Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство [PERSON] «Приватбанк» звернулось до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди внаслідок нестачі. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що у відповідності до наказу № Э.DN-КП-2014-6598377 від 03.03.2014 [PERSON] (далі відповідач) прийнята до ПАТ КБ «Приватбанк» на посаду клієнт-менеджера, укладено трудовий договір від 03.03.2014 № 6598377 та договір про повну матеріальну відповідальність № DOG-6598377. Наказом від 02.06.2014 за № LG-ПП-2014-254 відповідач була переведена з посади клієнт-менеджера на посаду касира-операціоніста у відділення «Польського-6» ПАТ КБ «Приватбанк» та в подальшому, наказом від 24.06.2014 за № Э.DD-ПП-2014-6832105 відповідач переміщена до підрозділу філії «КиївСіті» до [PERSON] відділення ПАТ КБ «Приватбанк» де і працювала. 22.09.2014 відповідач була відсторонена від роботи в касі відділення «Центральне» через неодноразове виникнення нестачі грошових коштів в її робочі зміни, а саме: за період з 01.08.2014 по 18.09.2014 виявлено нестачу на суму 6999,00 грн., 350 доларів США та 800 EUR. В звязку з чим було проведено службову перевірку за фактом виявлення нестачі. Відповідачем, в ході проведення перевірки, було визнано спричинену матеріальну шкоду і на її ім'я було відкрито рахунки дебіторської заборгованості № 35520056102013 (UAH) на суму 6999 грн., № 35527056101404 (USD) на суму 350 доларів США, та № 35529056100447 (EUR) на суму 800 евро, для здійснення відшкодування шкоди. Відповідачем частково погашена сума боргу та на рахунках обліковується сума заборгованості: № 35520056102013 (UAH) 3354,56 грн., № 35527056101404 (USD) 267,25 доларів США, що за курсом 25,895267 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.11.2016 складає 6920,51 грн., та № 35529056100447 (EUR) 138,16 евро, що за курсом 27,524079 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.11.2016 складає 3802,73 грн. До цього часу залишок несплаченої суми дебіторської заборгованості складає 14077,70 грн. та є не погашеною. На підставі викладеного позивач просив стягнути з [PERSON] суму спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 14077,70 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 грн. В судове засідання представник позивача не з'явилась, суду надала заяву про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному Веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області та в газеті «Урядовий кур'єр». Причини неявки суду\~\~не повідомила. Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що у відповідності до наказу № Э.DN-КП-2014-6598377 від 03.03.2014 [PERSON] прийнята до ПАТ КБ «Приватбанк» на посаду клієнт-менеджера (а.с. 6). Між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено трудовий договір від 03.03.2014 № 6598377 (а.с. 11-15) та договір про повну матеріальну відповідальність № DOG-6598377 від 03.03.2014 (а.с. 16-18). Наказом від 02.06.2014 за № LG-ПП-2014-254 [PERSON] була переведена з посади клієнт-менеджера на посаду касира-операціоніста у відділення «Польського-6» ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 8) та в подальшому, наказом від 24.06.2014 за № Э.DD-ПП-2014-6832105 відповідач переміщена до підрозділу філії «КиївСіті» до [PERSON] відділення ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 9). Наказом від 13.10.2014 за № Э.К4-УВ-2014-233-п [PERSON] звільнено з посади касира-операціоніста за згодою сторін (а.с. 10). Згідно копій актів про нестачу від 01.08.2014, 08.08.2014, 13.08.2014, 15.08.2014, 18.08.2014, 27.08.2014 22.09.2014, за період з 01.08.2014 по 18.09.2014 виявлено нестачу грошових коштів в кабінці операційної каси касира [PERSON] на суму 9042 грн. (а.с. 25, 27), 350 доларів США (а.с. 26, 28, 30) та 800 EUR (а.с. 29). [PERSON] була частково погашена сума боргу та на рахунках дебіторської заборгованості обліковується сума заборгованості: № 35520056102013 (UAH) 3354,56 грн. (а.с. 22), № 35527056101404 (USD) 267,25 доларів США, що за курсом 25,895267 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.11.2016 складає 6920,51 грн. (а.с. 23, 32), та № 35529056100447 (EUR) 138,16 евро, що за курсом 27,524079 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.11.2016 складає 3802,73 грн. (а.с. 24, 32). Відповідно до вимог\~ст.130 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями /бездіяльністю/ працівника. Відповідно до ч. 2\~ст. 131 КЗпП України\~працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до ч. 1\~ст. 132 КЗпП України\~за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 134 КЗпП України\~відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до абз. 2 п. 9.10.6 трудового договору від 03.03.2014 № 6598377 працівник з правилами внутрішнього трудового розпорядку та функціональними обовязками ознайомлений. Погоджується з тим, що в його функціональні обовязки входять, в тому числі, роботи, безпосередньо повязані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або прийманням в процесі виробництва переданих йому цінностей. У звязку з чим, погоджується укласти договір про повну матеріальну відповідальність у відповідності з вимогами ст. 135-1 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, того ж дня з [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність № DOG-6598377, згідно п. 2.1. якого предметом даного договору є прийом працівником на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності і/або схоронності матеріальних цінностей роботодавця, за своєчасне поповнення карток клієнтів при встановленні бонусів, при виконанні покладених трудовим договором і локальними актами роботодавця трудових обовязків і встановлених законодавством вимог, порушення яких тягне до фінансових втрат роботодавця. Згідно п. 4.1. договору про повну матеріальну відповідальність підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є заподіяний діями або бездіяльністю працівника матеріальний збиток і/або ушкодження матеріальних цінностей, які належать роботодавцеві і/або іншим особам, матеріальні цінності яких перебувають у користування роботодавця на підставі відповідних угод між роботодавцем і такими особами. Згідно п. 4.5. договору про повну матеріальну відповідальність визначення розміру збитку, заподіяного працівником роботодавцеві, а також порядок його відшкодування регулюється чинним законодавством, даним договором, а також нормативними актами роботодавця. Та в п. 5.5 вказаного договору зазначено, що працівник на дату укладання даного договору займає посаду клієнт-менеджера та сторони домовились, що зміна посади працівника не тягне за собою припинення даного договору, сторони домовились, що при подальших змінах посади працівника даний договір зберігає свою чинність. Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Пленум Верховного Суду України в п. 8 Постанови "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135 -1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Тобто договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна укладати такі договори, є недійсними. Суд зазначає, що укладання з [PERSON], яка займала посаду клієнт-менеджера, договору про повну матеріальну відповідальність не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки її посада до зазначеного переліку не відноситься. Таким чином, оскільки законодавством передбачено укладання такого роду договору лише за чітко визначеними посадами, то при зміні посади відповідачем з нею мав бути укладений відповідний договір за новою посадою, яка передбачена переліком постанови № 447/24. За таких умов, суд критично оцінює умову п. 9.10.6 трудового договору та п. 5.5 договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно діючого законодавства відповідач не несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, а може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно\~ст. 138 КЗпП України\~для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених\~статтею 130 цього Кодексу. Слід зазначити, що позивач не скористався пропозицією суду, викладеною в ухвалі від 23 березня 2017 року, та не надав відомостей для підтвердження обґрунтованості своїх вимог. Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання у позовній заяві на ст. 1166 ЦК України, адже вказана стаття регулює загальний порядок відшкодування шкоди, а предметом спірних правовідносинах є завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових обовязків. Вирішуючи питання про можливість стягнення з відповідача на користь позивача суми в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі середнього місячного заробітку суд враховує, що позивачем надано докази щодо розміру завданої працівником шкоди, однак не надав суду відомості, з яких можна визначити її розмір в межах місячного заробітку відповідача згідно із умовами трудового договору. Крім того, відповідно до\~\~\~\~ч. 3\~ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або\~\~\~\~уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної\~\~\~\~шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється\~\~ строк в один рік з дня\~\~виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Як вбачається з матеріалів справи, перший акт № 31242574 про нестачу/ надлишки грошових коштів в операційній касі було складено 01.08.2014 (а.с. - 25), тому про факт завдання шкоди своєму майну позивач дізнався не пізніше цієї дати, проте з позовом до суду позивач звернувся лише 08.02.2017 року (згідно відбитку на поштовому конверті, в якому надійшла позовна заява). Позивачем не надано жодних доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду. Згідно із абзацом 3 п. 11\~постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» \~встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі у звязку із необґрунтованістю (недоведеністю) вимог в частині стягнення розміру шкоди в межах повної матеріальної відповідальності працівника та у звязку із пропуском позовної давності (строку звернення до суду). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишає фактично понесеними позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed