Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08 квітня 2005 року між банком і [PERSON] було укладено кредитний договір № КRН0GK00150389, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 7814,96 доларів США на термін до 07 квітня 2020 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 19 грудня 2019 року відповідач має заборгованість в розмірі 46124,32 доларів США, яка складається з: 5544,21 доларів США - заборгованість за кредитом; 10771,13 доларів США - заборгованість по відсоткам; 1112,50 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 28696,48 доларів США - загальна сума нарахованої пені. Посилаючись на ст.ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача по справі на його користь заборгованість за кредитним договором № КRН0GK00150389 від 08 квітня 2005 року у розмірі 17427,84 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19.12.2019 складає 407985,73 грн, з яких: 5544,21 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10771,13 доларів США - заборгованість по відсоткам; 1112,50 доларів США - заборгованість по комісії. Заочним рішенням суду від 19 серпня 2020 року позовні вимоги було задоволено, заборгованість стягнута з відповідача в повному обсязі. Ухвалою суду від 08 червня 2021 року заочне рішення було скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно, належним чином. Згідно з положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Представник відповідача адвокат Штефан Д.Ю., надав заяву про розгляд справи без його участі, та участі відповідача, у позові просить відмовити, у відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідач [PERSON] не погоджується із заявленим позовними вимогами у повному обсязі та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні, обґрунтування чого полягає в наступному. Як встановлено під час розгляду цивільної справи № 2-1411/11 рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2013 року, суддя Соловйова Л.Я., за позовом ПАТ «Приватбанк» до [PERSON] та інших про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк звертався до [PERSON] з листом від 22.08.2011 року стосовно повернення заборгованості за кредитним договором № КRН0GK00150389 від 08.04.2005 року та повідомляв про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Як передбачено умовами Кредитного договору (п. 2.3.3.) та встановлено вказаним рішенням Інгулецького районного суду від 11.01.2013 року у справі № 2-1411/11, строк погашення вказаного кредиту у повному обсязі настав 22.09.2011 року. Крім того, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів [PERSON] та [PERSON] договору купівлі- продажу будь-яким способом, з іншою особою-покупцем, а також наданням ПАТ «КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу в рахунок погашення виниклої заборгованості за кредитним договором. Рішенням Інгулецького районного суду від 30.04.2009 року квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Рішення набрало законної сили. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07.12.2009 року здійснено поділ квартири, яку визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , і за кожним з них визнано право власності на 1/ 2 частку вказаної квартири. Згідно ст.23 ЗУ «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Зазначив, що відповідач [PERSON] позбавлений процесуальної можливості в силу приписів ст. 51 ЦПК України, залучити до участі у справі у якості співвідповідача співвласника квартири, що є предметом іпотеки - [PERSON] , тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з одного відповідача [PERSON] є передчасними та необґрунтованими. Також АТ КБ «Приватбанк» листом від 27.10.2008 року, вих. № 5.04и/859, за підписом керівника бізнесу «Іпотечне кредитування» Криворізької філії Приватбанк повідомив [PERSON] про дострокове розірвання договору із вимогою в строк не пізніше ніж 30 днів повернути банку суму кредиту у повному обсязі, комісію, відсотки за фактичний час його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. У відповіді на вказаний лист-повідомлення від 24.11.2008 року, [PERSON] заборгованість за договором визнав, повідомив про неможливість виконання обов`язків за кредитним договором та для погашення заборгованості, що виникла, просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру. Обґрунтовуючи позицію відносно того, що позов був поданий після спливу строку позовної давності представник відповідача зазначив, що спірне кредитне зобов`язання має строк його виконання, посилався на ст. 261 ЦК України. Враховуючи те, що, починаючи з 27.10.2008 року (дата повідомлення про дострокове розірвання кредитного договору) Банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, вважає, що саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як до основного зобов`язання так і до нарахованих відсотків за його користування та інших передбачених договором сум. При цьому послався на правову позицію, яка відображена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19). Тобто, вважає, що, починаючи з 27.10.2011 року, строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № КRН0GK00150389 від 08.04.2005 сплив, а АТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду за захистом своїх прав лише 09 січня 2020 року. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року, ухваленої по справі №6-116цс13, позовна давність за кредитними зобов`язаннями, які виконуються сплатою окремих платежів, рахується окремо відносно кожного платежу. Аналогічна позиція відображена в наступних Постановах ВСУ: Постанові ВСУ від року по справі 6-95цс14; Постанові ВСУ від 22.10 2014 року по справі 6-127цс14; Постанові ВСУ від 12.11.2014 року по справі 6-167цс14. У постанові в справі № 423/1642/15-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що подання позову до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором перериває позовну давність за вимогою до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, у постановах Верховного Суду відображена позиція, що у випадку якщо в кредитному договорі передбачена можливість вимоги банку дострокового повернення всіх кредитних грошових коштів внаслідок порушення кредитного зобов`язання, то в момент настання відповідних порушень банк набуває право звертатися до суду з позовом про повернення всієї суми заборгованості і відповідно змінюється строк виконання кредитного зобов`язання в повному обсязі. Тому відповідач вважає, що позиція Позивача в частині стягнення процентів в межах позовної давності не вірна, оскільки позовна давність сплила на все кредитне зобов`язання. Банк в кредитному договорі чітко прописав строк повернення кредитних коштів, і саме з цього строку виконання кредитного зобов`язання і має відраховуватися строк позовної давності на стягнення всієї суми кредитних грошових коштів, який був пропущений банком. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. З цього випливає, що до позовних вимог слід застосувати позовну давність, на чому і наполягає заявник [PERSON] . За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Крім того, відповідно до позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК з урахуванням положень ст.3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК, де зазначено про обов`язок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, вважає, що суд має право зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. У даному випадку розмір заборгованості за кредитом складає 129 789 грн. 96 коп., а заборгованості за відсотками та комісією за користування кредитом - 298 175 грн. 78 коп., тобто в 2,5 рази більше. Також, звертаючись до суду, банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості, станом на 19.12.2019 року. Представник відповідача зазначив, що виписки за рахунками є неналежними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Таким чином, наявність підстав, за яких суд може задовольнити позовні вимоги, належними та допустимими доказами позивач не довів. У зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання, а тому банк мав право з жовтня 2008 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, що він не зробив. Крім того, зазначив, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У зв`язку з цим, оскільки обставини, на які позивач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем при зверненні до суду не дотримано, тому просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити. Позивач надав відповідь на відзив представника відповідача, зазначивши, що згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 11.01.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, на сьогоднішній день банком вживаються всі необхідні заходи для здійснення реалізації майна, але оскільки відповідач продовжує ухилятись від виконання умов кредитного договору, заборгованість тільки зростає, у зв`язку з чим Банк змушений звернутись до суду з метою стягнення заборгованості за кредитним Договором. Позивач вказує, що раніше винесене рішення суду про звернення стягнення не позбавляє відповідача відповідальності за взяті зобов`язання за договором. Зауважує, що посилання відповідача на повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором є інформаційним. Надсилання повідомлення не є обов`язковою умовою для подальшого проведення стягнень, а має добровільний, попереджувальний характер. Крім того згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім цього, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у повній мірі виконав зобов`язання за вказаним договором, а саме - надав позивачеві кредит. Будь-яких порушень договору, у тому числі - істотних, з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» не встановлено. Так, відповідно до п.5.1 Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Відповідно до ч.1 ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, будь-яких доказів виконання не надано, такий Договір не може вважатись розірваним, а зобов`язання - припиненим. Щодо твердження Відповідача про зміну строку виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач зазначив наступне. Згідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України: строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно до п.1.1 кредитного договору сторони встановили строк виконання зобов`язань за кредитним договором 07.04.2020 року. Згідно до ст. 654 ЦК України: зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Оскільки, кредитний договір № КRН0GK00150389 від 08 квітня 2005 року укладений в письмовій формі, то і всі зміни вчиняються у письмовій формі, між сторонами не укладалися додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань, а тому строк повернення кредитних коштів встановлено до 07.04.2020 року. Строки виконання зобов`язань за кредитним договором змінені не були і сторони продовжують керуватися умовами кредитного договору № КRН0GK00150389 від 08 квітня 2005 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 08.01.2020 року - до спливу строку позовної давності. Представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив що позивач «ПриватБанк» наводить недостовірні дані, які не відповідають доказам, які містяться у матеріалах справи, зокрема і таким, що надані самим позивачем. Банк звертався до відповідача з листом від 22.08.2011 року стосовно повернення заборгованості за кредитними договором та повідомляв про намір стягнення на предмет іпотеки. Як передбачено умовами кредитного договору (п.2.3.3) та встановлено рішенням інгулецького районного суду віл 11.01.2013 року справа 2-1411/11 строк погашення вказаного кредиту у повному обсязі настав 22.08.2011. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Строк позовної давності перервано пред`явленням позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» 30.09.2011 року про звернення стягнення, який закінчився 30.09.2014 року, посилався на правовий висновок викладений у постанові верховного суду від 25 липня 2018 року у справі №522/31199/13-ц(провадження 61-3872св18). Звернувшись до суду із позовом до відповідача шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою стягнення кредитної заборгованості у вересні 2011 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останнім спірної кредитної заборгованості який сплив, у вересні 2014 року, а тому, при зверненні у січні 2020 року до суду із позовом щодо стягнення спірної кредитної заборгованості, банк пропустив строк позовної давності, аналогічний правовий висновок викладено у постанові верховного суду у справі № 357/9126/17-ц від 10.10.2019. У випадку пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як і у випадку пред`явлення кредитором позову до боржника про стягнення кредитної заборгованості, кредитор заявляє про порушення божником права кредитора на належне виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим кредитор просить суд захистити це право. Отже звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки або із позовом про стягнення грошового боргу спрямовані на захист права кредитора на належне виконання боржником основного зобов`язання (правова позиція, викладена у постанові КЦС ВП від 14.11.2018 року у справі №423/1642/15-ц) Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 526 та 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судом встановлено, що 08 квітня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №КRН0GK00150389, відповідно до умов якого відповідачу були надані кредитні кошти на строк до 07 квітня 2020 року включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 7814,96 доларів США: на придбання нерухомості житлового призначення у сумі 6360 доларів США, на оплату ремонтно-будівельних робіт в сумі 645,09 доларів США і на оплату страхових платежів в сумі 809,87 доларів США. За користування кредитом передбачені проценти у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і комісія за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати. За умовами договору погашення заборгованості по договору повинно відбуватися щомісячно в період з 20 по 24 число кожного місяця в сумі 85,92 доларів США. Договір підписаний сторонами. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 вказаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, відповідач станом на 19 грудня 2019 року має заборгованість по кредитному договору в розмірі 46124,32 доларів США, з яких: 5544,21 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10771,13 доларів США - загальний залишок заборгованості по відсоткам; 1112,50 доларів США - заборгованість з комісії; 28696,48 доларів США - загальна сума нарахованої пені. При цьому позивачем на власний розсуд заявлена заборгованість до стягнення у розмірі 17427,84 доларів США (що еквівалентно 407985,73 грн), з яких: 5544,21 доларів США (еквівалентно 129789,96 грн) - заборгованість за кредитом; 10771,13 доларів США (еквівалентно 252152,15 грн) - заборгованість по відсоткам; 1112,50 доларів США (еквівалентно 26043,63 грн) - заборгованість з комісії. Відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України станом на 19 грудня 2019 року - 100 доларів США еквівалентні 2341,3086 грн. Одночасно слід зазначити, що позивач листом від 27.10.2008 року вих№5.04и/859, за підписом керівника бізнесу «Іпотечне кредитування» Криворізької філії Приватбанк повідомив [PERSON] із посланням на п.2.3. договору на дострокове розірвання договору із вимогою протягом не пізніше як 30 днів повернути банку суму кредиту у повному обсязі, комісію, відсотки, за фактичний час його користування повністю виконати інші зобов`язання за договором. На підставі ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до наступного. Представник позивача посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного від 14.11.2018 року у справі № 423/1642/15-ц, зазначаючи про те, що, у випадку пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як і у випадку пред`явлення кредитором позову до боржника про стягнення кредитної заборгованості, кредитор заявляє про порушення божником права кредитора на належне виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим кредитор просить суд захистити це право. Отже звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки або із позовом про стягнення грошового боргу спрямовані на захист права кредитора на належне виконання боржником основного зобов`язання. Виходячи з викладеного суд вважає, що 30.09.2011 а АТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду за захистом своїх прав з вимогою до відповідача та його дружини про звернення стягнення на предмет іпотеки, 11.01.2013 ухвалено рішення по справі 2-1411/11 яким звеврнуто стягнення на предмет іпотеки в розмірі 8012,00 доларів США, як зазначено у рішенні заборгованість складає 8012,00 доларів США, з яких 5448,49 доларів США- заборгованість за кредитом, 1521,24 доларів США- заборгованість по процентам за користування кредитом, 22,50 доларів США- заборгованість по комісії, 819,77 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Звертаючись до суду з позовом 09.01.2020 АТ «КБ «Приватбанк» просить стягнути 5544,21 доларів США заборгованість за кредитом(тілом кредиту); 10771,13 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1112,50 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; Відповідно звернувшись до суду 30.09.2011 банк як кредитор просив суд захистити своє право, та суд задовольнив позов, та рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 01.2013 по справі 2-1411/11, в свою чергу банк повторно звернувся до суду 09.01.2020 за захистом своїх прав з аналогічною вимого про стягнення заборгованості за тілом кредиту яка вже була стягнута шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тому суд вважає що в цій частині позову слід відмовити виходячи із викладеного. Одночасно слід зазначити, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Щодо посилання представника відповідача на застосування позовної давності слід зазначити, що статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). Відповідно до ч.2,3 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність перервалась при звернені до суду 30.09.2011 та від цієї дати слід починати обраховувати початок перебігу позовної давності, отже строк позовної давності на стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом та заборгованість по комісії за користування кредитом сплив, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити оскільки позивач знав про порушення його права, що підтверджується систематичним зверненням до суду у 2011 році та у 2017 році з позовом про виселення. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Також слід зауважити, що переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено. Така позиція викладена у постанові КЦС ВС від 18 серпня у справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що під час звернення до суду у 2011 році позивач захистив своє право, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, також слід що хоча відповідач повинен нести відповідальність перед позивачем за неналежне виконання умов кредитного договору №КRН0GK00150389 від 08 квітня 2005 року в повному обсязі, факту наявності заборгованості не спростовано, однак суд не може стягнути з відповідача заборгованість оскільки сплив строк позовної давності, оскільки це буде порушувати права відповідача на уникнення переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після порушення прав позивача. На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються - на позивача; На підставі викладеного,

Outcome: dismissed