Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернуся до суду з даним позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства ім.Пархоменка, мотивуючи його тим, що 20.06.2012 року він уклав з ПСП ім.Пархоменка договір оренди землі, згідно умов якого, передав в оренду строком на 10 (десять) років належну йому на праві власності земельну ділянку площею 3,5678 га. з кадастровим номером 1823182400:02:003:0004. 29.05.2018 року між ними була укладена додаткова угода, відповідно до якої, були внесені зміни та доповнення до договору від 20.06.2012 року, зокрема щодо строку оренди та розміру орендної плати. Вважає, що дана додаткова угода є недійсною, так як вона не відповідає вимогам закону щодо істотних умов договору. Так, відповідно до п.9 додаткової угоди, розмір орендної плати визначається в залежності від нормативної грошової оцінки. Умовами додаткової угоди чітко не визначений відсотковий розмір орендної плати, який в свою чергу ув`язується з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки. Так в п.9 додаткової угоди вказано, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі «понад 3%» від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (паю). Термін «понад 3%» є ознакою невизначеності та допускає множинне трактування, що не дає підстав дійти розуміння такої істотної умови як розмір орендної плати. На сьогоднішній день суміжні землекористувачі орендодавцям виплачують орендну плату в розмірі 14% -18% від нормативної грошової оцінки. Приймаючи до уваги ту обставину, що розмір орендної плати у відсотковому значенні чітко не визначений, це дає підстави стверджувати, що така істотна умова договору, як розмір орендної плати сторонами взагалі не визначена. В даному випадку Орендар кожного разу самостійно, в односторонньому порядку приймає рішення про розмір орендної плати, а Орендодавець в цій ситуації повністю безправний. Таким чином, невизначеність в угоді чіткого процентного розміру орендної плати унеможливлює проведення індексації, визначення її розміру та відповідної виплати, що є порушенням прав орендодавця та підставою для визнання такого договору недійсним. Зазначені вище недоліки додаткової угоди є очевидним та незаперечним порушенням його прав як орендодавця та підставою для визнання цієї додаткової угоди недійсною відповідно до положень, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. За таких обставин позивач просить суд визнати недійсною додаткову угоду від 29.05.2018 року до договору оренди землі від 20.06.2012 року на земельну ділянку площею 3,5677 га. з кадастровим номером 1823182400:02:003:0004, укладену між ним та Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Пархоменка, речове право якого зареєстровано державним реєстратором Чуднівської міської ради Житомирської області 29.08.2018 року, номер запису про інше речове право 27723429, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 42793496 від 31.08.2018 року, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою судді від 03.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні. 08 липня 2021 року до суду надійшла заява представника відповідача з обґрунтуванням позиції відповідача, що по своїй суті є відзивом на позовну заяву, у якій він просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у ній. Він зазначає, що позивачем не наведено та не доведено наявність підстав, визначених ст.215 ЦК України, для визнання недійсною додаткової угоди, укладеної між сторонами 29.05.2018 року до договору оренди землі від 20.06.2012 року. Враховуючи, що додаткова угода містить всі істотні обставини, в тому числі щодо розміру орендної плати, є належним чином зареєстрованою, позивачем після закінчення строку дії договору оренди не було висловлено заперечень проти продовження дії договору, і тому порушення прав позивача ним не доведені. Відповіддю на відзив від 19.07.2020 року представник позивача зазначив, що відповідачем жодним чином не спростовано доводів позовної заяви. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримав з мотивів викладених у позовній заяві. Вказав, що невизначеність відсотку орендної плати не дає можливості визначити розмір інфляції порушує права власника земельної ділянки, що є підставою для визнання цієї угоди недійсною. В судовому засіданні представник відповідача Забродський А.С. , заявлені позовні вимоги не визнав з мотивів наведених у заяві з обґрунтуванням позиції відповідача, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що у спірній угоді, яка була підписана між сторонами наявні всі необхідні дані, які чітко виконувалися та контролювалися. Жодна зі сторін договору не зверталась щодо неправильності нарахування орендної плати. Вказує, що умови в угоді відповідають всім діючим нормативно-правовим актам, сторони умови договору не порушували. Розмір та виплата орендної плати змінювалися відповідно до нормативно грошової оцінки землі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, з кадастровим номером 1823182400:02:003:0004 площею 3,5678 га, що розташована на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 31.08.2018 індексний № витягу 136207717 (а.с.16). 20 червня 2012 року між [PERSON] та ПСП ім. Пархоменка було укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5678 га, розташовану на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області (а.с.7-10). В подальшому, 29.05.2018 року між вказаними сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 20.06.2012 року, за якою строк дії зазначеного договору продовжено до 20.06.2032 року та п.9 викладено у наступній редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі (понад 3 відсотків нормативно грошової оцінки земельної ділянки (паю); розмір орендної плати у грошовій формі у гривнях (готівкова та безготівкова); можлива оплата виробленою продукцією за окремою домовленістю (а.с.13-15). Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, право оренди ПСП ім.Пархоменка» належної позивачу земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 20.06.2012 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 29.05.2018 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.08.2018 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42793496 від 31.08.2018 року, номер запису про інше речове право: 27723429 (а.с.16). Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно з частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до статті 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. У пункті 9 додаткової угоди від 29.05.2018 року до договору оренди землі від 20 червня 2012 року, укладеній між [PERSON] та ПСП ім. Пархоменка зазначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі «понад 3 відсотків» нормативної грошової оцінки земельної ділянки, однак не визначено точний розмір орендної плати. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що зазначений у пункті 9 додаткової угоди від 29.05.2018 року, розмір орендної плати з прив`язкою до «понад 3 %» є незрозумілим та не чітко визначеним, оскільки сторони не зазначили конкретний відсоток. Тобто із вказаних положень угоди неможливо визначити суму орендної плати, щодо якої сторони досягли згоди, що свідчить про невідповідність угоди вимогам статті 15 Закону України «Про оренду землі». Інші положення цієї угоди також не дають підстав дійти розуміння такої істотної умови як розмір орендної плати. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 червня 2021 року по справі №282/180/20, провадження №61-2248св21. Аргументи представника ПСП ім. Пархоменка про те, що факт не зазначення у спірній додатковій угоді, точного розміру орендної плати не порушує прав позивача та його законних інтересів, протягом дії цього договору він не звертався до відповідача з вимогами про збільшення чи зміну розміру орендної плати, не заслуговують на увагу, оскільки позивач скористався своїм правом на звернення за захистом до суду в обраний ним спосіб, який відповідає закону, з обґрунтуванням порушень його прав, які не були спростовані відповідачем. Індексація, відповідно до статті 289 Податкового Кодексу України, розраховується відповідно до нормативної грошової оцінки землі. Однак відсутність у спірній додатковій угоді грошової оцінки - точного розміру орендної плати, унеможливлює проведення індексації, визначення її розміру та відповідної виплати, що є порушенням права орендодавця та підставою для визнання такої угоди недійсною відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що оспорювана додаткова угода до договору оренди землі не містить істотних умов, які містяться в ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», що виступає безумовною підставою для визнання даної додаткової угоди недійсною, а тому задовольняє позовні вимоги. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908.00 грн., що стверджується квитанцією від 26.05.2021 року. Відтак, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору. Відповідно до положень ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Долучений до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги, укладений 24 травня 2021 року між позивачем та адвокатом Макаренком І.Я., свідчить про домовленість сторін стосовно гонорару адвоката, який визначений у п.2 у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень. Відповідно до вимог ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Отже, гонорар може бути визначений як фіксована сума або як погодинна оплата. При цьому, зміст п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України свідчить про те, що розподілу між сторонами підлягають не лише фактично понесені витрати на правничу допомогу, а й витрати, які підлягають сплаті відповідною стороною. Враховуючи ту обставину, що у договорі сторони погодили фіксований розмір гонорару, який згідно квитанції від 27.05.2021 (а.с. 20) сплачений позивачем на вказаний в договорі про надання правничої допомоги від 24 травня 2021 року рахунок, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000.00 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved