Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 грудня 2015 року звернувся до Кодимського районного суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати відповідача [PERSON] (свого сина) втратившим право користування належним йому жилим будинком, розташованим в [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача [PERSON] (діє відповідно до ордера адвоката серії [NUMBER] та угоди про надання правової допомоги від 01 грудня 2015 року) в судовому засіданні зазначив, що позивач є власником домоволодіння, розташованого в [ADDRESS], в якому з 07 жовтня 1999 року зареєстрований його син [PERSON] - відповідач у справі. У вказаному будинку відповідач не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в будинку не має. Перешкод у користуванні житлом позивач відповідачу не чинив. Відповідач не користується спірним жилим приміщенням понад 6 місяців без поважних причин, у зв'язку з цим у відповідності з вимогами ст.ст.71 та 72 ЖК Української РСР просив задовольнити позов та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачеві домоволодінням. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі (17 лютого та 15 березня 2016 р.р.) не з'явився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать його розписки в отриманні судових повісток, що є в справі (поштові повідомлення №66000 0062242 6 від 13.01.2016 року та №66000 0062592 1 від 01.03.2016 року). З цих підстав, суд у відповідності з вимогами ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, зі згоди позивача, вважає можливим ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановлено, що 10 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом [PERSON] про визнання втратившим право користування житлом. Частиною першою статті 38 ЦПК України встановлено, що сторона у справі має право приймати участь у розгляді справи судом особисто або через свого представника. Документи, що посвідчують повноваження представників, мають відповідати положенням статті 42 ЦПК України. У зв'язку з цим, повноваження представника позивача [PERSON] - [PERSON], підтверджені витягом з угоди про надання правової допомоги [NUMBER] та ордером адвоката серії [NUMBER], а відтак - є належними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 24 березня 2006 року Кодимською міською радою Одеської області. 07 жовтня 1999 року за вказаною адресою позивач зареєстрував відповідача [PERSON] - свого сина. Конституція України у ст.30 проголошує недоторканність житла. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Так, за змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи втратившою право користування житлом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Зокрема, таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Права власника будинку, квартири визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 Житлового кодексу України та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Представник позивача у позові та під час виступу в судовому засіданні, як на підставу для задоволення позову, посилався на ст.71 ЖК Української РСР, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Проте, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норми 71 ЖК Української РСР, на яку в якості правової підстави позову посилається позивач, оскільки відповідач є членом сім'ї позивача, який являється власником спірного житла. Зокрема, згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. А отже до спірних правовідносин мають застосовуватись правила ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання - повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо (абзац 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2). В позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача вказав, що відповідач [PERSON] не користується спірним жилим приміщенням понад шість місяців, надавши в якості доказів акти обстеження цього житла від 04 березня, 07 серпня та 10 листопада 2015 р.р., які підтверджують факт відсутності відповідача у цьому житлі вісім місяців (станом на день пред'явлення позову), тоді як для визнання його таким, що втратив право користування житлом, необхідно бути відсутнім понад один рік( ч.2 ст. 405 ЦК України). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР, в задоволенні позовної вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом слід відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed