Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

01 липня 2016 року поштою до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Білопілля Агро», в якій вона вказує, що після смерті в 2005 році її батька [PERSON] прийняла спадщину у вигляді двох земельних ділянок, але свідоцтва про право на спадщину отримала лише в 2015 році. Згодом вона уклала з відповідачем два договори оренди земельних ділянок. При укладенні договорів їй стало відомо, що вказані земельні ділянки з 2005 року обробляються товариством без її на те згоди. На її прохання виплатити кошти за обробку землі відповідач відповів відмовою. Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути з ТОВ «Білопілля Агро» на її користь завдану їй майнову шкоду у вигляді 3% річних від вартості земельних ділянок, а саме: 32243 грн. 64 коп. У судове засідання [PERSON] не прибула, її інтереси представляв адвокат [PERSON], який позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник ТОВ «Білопілля Агро» [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що позивач право власності на земельні ділянки набула лише у 2015 році. З 2007 року ці земельні ділянки використовувалися ними на підставі договору оренди, укладеного з Білопільської РДА, оскільки земельні паї позивачем пімля смерті батьків не були витребувані. Орендну плату за користування земельними ділянками підприємтсво сплачувало Коршачинській сільській раді. Жодних дій, які б спричинили шкоду позивачу, ТОВ "Білопілля Агро"не вчинило. Представник Коршачинської сільської ради - сільський голова [PERSON] та представник Білопільської районної державної адміністрації [PERSON] вирішення даного спору залишили на розсуд суду. Суду зазначили, що договір оренди у 2007 році між ТОВ "Білопілля Агро" та Білопільською РДА укладений відповідно до вимог чинного на той час закододавства. Оренду плату сільська рада отримувала своєчасно. Заслухавши представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], представників 3-х осіб [PERSON], [PERSON], повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [PERSON], матері позивача, на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 06 лютого 1997 року №41 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Промінь», розміром 2,99 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї земельної частки в натурі (на місцевості) (а. с. 7 зв., 58-59). На підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 01 березня 2002 року №68 [PERSON], батьку позивача, було передано у приватну власність земельну ділянку площею 3,07 га, розташовану на території Коршачинської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 26, 58-59). 31 серпня 1998 року померла [PERSON], 10 квітня 2005 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про їх смерть (а. с. 6, 55, 61). Після смерті [PERSON] право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Промінь», розміром 2,99 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї земельної частки в натурі (на місцевості), фактично успадкував [PERSON] (а. с. 67). 23 липня 2007 року Білопільська районна державна адміністрація уклала з ТОВ «Білопілля Агро» договір оренди земель державної власності сільськогосподарського призначення, відповідно до якого в оренду було передано земельні ділянки не переоформлених паїв загальною площею 166,66 га ріллі (а. с. 23-25). Доказів суду про те, земельні ділянки, які належать позивачу, теж були передані в оренду, сторонами не надано, але відповідачем у судовому засіданні даний факт не заперечувався. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 05 лютого 2015 року, яке 17 лютого 2015 року набрало законної сили, [PERSON] було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] (а. с. 63-64). 02 липня 2015 року позивач отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані вище земельні ділянки (а. с. 7, 11). Під час виготовлення документації розмір паю, який належав матері позивача [PERSON], було уточнено і зазначено його розмір 3,3108 га (у сертифікаті зазначена площа 2, 99 га) (а. с. 8, 9). 02 жовтня 2015 року [PERSON] уклала з ТОВ «Білопілля Агро» договори оренди спірних земельних ділянок (а. с. 14-16, 17-19). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності з ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З огляду на положення ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 розяснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно з п. б ч. 1 ст. 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідальність, у тому числі цивільну відповідальність, відповідно до законодавства. У відповідності з абз. 16 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» установлено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Документи, що посвідчували право на земельну ділянку, вказані у ст. 126 ЗК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 78, п. ґ ч. 1 ст. 81 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у тому числі на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Порядок виділення таких земельних ділянок передбачено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», який визначає організаційні та правові засади виділення паїв членам колективного сільськогосподарського підприємства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2, ч. 1 ст. 3 вказаного вище Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У відповідності з ч. 1-4 ст. 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за її відсутності шляхом жеребкування. Результат розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства оформляється відповідним протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв), які взяли участь у їх розподілі. До протоколу про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) додаються проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), список осіб, які взяли участь у їх розподілі. Протокол про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією і є підставою для прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв). Статтею 13 вказаного вище Закону передбачено, що нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та представник третьої особи Білопільської районної державної адміністрації [PERSON] уточнили, що ними позивач не була повідомлена про результати використання тих земельних ділянок, які вона успадкувала, внаслідок того, що їм не було відоме її місцезнаходження. Представник Коршачинської сільської ради [PERSON] суду повідомив, що [PERSON] землепорядником сільської ради в телефонному режимі неодноразово повідомлялась про необхідність оформити спадщину, але остання на це відповідала, що у неї немає коштів на оформлення спадщини, до сільської ради з питання оформлення спадщини жодного разу не приїздила до 2015 року. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що земельними ділянками, право на які належить громадянам, які в свою чергу його ще не реалізували (їм не було виділено в натурі та не одержали на них правовстановлюючих документів), можуть розпоряджатись районні державні адміністрації шляхом укладення відповідних договорів оренди. Враховуючи, що на момент укладення між Білопільською районною державною адміністрацією Сумської області та ТОВ «Білопілля Агро» договору оренди землі від 23 липня 2007 року позивач ще не реалізувала право власності на спірні земельні ділянки, оскільки земля не була їй виділена в натурі, а також не був їй виданий відповідний правовстановлюючий документ, який посвідчував би право власності на ці земельні ділянки, як того вимагає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки відповідач не може бути визнаний таким, що самовільно, тобто протиправно, зайняв спірні земельні ділянки, на чому наполягає позивач, так як він наділений правом користування спірною земельною ділянкою на підставі зареєстрованого у встановленому законом порядку договору оренди землі від 23 липня 2007 року, в якому він разом з Білопільською районною державною адміністрацією Сумської області виступили сторонами його укладення. Крім того, відповідно до п. 3.1 наказу Державного агентства земельних ресурсів України та Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 12 вересня 2007 року №110 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо застосування [PERSON] визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року №963» підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним чи фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, є матеріали справи про адміністративне правопорушення, які підтверджують факт вчинення цього правопорушення, а саме: акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства; протокол про адміністративне правопорушення; припис (з вимогою усунення порушення земельного законодавства); акт обстеження земельної ділянки. Отже, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є зазначені документи в їх сукупності, оскільки саме вони можуть підтвердити сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки та період часу, протягом якого вона використовується без належних правових підстав, яких позивач не надав. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення майнової шкоди. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за необгрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed