Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в якому просить визнати кредитний договір №014/0049/74/62280 від 08.08.2006 недійсним. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 08.08.2006 року між ним та АППБ «Райффайзен Банк Аваль» ( зараз ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено кредитний договір №014/0049/74/62280,згідно умов якого Банк зобов'язався надати позивачу споживчий кредит в сумі 139 430,00 доларів США для придбання земельної ділянки з будинком за адресою [ADDRESS]. Посилаючись на те, що під час укладення зазначеного договору було порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить дисбаланс прав та обов"язків сторін, умови договору по відношенню до споживача є несправедливими, просить задовольнити позов у заявлений ним спосіб. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених у ньому просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 08.08.2006 року між позивачем та ним та АППБ «Райффайзен Банк Аваль» ( зараз ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») було укладено кредитний договір №014/0049/74/62280,згідно умов якого Банк зобов'язався надати позивачу споживчий кредит в сумі 139 430,00 доларів США для придбання земельної ділянки з будинком за адресою [ADDRESS]. Позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору та тарифів Кредитора, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором. Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч.3 ст.6 цього Кодексу сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Як вбачається з укладеного між сторонами кредитного договору, він містить всі істотні його умови щодо предмету договору, об"єкту кредитування, умов надання та забезпечення кредиту. Зазначене спростовує доводи позивача про те, що йому не було надано достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що наведені ним умови оскаржуваного договору містять істотний дисбаланс прав та обов'язків його сторін. Вказаний договір був спрямований на набуття цивільних прав та обов'язків сторін, і їх волевиявлення було вільним. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а відтак позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed