Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

02.05.2019 року [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей, стягнення аліментів на утримання дружини, поділ майна подружжя, визнання та припинення права власності на автомобіль. Ухвалою Рівненського міського суду від 15.05.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про поділ майна подружжя, визнання та припинення права власності на автомобіль, повернуто позивачу. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває у шлюбі, який було зареєстровано 08.08.2010 року Мізоцькою селищною радою Здолбунівського району Рівненської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №12. Від спільного подружнього життя, у них є двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Причиною її звернення до суду з даним позовом є те, що між ними з відповідачем постійно виникали сварки та скандали на побутовому ґрунті та на ґрунті зловживання відповідачем азартними іграми, які супроводжувались образами та приниженням відповідачем її честі та гідності. Крім того, доглядом, вихованням та утриманням їхніх дітей відповідач не займається, і абсолютно не цікавиться ними. Такі стосунки привели до того, що з 25 лютого 2019 року вони не підтримують подружніх стосунків, не турбуються один про одного, до того ж вона втратила до відповідача почуття любові та довіри, тому просила шлюб розірвати. Також, вважає за доцільне, після розірвання шлюбу, залишити їхніх малолітніх дітей проживати з нею, що позитивно впливатиме на їх виховання та розвиток. Разом з тим, проти того, щоб відповідач приймав участь у вихованні дітей вона не заперечує та їх спілкуванню не перешкоджатиме. Змушена ставити питання про стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки, положення ст.180 СК України, закріплюють рівний обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Її доходи не дають їй можливості самостійно повноцінно утримувати їхніх з Відповідачем дітей, забезпечувати їх всім необхідним, піклуватися належним чином про їхнє здоров`я, фізичний та духовний року. Відповідач в свою чергу, є працездатним, працює неофіційно та отримує стабільний достатній дохід. Крім того, матеріальне становище відповідача не обтяжене утриманням інших осіб, що відповідно до положень ст. 182 Сімейного кодексу України, враховуються при визначенні розміру аліментів. Таким чином, відповідач може і зобов`язаний приймати участь в утриманні їхніх дітей, а не перекладати цей обов`язок виключно на неї як матір. У зв`язку з вищезазначеним, вважає, що аліменти мають бути визначені та стягнуті з відповідача по справі на її користь на утримання малолітніх дітей, у відповідності до ст.184 СК України, в твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення кожним з них повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову. Вказана сума є достатньою, необхідною та надасть можливість для нормального виховання їхніх з відповідачем дітей, піклуватись про їхнє здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку їх природних здібностей. Крім того, вважає, що оскільки на даний час, вона перебуває у відпустці для догляду за сином [PERSON] , який проживає з нею та перебуває на її повному утриманні, до досягнення ним трьохрічного віку, то відповідно до положень ст.84 СК України, вона має право на утримання від [PERSON] , а тому просить стягнути з Відповідача по справі аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, з огляду на те, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Пояснила, що на даний судом строк для примирення вони не помирилися, збереження шлюбу неможливе. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] до нього про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей та на утримання дружини - визнав повністю, не заперечив проти його задоволення. Ухвалою Рівненського міського суду від 17.05.2019р. відкрите загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей та дружини. Ухвалою Рівненського міського суду від 12.09.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей , стягнення аліментів на утримання дружини до розгляду по суті в судове засідання з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 29.10.2019 р. за клопотанням відповідача [PERSON] сторонам надавалося два місяці для примирення, провадження у справі зупинялося. Ухвалою суду від 09.12.2019 р. провадження у справі поновлене. Заслухавши сторони, дослідивши надані докази,та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. За приписами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно вимог ст. 24 СК закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень ст. 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно із ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 08.08.2010 року Мізоцькою селищною радою Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис №12. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , згідно актового запису № 13, зареєстрований Спасівською сільською радою Здолбунівського району Рівненської області, та сина [PERSON] , [INFO] , згідно актового запису № 1177, зареєстрований Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області, батьками яких є: [PERSON] та [PERSON] . Суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини з весни 2019 року, не проживають однією сім`єю, та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю. За наданий судом строк не примирилися. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючі взаємини між подружжям, ступінь стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них та неповнолітніх дітей, прийшов до висновку про необхідність шлюб розірвати. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Оскільки між сторонами відсутній спір щодо встановлення місця проживання дітей, тому суд прийшов до висновку, що місцем проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO]. та [PERSON] , [INFO]. . слід визначити з матір`ю [PERSON] . Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на теперішній час відповідач матеріальної допомоги позивачу на утримання малолітніх дітей, які проживають разом з позивачкою, в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дітей на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на їх утримання. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2019 рік" установлено у 2019 році прожитковий мінімум для дитини віком дo 6 років: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 1626 грн., з 01 липня пo 30 листопада 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років - 2218 грн. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно ст.184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Оцінивши в сукупності достовірно встановлені судом докази та обставини , суд прийшов до висновку, що підлягають до стягнення з відповідача аліменти на утримання дітей за рішенням суду, у зв`язку з ухиленням відповідача від утримання дітей в добровільному порядку, стягнувши з [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Золотолин Костопільського району Рівненської області, на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.,на кожну дитину, щомісячно, зі щорічною індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.05.2019 року до досягнення дітьми повноліття, про що не заперечив відповідач. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дітей у межах суми платежу за один місяць з 02.05.2019 р. по 02.06.2019 р. - допустити до негайного виконання. Частиною другою статті 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Суд прийшов до висновку, що у зв`язку з тим, що позивачка перебуває у відпустці по догляду за малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним трьохрічного віку, не має можливості одночасно працювати та здійснювати належний догляд за дитиною, а відтак має право на утримання за рахунок чоловіка . За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов в частині стягнення коштів на утримання дружини підлягає до задоволення та стягнення на її утримання з відповідача 1000 грн. щомісячно до досягнення сином [PERSON] трьох річного віку, а саме до 12.05.2020 р . від дня пред`явлення позову до суду з 02.05.2019 р. відповідно до ч.1 ст. 79 СК України. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки в сумі 1536,80 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей та за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету України в сумі 1536,80 грн. , від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, ст.ст. 55, 84,110, 112, 115,160, 180-182 СК України,

Outcome: approved