Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до держави України в особі завідувача-лікаря Попільнянського районного відділення Андрушівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Державної санітарно - епідеміологічної служби України» [PERSON] про визнання незаконною бездіяльність щодо сплати Попільнянською райсанепідемстанцією грошових коштів по збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування стосовно середнього заробітку (доходу) 6446 гривень за період з 11 лютого 1999 року по 18 лютого 2005 року, про невідкладну сплату пенсійних внесків та відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на те, Відповідач не сплатив збір по загальнообов'язковому державному страхуванню стосовно присудженого рішенням суду від 12 лютого 2009 року на його користь середнього заробітку 6446 гривень за період з 11 лютого 1999 року по 18 лютого 2005 року. Позивач вважає, що Відповідач спричинив йому матеріальні збитки та завдав йому моральну шкоду, оскільки його бездіяльність істотно вплинула та продовжує негативно впливати на розмір пенсії. Від добровільного виконання свого обов'язку Відповідач ухиляється. Лише у порядку судового примусу, за постановою судом прийняв звернення - запит Позивача від 19 липня 2013 року, зареєстрував його та 26 травня 2016 року повідомив, що він не вбачає недоліку. Позивач зазначає, що під час розгляду судових справ у 2011-2013 років за його позовами щодо розміру, нарахування та виплати пенсії, він запідозрив, що насправді Відповідач не сплатив збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування стосовно присудженого на його користь середнього заробітку в розмірі 6 тисяч 446 гривень за період з 11 лютого 1999 року по 18 лютого 2005 року, хоча надав Позивачу довідку від 23 листопада 2010 року № 2186, що перерахував державній виконавчій службі середній заробіток 6 тисяч 446 гривень за судовим рішенням від 12 лютого 2009 року. Позивач зазначає, що Відповідач продовжує ухилятися від сплати пенсійних внесків до органу Пенсійного фонду, необґрунтовано посилається на події, акти й дії, яких не було в 1999-2010 роках. Зі змісту інформації Пенсійного фонду (додаю) видно, що згаданий збір у 2009-10 роках не вчинено, а в трудовому архіві навіть відсутні дані про виплачений Позивачу в 2009 року середній заробіток (доход). Позивач вказує, що його дохід, тобто виплата йому середнього заробітку 6446 гривень була зареєстрована в Книзі заробітних плат належним чином. Також Позивач вказує, що у поясненнях, одержаних судом 26 квітня 2016 року Вх. № 2201/16, які розглянуто в попередніх судових засіданнях, Відповідач необґрунтовано посилався на Постанову Кабміну № 1170, але цей акт законодавства набрав чинності аж із 01 січня 2011 року, ще Відповідач стверджував, що Позивач звернувся нібито до неналежного Відповідача, але насправді Позивач звернувся до належного Відповідача. Постановою КМУ від 18 травня 1998 № 697 затверджено Перелік видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та які не враховуються при обчисленні середньомісячної заробітної плати для призначення пенсій. Цей Перелік є вичерпним та конкретним, він розширеному тлумаченню не підлягає. Позивач зазначає, що важливою є та обставина, що в цьому Переліку відсутній такий вид виплат, яким є середній заробіток, що присуджений йому судом. Таким чином, оскільки в згаданому Переліку видів виплат не зазначено таку виплату, якою є його середній заробіток, тому Відповідач зобов'язаний був зареєструвати факт виплати середнього заробітку (тобто зафіксувати доход) в Книзі зарплат і сплатити збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування стосовно присудженого на його користь середнього заробітку в розмірі 6446 гривень. Позивач зазначає, що Відповідач повинен сплатити йому спричинені матеріальні збитки, розмір яких буде визначено після сплати пенсійних внесків, а також сплатити моральну шкоду, яку завдано йому незаконною бездіяльністю. Окрім того, обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, Позивач посилається на те, що в результаті несплати внесків поніс душевні переживання внаслідок порушення його цивільних прав на належне пенсійне забезпечення, переніс моральні страждання і хвилювання у зв'язку з цим порушенням. Позивач вимушений докладати додаткові зусилля для відновлення своїх прав на важливу для нього пенсію, вимушений звертатись до суду з позовом до Відповідача про примусу. Позивач вказує, що факт порушення його прав негативно впливає на його самопочуття, є стресовою психотравмуючою ситуацією. Отже, Позивач визначає моральну шкоду, заподіяну йому Відповідачем, в розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Виходячи з вищевикладеного Позивач просить, - визнати незаконною бездіяльність щодо сплати Попільнянського райсанепідемстанцією грошових коштів по збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування стосовно його середнього заробітку (доходу) 6466 гривень за період з 11 лютого 1999 року по 18 лютого 2005 року; - сплатити Пенсійному фонду страхові пенсійні внески стосовно його доходу 6446 гривень; - відшкодувати моральну шкоду розміром три мінімальні заробітні плати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участи, проти позовних вимог заперечує. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав: Згідно вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з повідомлення про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи від 27 березня 2014 року № 41, зазначено, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 27 березня 2014 року внесено запис № 12971110013000189 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи державний заклад «Попільнянська районна санітарно-епідеміологічна станція». Відповідно до листа Міністерства охорони здоров'я України від 31 жовтня 2013 року повідомляється, що Указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09 грудня 2010 року № 1085 утворено Державну санітарно епідеміологічну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення. Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої служби» від 14 листопада 2011 року №1184 зобов'язано Міністерство здоров'я здійснити заходи щодо ліквідації бюджетних установ, працівники яких здійснюють функції передбачені положенням про центральні органи виконавчої влади. З метою виконання Указу Президента № 1085 та Постанови КМУ № 1084 пунктом 1 наказу МОЗ України від 21 вересня 2012 року «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоров'я України» зазначено ліквідувати державні заклади, установи та організації, що належать до сфери управління МОЗ України. За змістом статей 104, 105, 110 Цивільного кодексу України, ліквідація є такою формою припинення юридичної особи у результаті якої вона припиняє свою діяльність без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов'язків до інших осіб. Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Враховуючи вищезазначене, Наказ МОЗ України №176-О, виданий відповідно до Указу Президента №1085 та Постанова КМУ № 1084 правонаступництва не передбачає. Клопотань від позивача про заміну відповідача до суду не надходило. В судовому засіданні Позивач також зазначив, що позивається до конкретної особи [PERSON], яка керувала майном яке належало закладу охорони здоров'я та зараз являється керівником закладу охорони здоров'я і тому повинна відповідати. Оскільки судом встановлено, що підприємство до якого звертається Позивач ліквідовано, правонаступництва не передбачено, а [PERSON] не є посадовою особою даного підприємства та в якої відсутні наявні організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції, тому в даній частині позову суд вважає необхідно відмовити. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив обставини які зазначені в позові та зазначив, що завдана йому моральна шкода полягає у принижені його честі, його моральних переживань, душевних страждань пов'язаних з порушенням Відповідачем його цивільних прав. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що ця вимога Позивачем не доведена. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до статті 1167 ЦК України, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в, справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Виходячи з аналізу статті 1167 ЦК України «Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду», зобов'язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: 1)моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; 2)неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; 3)причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; 4)вини заподіювача шкоди. Як зазначено пунктом 4 вказаної , у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами вона підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відношення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Водночас, позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо а також не надано ґрунтованих пояснень та доказів на підтвердження шкоди та того, з яких саме міркувань виходив Позивач визначаючи спірну суму завданою, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін(стаття 10 ЦПК України). Згідно з частини другої статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог спрямованих до держави України в особі завідувача-лікаря Попільнянського районного відділення Андрушівського міжрайонного відділу лабораторних досліджень державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Державної санітарно - епідеміологічної служби України» [PERSON].

Outcome: dismissed