Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 25357,90 грн. за кредитним договором б/н від 14.03.2016 посилаючись на те, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав Заяву №б/н від 14.03.2016, якою підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Мотивуючи порушенням відповідачем зобов`язань за вказаним договором, які викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, як наслідок, станом на 15.07.2020 виникла заборгованість у розмірі 25357,90 грн., яка складається: 19184,55 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6173,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами в сумі 2102,00 грн. До позову додав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за відсутності позивача (а.с. 92,94). Ухвалою від 01.10.2020 відкрито провадження у цій справі та з урахуванням ст. 274, 279 ЦПК України ухвалено її розглядати у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Надано відповідачу строк для подання відзиву (а.с.105). Копії ухвали направлено сторонам, а відповідачу разом із копією позовної заяви з додатками на 48 арк., яку останній отримав 05.10.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.107,108). Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на вимоги своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. Судом встановлено, що позивач має банківську ліцензію за №22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 88-91). Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.2016 сторони уклали кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між сторонами Договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві (а.с. 27). Договір є дійсним та жодною зі сторін не оспорений. На підтвердження зазначених у позовній заяві обставин позивач надав: розрахунки заборгованості (а.с.7-11), виписку за договором №б/н станом на 16.07.2020 (а.с.12-24), Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (а.с.25), Довідку про термін дії виданих [PERSON] кредитних карток (а.с.26), Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.28), Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.29-84). Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по кредиту, суд виходить з наступного. З виписки за договором № б/н укладеним між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою, знімав та поповнював готівку, тобто реалізував своє право на користування кредитним лімітом (а.с.12-24). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту та за простроченими відсотками, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, сплати процентів за користування кредитними коштами, стягнення пені та штрафів, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.03.2016, посилався на «Умови та правил надання банківських послуг» та «Тарифи банку» як невід`ємні частини спірного договору. Проте, надані позивачем Умови та правил надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому не можуть вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 14-131цс19. Позивачем не представлено суду жодного підписаного відповідачем документу, з якого можливо встановити волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору з конкретно визначеними істотними умовами - розмір кредиту, розмір відсотків, строк повернення, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Із розрахунку заборгованості станом на 30.09.2019 вбачається, що заборгованість за наданим кредитом становить разом 19001,26 грн., при цьому в період з 14.03.2016 по 30.09.2019 погашено заборгованості за поточним тілом кредиту - 35481,96 грн., погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту - 10102,22 грн., погашено заборгованість по пені - 800,00 грн., заборгованість за тілом кредиту складає - 18183,24 грн., з них заборгованість за поточним тілом кредиту - 18183,24 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 818,72 грн. (а.с.7-10). Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 14.03.2016 станом на 15.07.2020 в період з 01.10.2019 по 15.07.2020 погашено заборгованості за поточним тілом кредиту - 389,28 грн., за простроченим тілом кредиту - 909,16 грн., погашено заборгованість по простроченим відсоткам 701,56 грн., при цьому зазначена заборгованість за простроченим тілом кредиту - 19184,55 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 6173,35 грн.; а загальна заборгованість за кредитом зазначена 25357,90 грн. (а.с.11). Таким чином із розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 14.03.2016 по 15.07.2020 клієнтом було витрачено кредитних коштів - 44629,11 грн., а сплачено за цей період - 48384,18 грн., що перевищує суму фактично витрачених коштів. До того ж 17.11.2020 з електронної пошти « [PERSON] » надійшов лист, в якому згідно довідки АТ «ПриватБанк» від 17.11.2020 [PERSON] , [INFO] , станом на 17.11.2020 не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.110). Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми заборгованості, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Інший висновок за наявних обставин не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Outcome: dismissed