Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до ТОВ «Компанія «Суми-агро», третя особа: управління Держземагентства у [PERSON] районі Сумської області, про визнання договорів оренди земельних ділянок (земельних паїв) від 04.03.2008, укладених між [PERSON], [PERSON] і ТОВ «Компанія «Суми-агро» та зареєстрованих в Управлінні Держземагентства у [PERSON] районі Сумської області за №№ 040862810054, 040862810087, 040862810024, та зобовязати відповідача повернути власникам самовільно зайняті земельні ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що оспорювані договора оренди землі ними не підписувалися. У звязку з наведеним позивачі просять позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що договорів ніяких не підписувала, вперше дізналася в листопаді 2015 року, бажає повернути свої земельні ділянки та самостійно їх обробляти. Договір на оренду земельної ділянки було укладено з ТОВ «Авіас». Отримувала орендну плату за користування землею, але ніде не розписувалась. Позивач [PERSON] суду пояснив, що договір оренди з ТОВ «Компанія «Суми-агро» не укладав, підписів у договорі не ставив, у відомостях не розписувався. В листопаді 2015 року звертався до керівника [PERSON] про розірвання договору оренди. Договір оренди земельної ділянки було укладено з ТОВ «Авіас» до 2015 року. У січні лютому 2015 року звертався до прокуратури та поліції із заявою про притягнення винних осіб до відповідальності. Постановою слідчого призначена почеркознавча експертиза, згідно висновку в графі «орендодавець» стоїть не його підпис. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просять суд його задовольнити, та пояснили, що позивачі дізналися, що є нібито підписаний договір оренди земельної ділянки. Згідно висновку експерта один підпис ймовірно зроблено [PERSON], а другий виконано не нею. По [PERSON] підпис виконано не ним. Три договори оренди землі, які не підписувались позивачами, укладені в один і той же день. Позивачі орендну плату не отримували. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позову заперечують, а також пояснили, що\~між позивачами та ТОВ «Компанія «Суми-агро» укладено договори оренди землі з березня 2008 року, до цього з 2001 року позивачі, будучи власниками земельних ділянок, уклали договір з ТОВ «Авіас». За оренду земельної ділянки позивачі отримували орендну плату, підприємство перераховувало податок. Три договори зареєстровані в державному реєстрі відповідно до закону. Експертиза проведена стосовно осіб провадження у справі закрито. Експертиза, на яку посилається позивач та його представники, даної справи не стосується. Також просить суд застосувати позовну давність. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що при укладенні договору оренди з позивачами останні самі надавали необхідні документи: паспорта, державні акти на землю, індентифікаційний код. Договора укладалися у 2008 році, про що повідомляли шляхом оголошення всіх, в тому числі і позивачів, в клубі проводились збори. Дніпропетровська фірма запропонувала укласти договора строком на 25 років, до цього земельними ділянками користувалися ТОВ «Авіас», було укладено договора оренди, які зберігались у м.Дніпропетровськ. Позивачі отримували за оренду земельної ділянку плату натурпродукцією. Чи підписував [PERSON] договір оренди не памятає, [PERSON] особисто приїздила і укладала договір оренди. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2008 році між позивачами і ТОВ «Компанія Суми агро» було укладено договора оренди земельної ділянки. Умови договору виконувалися, до кінця року проводився розрахунок, видавалася орендна плата як грошима, так і натуроплатою. Позивачам доставляли зернові додому. Коли приїздили працівники Компанії, проводилось розяснення про утворення нової організації і укладення договорів оренди. [PERSON] приходили до контори, приносили необхідні документи і заключали договори. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що договора оренди укладалися в конторі, їй лише надавалися відомості на оплату та видачу орендної плати за оренду земельної ділянки. Останні роки 2013-2015 позивачі отримували орендну плату зерном. За них отримувала [PERSON], надавався транспортний засіб і вона їм відвозила. За попередні роки позивачі особисто отримували орендну плату зерном. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в ТОВ «Компанія «Суми-агро», їй відомо про укладення договорів оренди, але не була присутня, коли позивачі підписували договора оренди землі. На прохання позивачів вона десь останні 3-4 роки у Компанії за них отримувала орендну плату натурпродукціїю, розписувалась у відомостях і відвозила [PERSON], вони були задоволені. Перші 5-6 років вони отримували орендну плату особисто. Заслухавши пояснення позивачів їх представників позивача, представників відповідача, свідків, повно та всебічно проналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Оренда\~землі\~- це засноване на договорі строкове платне володіння і користування\~земельною\~ділянкою,\~необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини,\~пов'язані з орендою\~землі,\~регулюються\~Земельним\~кодексом України, Цивільним кодексом України,\~Законом України «Про оренду\~землі»,\~іншими нормативно-правовими актами,\~прийнятими відповідно до них,\~а також укладеним між сторонами договором оренди\~землі. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до\~статті 792 ЦК України\~за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки: загальною площею 2,91 га, в тому числі 2,463 га рілля, 0,447 га сіножаті (Державний акт ІV-СМ № 015058), загальною площею 3,00 га, в тому числі 2,463 га рілля, 0,538 га сіножаті (Державні акти ЯЕ №№ 397497, 397496). 04 березня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Компанія «Суми-агро» укладено договора оренди вищевказаних земельних ділянок (земельних паїв). Дані договора зареєстровані у [PERSON] відділенні СРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель зроблено запис за № 040862810054 від 25.11.2008 та № 040862810087 від 25.11.2008 (а.с.8-11). [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 2,99 га, в тому числі 2,463 га рілля, 0,527 га сіножаті (Державний акт ІV-СМ № 015075). 04 березня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Компанія «Суми-агро» укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки (земельного паю). Даний договір зареєстрований у [PERSON] відділенні СРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель зроблено запис за № 040862810024 від 25.11.2008 (а.с.12-13). Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірних договорів оренди землі у [PERSON] відділенні СРФ ДП «Центр ДЗК», вони в силу вимог ст.ст. 210, 640 ЦК України є укладеними, а отже оспорюваними та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Відповідно до правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при розгляді справи N 6-99цс13, договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації, а отже оспорюваним й витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння без визнання цього договору оренди землі недійсним не ґрунтується на вимогах, встановлених ст. 210, ст. 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі». З довідки ТОВ «Компанія «Суми-агро» та досліджених у судовому засіданні копій відомостей на видачу натурпродукції за оренду земельних ділянок (паїв) за 2009-2016 роки (а.с.150-174) вбачається, що позивачі, починаючи з 2009 року отримували орендну плату від ТОВ «Компанія «Суми-агро». . У судовому засіданні позивачі наполягали, що договора оренди земельних ділянок з ТОВ «Компанія «Суми-агро» вони не підписували та земельні ділянки даному товариству у користування не передавали, підписи в договорах оренди землі вчинено іншою особою, а, отримуючи орендну плату, вони вважали, що отримують її за раніше укладеними договорами оренди землі між ними та ТОВ «Авіас», у звязку з чим просять суд визнати зазначені вище договора оренди землі недійсними та зобовязати відповідача повернути їм земельні ділянки. У пунктах 1, 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам розяснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків; відповідно до ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.\~ Відповідно до частини першої\~статті 202 ЦК України\~правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України та відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 25.12.2013 року по справі № 6-118цс13 відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним, при цьому правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені\~статтями 229 - 235 ЦК України. Згідно\~ст.179 ЦПК України\~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Відповідно\~ до\~\~ст.60 ЦПК\~ України\~ кожна сторона зобов'язана\~ довести ті обставини, на які вона\~ посилається\~ як на підставу\~ своїх вимог\~ і заперечень. Відповідно до вимог ч. 4 ст.\~60, ст. ст.\~57,\~212 ЦПК України\~рішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. Перевірка належності підпису особі не може підтверджуватись будь-якими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України), а встановлення зазначеної обставини потребує спеціальних знань. Відповідно до ч. 4\~ст. 10 ЦПК України\~суд, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснив сторонам право заявити клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи для зясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, однак останні такого клопотання не заявили, позивачі посилалися на наявність висновку експерта №17 від 24.06.2016, де експертиза проведена в рамках кримінального провадження. Згідно з п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.06.2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Таким же чином має бути\~розцінений й висновок експертизи, проведеної\~в рамках кримінального провадження під час досудового розслідування. Отже, висновок експерта, що мається в матеріалах справи, не може бути доказом у справі, оскільки експертиза проведена не на підставі ухвали суду. При цьому, представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. За приписами статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до пункту 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Пунктом 28 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 за № 6 встановлено, що до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Верховний Суд України висловив правову позицію у справі №6-48цс15, згідно якої відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не з моменту укладення спірного договору. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що позивачі дізналися про порушення своїх прав, тобто про наявність спірних договорів оренди, лише у листопаді 2015 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання представника відповідача у своїх запереченнях на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірних договорів, оскільки позивачі отримували плату за користування землею протягом восьми років, суд визнає таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України. Враховуючи викладене, за відсутності клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи по даній справі та відповідного висновку експерта, суд не вбачає підстав для задоволення позову. .

Outcome: dismissed