Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

08 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернувся в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «ЮГцемент» (далі ПАТ «ЮГцемент») про зміну формулювання звільнення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він працював водієм 1 - го класу на автомобілі Белаз-7540 в автотранспортному відділенні виробництва №1 ПАТ «ЮГцемент» Наказом №443-к від 28.10.2014 року його звільнено з роботи за згодою сторін. Однак, отримавши трудову книжку, він дізнався, що наказом №481-к від 17.11.2014 року його звільнено за появою на роботі в нетверезому стані. Вважає, що зазначена у п.25 його трудової книжки підстава звільнення є незаконною з наступних підстав. Під час роботи в нічну зміну з 27 на 28 жовтня 2014 року майстром зміни було виявлено що він перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Враховуючи, що він цім фактом себе скомпрометував , вранці 28 жовтня 2014 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням і подав її начальнику виробництва №1 [PERSON], який на заяві написав, що він не заперечує. Зазначену заяву він особисто вручив працівнику кадрової служби Білій. 29 жовтня 2014 року механік Зайченко зранку зателефонував йому і передав, що підприємство пропонує йому переписати заяву про звільнення , зазначивши в ній підставою звільнення не власне бажання, а згоду сторін. В цей же день він написав таку заяву, поставив дату 28 жовтня 2014 року, оскільки вона була складена взамін раніше поданої, завізував її у начальника виробництва [PERSON] і подав її до кадрової служби підприємства. 30 жовтня 2014 року йому зателефонувала працівник кадрової служби і повідомила, що його звільнено за угодою сторін і запропонувала отримати трудову книжку. 31 жовтня 2014 року він прийшов до кадрової служби підприємства для отримання трудової книжки, однак йому повідомили, що він зобов`язаний відпрацювати два тижні і направили його на робоче місце, де він працював до 17 листопада включно. 17 листопада 2014 року отримавши трудову книжку він виявив, що звільнений за появу на роботі в нетверезому стані. Вважає, що записи в трудовій книжці , а саме в п. 24 і 25 є неправомірними, оскільки між ним і підприємством було укладено письмову угоду про його звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Волевиявлення підприємства щодо його звільнення за угодою сторін викладене в наказі від 28.10.2014 року №443-к, на який є посилання в графі 4 пункту 23 його трудової книжки. Зазначивши в п. 24 його трудової книжки, що запис в п.23 вважається недійсним, а в п. 25 зазначивши іншу підставу звільнення, відповідач фактично або в односторонньому порядку відмовився від укладеної ними угоди, або односторонньо відмовився від зобов`язання, або визнав недійсною укладену між ними угоду, щодо підстав його звільнення, але і перше і друге і трете є протиправним. Посилаючись на вимоги ст.ст. 214,215,525,629 ЦК України, ст. 36, 235 КЗпП України позивач просив визнати зазначене в п.25 його трудової книжки формулювання причин звільнення неправомірним і змінити його вказавши підставу звільнення - за угодою сторін - п.1 ст. 36 КзпП України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] подав заяву про уточнення підстав позову, яку підтримав позивав, зазначивши, що наказом від 28.10.2014 року №443-к його було звільнено з роботи за угодою сторін.. Таким чином з 28.10.2014 року у трудових відносинах з відповідачем він не знаходився, оскільки трудовий договір було розірвано на передбаченій законом підставі. 31 жовтня його було допущено до роботи за раніше займаною посадою, де він фактично працював до 17 листопада 2014 рокую Наведене свідчить про те, що 31 жовтня 2014 року було укладено новий трудовий договір, оскільки відповідно до ч.3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Під час роботи за новим трудовим договором з 31 жовтня по 17 листопада 2014 року ніяких порушень трудової дисципліни ним не вчинялося, а тому його звільнення з роботи 17 листопада 2014 року є безпідставним і без передбаченої законом процедури. З наведеного випливає, що наказ №481-к від 17 листопада 2014 року про його звільнення є неправомірним. Посилаючись на зазначені вище обставини просив задовольнити позов. Допитаний в судовому засіданні позивач [PERSON] як свідок, відповідно до вимог ст. 62 ЦПК України позовні вимоги викладені в первісній позовній заяві та в заяві про уточнення підстав позову підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача Негрут І.О. позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що 28 жовтня 2014 року о 2 годині ночі начальником виробництва №1 підприємства [PERSON] був затриманий позивач [PERSON] з явними ознаками алкогольного сп`яніння позивач був відсторонений від роботи ( управління транспортним засобом) та проведений до кімнати майстрів виробництва №1 для добровільного проходження тесту на алкогольне сп'яніння., про що охоронцем [PERSON] в присутності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був складений акт №359 від 28.10.2014 року. Таким чином, позивач знаходився на території відповідача в стані алкогольного сп `яніння, що відповідно до ч.7 ст. 40 КЗпП України є підставою для розірвання трудового договору з позивачем за ініціативою відповідача. Провівши службову перевірку, було встановлено факт знаходження позивача на території підприємства в стані алкогольного сп`яніння. На підставі матеріалів службової перевірки та відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України відповідачем 31 жовтня 2014 року було підготовлено подання на звільнення позивача і в той же день його було передано на розгляд до профспілки. 11 листопада 2014 року відповідач отримав виписку з протоколу засідання профспілкового комітету №13 від 11 листопада 2014 року, яким останній клопотав про звільнення позивача за власним бажанням. Проте, рішення профспілкового комітету не містить заперечень щодо розірвання трудового договору за ініціативою відповідача на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані , а лише містить клопотання про звільнення позивача за власним бажанням, крім того не містить обґрунтованого рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, а тому відповідач правомірно та з дотриманням чинного законодавства звільнив позивача на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані. Посилання позивача про подачу ним 28 жовтня 2014 року заяви до адміністрації підприємства про його звільнення за угодою сторін є безпідставним, оскільки такої заяви відповідач не отримував та не розглядав. Так, дійсно в трудовій книжці позивача в п. 23 інспектором відділу кадрів Висоцькою К.А. було внесено запис про звільнення позивача за угодою сторін, однак такий запис був внесений помилково, без відповідних підстав наказу. Крім того, відповідно до наказу №534 від 30 жовтня 2014 року до трудової книжки позивача був внесений запис №24 про недійсність запису №23 у зв`язку з помилковістю внесення. Крім того, наказ №443-к датований 27 жовтня 2014 року, а не 28 жовтня 2014 року містить в собі рішення щодо відбуття генерального директора підприємства на додатковий вихідний день 28.10.2014 року та планову відпустку 29 жовтня 2014 року терміном на 1 день. Крім того, 31 жовтня 2014 року позивачем було надані письмові пояснення, щодо його появи на роботі в нетверезому стані. Посилаючись на зазначені обставини представник відповідача просив з задоволенні позову позивачу відмовити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі докази суд, установив такі факти та відповідні правовідносини. З записів в трудовій книжки належній позивачу [PERSON] вбачається наступне: Відповідно до наказу №12-к від 02.01.2013 року позивач був переведений водієм 1 класу автомобілю БелАЗ-7540 автотранспортного відділення виробництва ПАТ «ЮГцемент». Наказом №443-к від 28.10.2014 року позивача звільнено за угодою сторін на підставі п1 ст. 36 КЗот України (п.23). В пункті 24 трудової книжки міститься запис про те, що запис за п.23 вважати недійсною. З п.25 трудової книжки вбачається, що наказом №481-к від 17.11.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані. З пояснювальної записки інспектора відділу кадрів ПАТ «ЮГцемент» Висоцької О.О від 30.10.2014 року вбачається, що нею 28.10.2014 року у зв`язку з великою завантаженістю було помилково внесено запис до трудової книжки [PERSON] щодо його звільнення за угодою сторін, про що нею було одразу вчинено запис у п. 23 трудової книжки. З наказу №534 від 30.10.2014 року вбачається, що запис в трудовій книжці [PERSON] за № 23 від 28.10.2014 року вважати такою, що є недійсною та внесеною помилково. З акту від 28.10.2014 року вбачається, що [PERSON] був затриманий з явними ознаками алкогольного сп`яніння та проведений для проходження алкотесту, який показав 2,7 промілей. Відповідно до службової записки начальника виробництва №1 ПАТ «ЮГцемент» [PERSON] від 31.10.2014 року в нічну зміну з 27.10.2014 року на 28.10.2014 року приблизно о 2 годині ночі майстром зміни [PERSON] виявлено робітників виробництва, в тому числі і позивача в стані алкогольного сп`яніння, які відсторонені від роботи. За порушення трудової дисципліни просив вказаних робітників звільнити з роботи. З пояснювальної записки позивача [PERSON] від 31.10.2014 року вбачається, що він дійсно з 27.10.2014 року на 28.10.2014 року в нічну зміну вжив спиртні напої і був відсторонений від роботи. Вину визнає. 31.10.2014 року генеральним директором ПАТ «ЮГцемент» Петренко Ф.М. було внесено подання голові профспілкового комітету підприємства [PERSON] про звільнення позивача [PERSON] на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані. Дане подання було розглянуто профспілковим комітетом підприємства 11.11.2014 року. З виписки з протоколу засідання профспілкового комітету підприємства №13 від 11.11.2014 року вбачається, що розглядалося питання про звільнення позивача [PERSON] на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані. Однак враховуючи повне розкаяння, те що позивач раніше не мав стягнень та наявність на утриманні позивача двох дітей профспілковий комітет клопотав перед підприємством про звільнення позивача за власним бажанням, тобто профспілковим комітетом не надано згоди адміністрації підприємства на звільнення [PERSON] на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані. Наказом №481-к від 17.11.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані, без попередньої згоди профспілкового комітету в порушення вимог ст. 43 КЗпП України. Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Із змісту ст. 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, посилаючись на наявність заяви про звільнення за власним бажанням та за угодою сторін та на його звільнення за угодою сторін позивач не надав суду належні та допустимі доказі існування таких заяв та факт їх подачі до підприємства. Суд роз'яснював позивачу вимоги ст. 10 ЦПК України, в тому числі попереджував про наслідки не вчинення процесуальних дій,, вимоги ст. ст. 136, 137 ЦПК України, однак позивач та його представник своїми правами, щодо надання доказів у відповідності із зазначеними вище нормами не скористалися. Враховуючи зазначені вище обставини суд приходить до висновку про відсутність досягнутої угоди між позивачем та підприємством про звільнення позивача за угодою сторін. Про відсутність такої угоди та звільнення позивача за угодою сторін свідчать такі обставини як пояснення позивача, які він надавав 31.10.2014 року, розгляд профспілковим комітетом подання підприємства 11.11.2014 року про звільнення позивача на підставі ч.7 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з появою позивача на роботі в нетверезому стані та його особиста заява про надання відпустки від 28.10.2014 року. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки інших вимог позивач не заявляв, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог позивачем у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed