 року, 18 грудня 2020 року та 29 січня 2021 року року не з`явилась, доказів про поважність причини неявки в судові засіданні суду не надала. Перебування позивача у м. Донецьку, на думку суду, не можуть бути розцінені судом як підстава для відкладення судового засідання. Оскільки судом неодноразово надавалася змога позивачу прийняти участь в судовому засіданні та надати свої додаткові письмові пояснення з приводу позовних вимог та додаткові докази, натомість позивач своїм правом не скористалась та щоразу надає клопотання про відкладення судового засіданні. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, чим затягують розгляд справи по суті та вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився. У відповідності з вимогами ст. ст. 280-281 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Дослідивши надані суду докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 серпня 2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] , народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки про склад сім`ї № 2757 від 14 листопада 2019 року виданої КП «СЄЗ Костянтинівської міської ради», [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , з донькою [PERSON] , [INFO] , матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] . Згідно характеристики виданої Костянтинівським ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області, [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно. Відповідно до характеристики виданої Костянтинівською ЗЗСО І-ІІІ ступенів № 16, [PERSON] , [INFO] , навчається у загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів № 16 м. Костянтинівка у 1 класі з 2019 року та характеризується позитивно. Мати дитини бере активну участь у вихованні дитини, батько у вихованні та навчанні дитини участі не приймає. Згідно довідки № 15.26.22/478 від 10 жовтня 2019 року виданої Мирноградським міським відділом державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області, на виконанні перебуває виконавчий лист № 242/1755/18 виданий Селидівським міським судом Донецької області 18 липня 2018 року про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти щомісячно у розмірі 1/4 частини, у [PERSON] є заборгованість по несплаті аліментів [PERSON] на утримання дитини, за період з квітня 2018 року по жовтень 2019 року. Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] виданого Ворошиловським РВ у м. Донецьку ГУ ДМС України в Донецькій області 07 серпня 2013 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно повідомлення № 1211/26 від 23 грудня 2020 року Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Донецької області, зазначили, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] не проживає, у навчальному закладі міста не навчається. У зв`язку з чим підготувати висновок органом опіки та піклування Костянтинівською міською радою неможливо. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до ст. 20 Конвенції дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних як найкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тому, суд приймає до уваги інтересам дитини, оскільки з місця проживання відповідача, ніякої компрометуючої інформації, стосовно неналежного виконання ним батьківських обов`язків відносно дитини суду не надано; до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідач не притягувався. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала до суду, належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини без поважних причин. Навпаки, позивач зазначила, що відповідач проживає на непідконтрольній території м. Донецька, з чого можливо зробити висновок, що відповідач має складнощі перетину лінії розмежування. Суд звертає увагу, що відповідач на даний час зареєстрований та проживає у зоні АТО, поштовий зв`язок з даною територією відсутній, тому враховуючи вищезазначені об`єктивні обставини, суд позбавлений можливості беззаперечно прийти до висновку, що відповідач не виявляє інтересу до дитини без поважних причин. Позивач не довів та не надав суду доказів, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання батьківських обов`язків створило загрожу життю дитини, про що суду не надано жодного доказу. Посилання позивачки на існування заборгованості по аліментах не може вважатися достатньою підставою для висновку суду про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Такий правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду № 465/3694/14-ц від 16 січня 2019року. Суду не надано позивачкою достатніх та переконливих доказів про те, що відповідач своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини не виконує умисно та злісно ухиляється від спілкування з дитиною, тобто позивачкою не доведено факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини з огляду на те, що він позбавлений можливості виконувати ці обов`язки, оскільки дитина зареєстрована з матір`ю у м. Костянтинівка, Донецької області. Відповідач мешкає у місті Донецьку, яке на даний час знаходиться на тимчасово непідконтрольній території Україною, має складнощі перетину лінії розмежування, тобто судом встановлені об`єктивні труднощі у спілкуванні з донькою створеною ситуацією, яка склалась на тимчасово непідконтрольній території, що також ускладнює побачення з дитиною. Доказів того, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини суду також не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що у задоволені позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed