Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в остаточній редакції якого просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 243, яка розташована по вул. Жовтневої революції у буд. 108 у м. Харкові, у звязку із добровільним переїздом на інше постійне місце проживання в іншу країну; зобовязати Жовтневий районний відділ у м. Харкові ГУ ДМСУ в Харківській області зняти його з реєстрації місця проживання. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що відповідач [PERSON] з 21.12.2005 р. зареєстрований у квартирі за адресою: вул. Жовтневої революції, буд. 108, м. Харків та проживав у ній один, дітей не має. Дана квартира придбана за договором купівлі-продажу від 26.11.2005 р. та належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та її синам -[PERSON] та [PERSON] [PERSON] за згодою всіх співвласників переїхав проживати постійно у зазначену квартиру де і був зареєстрований. Зазначає, що вона, пенсіонер, разом із своїм молодшим сином [PERSON] (інвалідом дитинства), живуть окремо від відповідача в іншій квартирі. На теперішній час відповідач [PERSON] фактично не проживає і остаточно відсутній в Україні понад один рік за місцем реєстрації з 22.06.2014 р., на звязок з родиною не виходив тривалий час. У звязку з такими обставинами та тривалою відсутністю сина за місцем реєстрації, вона звернулась 18.09.2014 р. за допомогою до Жовтневого РВ ГУМВС України в Харківській області з відповідною письмовою заявою про розшук безвісті зниклого сина. За результатами розгляду заяви та тривалого розшуку відповідача, стало відомо, що [PERSON] не повідомивши нікого з родини та друзів, виїхав остаточно за межі України у Російську Федерацію та постійно проживає там з 22.06.2014 р. з метою одержання громадянства Росії для постійного проживання, як стало відомо з його пояснення від 10.12.2014 р. представнику поліції РФ за запитом ХМУ ГУМВС України в Харківській області про розшук. [PERSON] добровільно переїхав на інше постійне місце проживання у Російську Федерацію, до своєї дружини, громадянки РФ, проживає з нею і зареєстрований за її місцем реєстрації, з 2014 р. працює інженером в державному підприємстві РФ ФГУП «Почта Росии» де і постійно проживає, повертатися у м. Харків за місцем реєстрації для проживання не має наміру. Вважає, що таким чином, відповідач [PERSON] фактично добровільно відмовився від проживання за місцем реєстрації в Україні та переїхав на інше постійне місце проживання в РФ. Вона не бачила свого сина [PERSON] більше двох років, з травня 2013 р. , у звязку із сімейною сваркою та його перешкоджанням здійснювати їхні права співвласників квартири. До них з молодшим сином не приїздив з осені 2012 р. після смерті матері позивача, припинив зовсім родинні звязки навіть по телефону, а коли вона періодично їздила до нього, за адресою проживання, його в квартирі не було, на звязок не виходив. Тому, вона не знає, проживав він за адресою реєстрації чи ні, або їздив до Росії. З червня 2014 р. відповідач [PERSON] жодного разу не зявився за місцем реєстрації в Україні, в квартирі чужих мешканців не має, засоби звязку з ним відсутні, внаслідок його постійного перебування за межами України, в РФ. Виїхавши з квартири на інше постійне місце проживання в РФ, відповідач в добровільному порядку не знявся з реєстрації з неї сам. Окрім того, з моменту придбання квартири 243, по вул.. Жовтневої революції, буд. 108, м. Харкова, де проживав [PERSON], весь час вона з молодшим сином сплачували за нього всі необхідні комунальні платежі, брали участь у витратах на ремонт та утримання квартири. Після сімейної сварки, коли вони перестали платити за нього, [PERSON] з 06.0.2013 р. сам не сплачував щомісяця ніякі обовязкові платежі за комунальні послуги за квартиру 243,де проживав. На момент остаточного виїзду відповідача з України в РФ, як вони зясували потім, по квартирі 2436 виник великий борг за всі несплачені комунальні платежі у загальній сумі до 5000 грн. Цей борг довелося сплатити їм як співвласникам квартири, а також вони продовжують сплачувати всі комунальні платежі і далі за [PERSON] як квартиронаймача. Всі обовязки за комунальні послуги по квартирі 243 покладені тільки на двох співвласників цієї квартири, в якій вони не проживають. Це дуже фінансово тяжко для неї, оскільки вона пенсіонер, а молодший син інвалід дитинства, і вони справно платять всі комунальні платежі за квартиру, де вони проживають. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні вищевикладеним. Позивач [PERSON] у судове засідання не з,явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання жодного разу не з,явився ,поштова кореспонденція яка направлялася на його адресу повернулася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Представник Жовтневого РВ у м. Харкові ГУ ДМСУ України у Харківській області у судове засідання не з,явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає. Судовим розглядом встановлено, що квартира № 243, що знаходиться в м. Харкові по вул. Жовтневої революції, буд. № 108 на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності належить: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], по 1/3 частини, кожному (а.с. 18, 19, 20). [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 21.12.2005 р. Із висновку Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 16.10.2014 р. про розгляд звернення [PERSON] вбачається, що під час здійснення виїзду за місцем мешкання [PERSON], де двері в квартиру ніхто не відчинив, в ході бесіди з сусідами, останні пояснили, що власник квартири дуже рідко зявляється за місцем мешкання так як здає своє житло квартирантам (а.с. 24). У висновку від 13.12.2014 р. про розгляд звернення позивача зазначено, що в ході проведення розшукових заходів, місцезнаходження останнього було встановлено, [PERSON] мешкає за адресою: Росія, [ADDRESS]. У нього відібрано пояснення та заяву про те, що з ним все гаразд, він мешкає та працює у Росії, а повертатись до дому не має наміру (а.с. 23). Відмовляючи позивачам у задоволенні позовних вимог, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 317 та ч.1 ст.219 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Права власника квартири визначені ст.. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. За таких обставин суд не вбачає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування частиною належного йому житлового приміщення. Суд не вбачає підстав і для задоволення вимог позивачів про покладення на третю особу зобов,язання зняття відповідача з реєстраційного обліку , оскільки вони не грунтуються на вимогах закону. Статус третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору визначений ст. 35 ЦПК України і залучаються чи вступають у справу зазначені треті особи, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Виходячи із вимог ст. 31 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору не є сторонами у справі та не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача. Жовтневий районний відділ державної міграційної служби України до участі у справі в якості відповідача залучений не був. У зв'язку з цим, правові підстави для покладення на нього зобов'язань щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку відсутні. До того ж позивачам відмовлено у задоволенні вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а вимоги про зняття його з реєстраційного обліку у даному випадку є похідними від них. Підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідно до ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є остаточне рішення суду про виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed