Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

26 жовтня 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про виділення в натурі частки нерухомого майна із спільної часткової власності, просить суд виділити в натурі позивачу 71/100 частин із спільної часткової власності домоволодіння по [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з відповідачем є співвласниками домоволодіння [ADDRESS] . Йому належить на праві власності 71/100 частин домоволодіння, іншому співвласнику 29/100 частин. Фактично він з відповідачем є власниками окремих житлових будинків, користуються кожен своєю земельною ділянкою, відокремленою одна від одної. Стверджує, що виділення його частини зі спільної часткової власності потрібно для того, щоб він міг окремо від співвласника укласти договір із ПАТ «Одесаобленерго» та підключитися до світла, приватизувати земельну ділянку окремо від співвласника. До того ж зазначає, що припинення режиму спільної часткової власності не порушує прав та законних інтересів відповідача, так як між ними вже склався сталий порядок окремого користування майном, що перебуває у спільній частковій власності. На підставі усього вищенаведеного, він і звернувся до суду з даним позовом. 21 жовтня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду. 27 січня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. В судове засідання представник позивача надав заяву, відповідно до якої в зв`язку з карантинними заходами просить справу розглядати за його відсутність, позовні вимоги позивача підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить його заява, суд ухвалою від 10 червня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 - 281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність учасників справи, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що дійсно на підставі договору купівлі-продажу частини домоволодіння від 18.09.2004 року, [PERSON] є власником 71/100 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] , на земельній ділянці 1000 кв.м /державний акт не видавався/, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Як вбачається із самого договору купівлі-продажу частини домоволодіння\~ від 18.09.2004 року, ці 71/100 частини домоволодіння складаються з: житлового будинку літ «З», житловою площею\~ 64,3 кв.м.; душу літ «І»; вбиральні літ «К»; цистерни №1; воріт № 4; 1/2 огорожі №5. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо можливості виділу позивачу належних йому на праві власності часток вищенаведеного домоволодіння, приєднав до матеріалів справи лист № 3702 від 30.09.2019 року СПД [PERSON] , згідно якого наявна можливість поділу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на два окремі об`єкти з наданням поштових адрес. Також зазначено, що до складу першого, який належить [PERSON] відноситься: житловий будинок літ «З», загальною площею 121 кв.м., житловою 64 кв.м.; вбиральні літ «К»; душу літ «І»; гаражу літ «Л»; сараю літ «М»; споруд № №1,4,7,8,12,13. До складу другого об`єкту, який належить [PERSON] відноситься: житловий будинок літ «Б», загальною площею 81,7 кв.м.,\~ житловою площею 48,7 кв.м.; вбиральня літ «Д»; споруд № № 2,3,5,6,9-11. Разом з тим, суд ставиться критично до викладеної у листі суб`єкта господарювання [PERSON] інформації, зокрема стосовно складу майна, адже під час купівлі належної позивачу на праві власності частини домоволодіння, до неї не входив гараж літ «Л», сарай літ «М», споруди №№ 7,8,12,13,\~ доказів їх узаконення матеріали справи не містять. Більш того, загальна площа будинку станом на момент купівлі належної позивачу на праві власності частини домоволодіння складала 106,7 кв.м., а в листі зазначено вже про збільшену площу у розмірі 121 кв.м., проте відсутні документи підтверджуючі законність вказаного збільшення. Більш того, з матеріалів справи неможливо достовірно встановити іншого співвласника, оскільки відсутні правовстановлюючи документи належності на праві власності [PERSON] 29/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня\~ 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 03 квітня 2013 року, справа № 6-12цс13. Як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач як на єдиний доказ технічної можливості поділу спірного домоволодіння за два окремі об`єкти з наданням окремих поштових адрес посилається на лист СП [PERSON] № 37902 від 30.09.2019 року . Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що при виділі в натурі належної позивачу частки з нерухомого майна не будуть порушені права відповідача. Варто зазначити й те, що у відповідності до ч.3 ст. 364 ЦК України, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Для визначення технічної можливості виділу частки майна у натурі нотаріусу, крім правовстановлювальних (правопідтверджувальних) документів, які вимагаються для посвідчення договорів відчуження нерухомості, подається також висновок щодо технічної можливості виділення частки у натурі (абзац третій пункту 59 Інструкції). Нотаріально посвідчений договір виділу є правовстановлювальним документом на нерухоме майно згідно вимог Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5. Право власності на нерухоме майно, набуте за таким договором, підлягає реєстрації у органах, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і виникає з моменту державної реєстрації (ч. 1 ст. 182, абзац третій ч. 2 ст. 331 ЦК, ч. 6 ст. 3, ст. 4 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно"). Водночас сам договір про виділ у натурі частки нерухомого майна державної реєстрації не вимагає. Договір про виділ частки має наслідком припинення права спільної часткової власності тільки для того учасника, який реалізував право на виділ. Згідно ж зі статтею 5 ЗУ «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Проте, матеріали справи не містять доказів звернення до нотаріуса, а посилання у позовній заяві позивача на факт ухилення відповідача у відвіданні нотаріуса не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Таким чином, позивач звернувся до суду без врегулювання вказаного питання шляхом\~ укладання нотаріально посвідченого договору про виділ у натурі частки з нерухомого майна, оскільки судом не вставлено перешкод у вчиненні відповідних дій або ухилення відповідача від укладання вказаного правочину. На підставі вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, з урахуванням вимог чинного законодавства та його застосування до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі частки нерухомого майна із спільної часткової власності є недоведеними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed