Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

05 травня 2016 року до Селидівського міського суду звернувся [PERSON] з позовом до Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області, виконавчого комітету Української міської ради Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії та встановлення опіки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є рідним дідом малолітньої [PERSON], [INFO]. Мати дитини - [PERSON] є його рідною донькою, померла внаслідок нещасного випадку, що стався в м. Українську [INFO]. Після смерті його доньки - [PERSON], [PERSON] залишилась сиротою, відомості про батька у свідоцтві народження дитини записано згідно ч. 1 ст. 135 СК України. Він став опікуватись долею своєї онуки та 17 березня 2016 року надав заяву та документи до Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області з приводу призначення його опікуном над онукою. Його заява та документи були розглянуті Органом опіки та його повідомлено, що він може бути опікуном над своєю онукою, але йому відмовлено у призначенні опіки, оскільки висновком Органу опіки встановлено недоцільність встановлення опіки та невідповідність її інтересам дитини. Вважає, що Орган опіки необґрунтовано чинить йому перешкоди у встановленні опіки над онукою. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення від 25 травня 2016 року щодо відмови [PERSON] у встановленні опіки над малолітньою [PERSON], [INFO]; встановити опіку над малолітньою [PERSON], [INFO]; зобов,язати Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області направити на адресу суду подання про призначення опікуна для малолітньої [PERSON], [INFO]; встановити опікуном малолітньої [PERSON], [INFO] [PERSON] та покласти на відповідача судові витрати. Рішенням Селидівського міського суду від 29 липня 2016 року позовні вимоги [PERSON] - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення № 02-20/4 вих 209/1 від 25 тавня 2016 року щодо відмови [PERSON] у встановленні опіки над малолітньою [PERSON], [INFO]. Стягнуто з виконавчого комітету Української міської ради Донецької області на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 551 (п,ятсот п,ятдесят одна) грн. 20 коп. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області (далі - Орган опіки) ставить питання про скасування рішення суду в частині спору про визнання незаконним та скасування рішення комісії, вважає його незаконним. Суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не прийняв до уваги докази, що надавалися відповідачами на підтвердження заперечень по справі. Суд не врахував вимоги ч.4 ст. 63 ЦК України, ч.2 ст. 244 СК України. Вважає, що відповідно до ч.2 ст. 64 ЦК України та ч.2 ст. 212 СК України [PERSON] не міг бути опікуном над малолітньою онукою. Виконавчий комітет Української міської ради Донецької області (далі - виконком) також ставить питання про скасування рішення суду в частині спору про визнання незаконним та скасування рішення комісії, вважає його незаконним, та постановленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Рішення не містить узагальненого викладу позиції виконкому, пояснень осіб, які беруть участь у справі. Суд не застосував як джерело права рішення ЄСПЛ «Реммо і Узункая проти Німеччини», N 5496/04, від 20 березня 2007 року, що значилося в додатках до заперечень виконкому. В рішенні не зазначено, яким чином суперечать обставинам справи акти від 26 липня 2016 року та 24 травня 2016 року. Не прийнято до уваги вимоги ч.2 ст. 244 та ч.2 ст. 212 СК України. В засіданні апеляційного суду представники Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області та виконавчого комітету Української міської ради Донецької області апеляційній скаргі підтримали, просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Прокурор відділу Прокуратури Донецької області Чапланов А.В. вважав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і просив залишити його без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, позивача, прокурора Чапланова А.В., дослідивши матеріали справи та, перевіривши доводи апеляційних скарг в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду - зміні, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Судом встановлено, що [PERSON] є дідом неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Її мати [PERSON] [INFO] померла внаслідок нещасного випадку за місцем проживання. У березні 2016 року [PERSON] звернувся до Оргну опіки та піклування з заявою про призначення його опікуном над онукою [PERSON]. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради Донецької області , що викладене в протоколі засіданні цієї комісії від 25 травня 2016 року за номером 5 відмовлено [PERSON] у встановленні опіки над малолітньою [PERSON], [INFO]. Звертаючись в суд з позовом про визнання вказаного рішення незаконним, та його скасування, позивач [PERSON] посилався на те, що підстав для відмови йому у встановленні опіки над онукою не має. Він працює, має доходи,має сім»ю, житло, забезпечив належними умовами для проживання і виховання онуці, для якої він є рідною людиною. А працівники соціальних служб є до нього упередженими. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON], представники відповідачів посилались на те, що в сім»ї позивача не створено умов для повноцінного проживання і розвитку дівчинки. [PERSON] отримав грошові кошти на лікування дитини, придбання їй житла, розпорядився ними не за призначенням. Рідко відвідував дівчинку у лікарні після її травмування в матір'ю, не придбавав ліки і взагалі її лікуванням опікувався фонд Р. Ахметова. Дружина [PERSON] проти проживання дівчинки з позивачем. Їй буде краще в новій родині, яка для дівчинки знайдена і питання про її удочеріння тими людьми буде вирішуватися після судого розгляду справи. Задовольняючи позовні вимоги про скасування про відмову у встановленні опіки над малолітньою [PERSON], [INFO] , суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] позитивно характеризується за місцем роботи та в побуті, є рідним дідом неповнолітньої [PERSON] . А відповідачами не наведено в рішенні, що оскаржується, достатньо переконливих та зважених аргументів для відмови у задоволені клопотання позивача про призначення його опікуном неповнолітньої [PERSON]. Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним, таким, що відповідає вимогам закону і встановленим фактам і доказам. Судом встановлено, що позивач є рідним дідом [PERSON], [INFO], якій відповідно до Рішення виконавчого комітету Української міської ради № 30 від 25.02.2016 року надано статус дитини-сироти. (а. с. 52). [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Української міської ради з заявою про бажання взяти під опіку свою онуку [PERSON] Згідно висновку № 1 від 30.03.2016 року, складеному начальником служби у справах дітей міської ради [PERSON], визнано недоцільним призначення [PERSON] опікуном над малолітньою [PERSON], [INFO] дитиною-сиротою та зазначено, що встановлення опіки [PERSON] такою, що не відповідає інтересам малолітньої дитини-сироти [PERSON]. (а.с. 39). Виконавчим комітетом Української міської ради, враховуючи висновок служби у справах дітей Селидівської міської ради, відмовлено [PERSON] у встановленні опіки над малолітньою [PERSON], [INFO] дитиною-сиротою. Відповідно ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до статті 64 ЦК України опікуном або піклувальником не може бути фізична особа: 1) яка позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; 2) поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування. Дослідивши всі встановлені факти і надані сторонами докази, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що підстав для відмови у призначенні позивача опікуном не встановлено. [PERSON] є рідним дідом малолітньої [PERSON]. Позивач позитивно характеризується, матеріально забезпечений, має постійні доходи, любить свою онуку. Він не перебуває на обліку у наркологічному диспансері, не судимий, будь яких правопорушень не вчиняв. Має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], приймає участь у вихованні сина своєї дружини від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. В його сім»ї створені належні умови для виховання і навчання дітей і цей факт не оспорюється органом опіки та піклування. Апеляційний суд вважає, що для нормального розвитку, навчання і становлення неповнолітня [PERSON] дійсно має проживати з своїм дідусем і в його родині, поряд із своїми неповнолітніми родичами. А влаштування її в чужу родину, чужу сім»ю приведе до стресу і роздратованості дівчинки, навіть до самотності при наявності близьких родичів, що не відповідає інтересам вказаної дитини. До того ж, заборон, що передбачні статтею 64 ЦК України для призначення [PERSON] опікуном, судом не встановлено. Доводи відповідачів про те, що [PERSON] отримавши грошові кошти, які належали неповнолітній онуці, розпорядився ними на свою користь, - нічим не підтверджені і ґрунтуються на припущеннях. Сам по собі факт проведення в квартирі позивача ремонтних робіт не свідчить про те, що на його проведення були витрачені грошові кошти неповнолітньої дитини. А докази неправомірної поведінки [PERSON] щодо онуки в матеріалах справи відсутні. В засідання апеляційного суду представники Селидівської міської ради та виконкому Української міської ради надали докази отримання позивачем [PERSON] грошових коштів. Зокрема, рішенням виконкому Селидівскої міської ради від 17 лютого 2016 року №15 [PERSON] надана матеріальна допомога на поховання свого онука [PERSON], [INFO] та своєї доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 500 грн. Надано матеріальну допомогу у зв'язку з втратою житла внаслідок вибуху скрапленого газу в будинку [ADDRESS] - 50000 грн. Рішенням виконкому Української міської ради від 29 січня 2016 року № 15 у зв'язку з витратами [PERSON] на поховання доньки та двох онуків йому надана матеріальна допомога у 10000 грн., та на лікування онуки [PERSON] - 5000 грн. (том 1, 230-231). Таким чином, в суді доведений факт отримання [PERSON] матеріальної допомоги в загальному розмірі 65000 грн. Крім того, апеляційному суду представниками відповідачів надана копія заяви [PERSON] «компетентним органам» від 11 лютого 2016 року, завірена секретарем виконкому Української міської ради про те, що він прийняв на себе зобов'язання квартиру, яка буде отримана за ордером виконкому Української міської ради, приватизувати її на користь онуки [PERSON]. Але, претензії відповідачів про нецільове витрачання позивачем вказаних вище грошових коштів, невиконанні ним прийнятих зобов'язань щодо забезпечення онуки власним житлом є безпідставними і не могли бути прийняті судом як підстава для відмови позивачу у задоволені його позовних вимог. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] , де трапився вибух газу і яка знищена пожаром, є [PERSON] - позивач по справі. В цій квартирі були зареєстровані та фактично проживали його донька [PERSON] і троє онуків, у тому числі і неповнолітня [PERSON]. З рішення виконкому Селидівскої міської ради від 17 лютого 2016 року №15 видно, що саме [PERSON] як власнику житла, постраждалому від вибуху, як і нішим постраждалим цього будинку, надана матеріальна допомога у 50000 грн. у зв'язку з втратою житла без будь яких застережень і зобов'язань щодо придбання житла малолітній [PERSON]. Його зобов'язання щодо придбання житла неповнолітній онуці [PERSON] засвідчені у його заяві «компетентним органам» від 11 лютого 2016 року. Проте, в цій заяві йдеться про те, що він має отримати квартиру за ордером виконкому Української міської ради і приватизувати в інтересах неповнолітньої [PERSON]. Як встановлено судом, до теперішнього часу квартира неповнолітній не надана, що робить неможливим вирішення питання про оформлення права власності на неї на [PERSON], [INFO]. Разом з тим, з пояснень [PERSON] випливає, що він веде перемовини щодо придбання нової квартири для подальшого вирішення питань щодо житлових умов членів його сім»ї. В засідання апеляційного суду він надав довідку ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» про наявність у нього на рахунку грошової суми понад 50000 грн. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] особисто поховав свою доньку і двох онуків, на що витратив власні грошові кошти. Тому гроші, що отримані ним від виконкому місцевої ради є компенсацією його витрат. Судом також встановлено, що на лікування онуки [PERSON] [PERSON] власних коштів не витрачав. Дівчинка лікувалась за рахунок коштів, отриманих він фонду Р.Ахметова «Розвиток України», який надавав їх лікарні з власної ініціативи. (а.с. 48 том1). В засіданні апеляційного суду [PERSON] надав договір від 8 липня 2016 року про відкриття поточного рахунку в національній валюті та його обслуговування на користь [PERSON] (а.с. 247-249 том 1). У цей же день ним внесені були 5000 грн. на поточний рахунок [PERSON] (а.с. 244 том 1). Враховуючи, що неповнолітня [PERSON] пройшла курс лікування за рахунок благодійного фонду і в подальшому не потребувала лікування та витрачання грошових коштів, [PERSON] саме в інтересах дитини знайшов спосіб застосування отриманих у якості допомоги 5000 грн. і підстав робити висновок про їх нецільове витрачання у суду не було. Тому підстав для відмови у задоволені позовних вимог [PERSON] У суду першої інстанції не було. Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно виходив з принципу як найкращого захисту і дотримання прав та інтересів неповнолітньої дитини. 21 лютого 1990 року підписана Україною, а 27 вересня 1991 року набула для України чинності Конвенція прав дитини від 20 листопада 1989 року . Держави-учасниці цієї Конвенції нагадуючи, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, впевнені в тому, що сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, вважаючи, що дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності, беручи до уваги, що необхідність у такому особливому захисті дитини була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року і Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (зокрема, в статтях 23 і 24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (зокрема, в статті 10), а також у статутах і відповідних документах спеціалізованих установ і міжнародних організацій, що займаються питаннями благополуччя дітей, беручи до уваги, що, як зазначено в Декларації прав дитини, "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження", посилаючись на положення Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо при передачі дітей на виховання та їх всиновленні, на національному і міжнародних рівнях, Мінімальних стандартних правил Організації Об'єднаних Націй, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх ("Пекінські правила") та Декларації про захист жінок і дітей в надзвичайних обставинах і в період збройних конфліктів, визнаючи, що в усіх країнах світу є діти, які живуть у виключно тяжких умовах, і що такі діти потребують особливої уваги, погодились на нижченаведене: - Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. - Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. - В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. - Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. - Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. - Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Щодо економічних, соціальних і культурних прав Держави-учасниці вживають таких заходів у максимальних рамках наявних у них ресурсів і при необхідності в рамках міжнародного співробітництва. - Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Отже, з приведеного видно, що всі спори щодо неповнолітніх дітей вирішуються тільки зв принципом якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції дійсно забезпечує такі інтереси неповнолітньої [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] підтримував добрі сімейні стосунки із своєю дочкою [PERSON], яка померла, і з ї дітьми, у тому числі і неповнолітньою [PERSON]. Йому відомі її потреби,інтереси, коло осіб, з якими вона спілкувалась, навички, звички. [PERSON] втратив дочку і двох онуків. [PERSON] втратила матір, брата та сестру. Обидва відчули стрес і негативні емоції. Саме ця обставина робить їх ще більш близькими один до одного. А ступень стресу і негативних емоцій, перенесених неповнолітньою [PERSON], може зрозуміти тільки та близька людина, що такий стрес і емоції перенесла сама. Такою людиною для неповнолітньої дівчинки є саме дід - [PERSON] Відомості про те, що він є невідповідальною особою в матеріалах справи відсутні. Не надані такі відомості і суду. А наявність в сім»ї [PERSON] неповнолітніх дітей - родичів [PERSON] допоможуть їй швидше впоратися з перенесеним горем. Разом з тим, перебування неповнолітньої [PERSON] в родині можливих усиновлювачів може привести її до нового стресу, необхідності звикати до чужих людей, їх усталеного образу життя, звичок і т.і. Таким чином, перебування неповнолітньої [PERSON] під опікою членів її родини буде відповідати її інтересам. У зв'язку з чим суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що підстав для відмови [PERSON] у призначенні опіком неповнолітньої [PERSON] у відповідачів не було. Разом з тим, суд першої інстанції не повно з»ясував питання: яким органом приймалось рішення про відмову [PERSON] у призначенні опікуном та виходив з того, що таким є рішення № 02-20/4 вих. 209/1 від 25.05.2016 року. Таке стало можливим через те, що суд фактично не досліджував таке рішення і воно взагалі відсутнє в матеріалах справи. В засіданні апеляційного суду представники відповідачів пояснили, що рішення про відмову в опіці [PERSON] над неповнолітньою [PERSON], [INFO] було прийнято комісією з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради 25 травня 2016 року. На підтвердження своїх доводів вони надали протокол №5 від 25 травня 2016 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради, з якого видно, що 1 питанням слухали про призначення опікуна над малолітньою [PERSON], дитиною-сиротою. І дійсно комісія вирішила відмовити в опіці. Інших рішень з цього питання ані Селидівська міська рада, ані виконком Української міської ради не приймали. Як видно з матеріалів справи 27 листопада 2015 року виконком Української міської ради ухвалив рішення №88, яким затвердив Положення про цю комісію. Відповідно до розділу пункту 3 розділу 3.1 вказаного Положення комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема, встановлення і припинення опіки, піклування. Про скасування рішення вказаної комісії від 25 травня 2016 року просив позивач в своїй позовній заяві. Тому апеляційний суд відповідно до статті 309 ЦПК України змінює рішення суду першої інстанції і визнає незаконним та скасовує рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради Донецької області , викладене в протоколі засіданні цієї комісії від 25 травня 2016 року за номером 5 щодо відмови [PERSON] у встановленні опіки над малолітньою [PERSON], [INFO]. Доводи скарг про те, що суд першої інстанції помилково застосував практику Европейського Суду з прав людими є безпідставними. Системний аналіз рішень Европейського суду прав людини, що надані відповідачами для застосування судовими інстанціями, дає підстави зробити висновок про те, що розгляд того, що знаходиться в найкращіх інтересах дитини,- має вирішальне значення у даному випадку, що розподіл заявників сім»ї представляють собою серйозні втручання в право на повагу до сімейного життя. При розгляді справ щодо неповнолітніх дітей має бути присутній справедливий баланс між конкуруючими інтересами. Таке втручання може мати місце тільки тоді, коли воно є необхідним у демократичному суспільстві. Апеляційний суд вважає, що у даному випадку застосування до родини [PERSON], членом якої є [PERSON], додаткових обмежень у вигляді відмови в опіці і можливості удочеріння дівчинки чужими людьми, потягнуть за собою небезпеку того, що сімейні відносини між дитиною та дідусем можуть бути ефективно обмежені. І це є ничим іним, як втручання в сімейне життя і [PERSON] і [PERSON]. Тим більше, що у [PERSON] достатньо відповідальності та зрілості, необхідних для забезпечення потрібного догляду за онукою, та за те, щоби вона виховувалась в атмосфері любові та стабільності. Саме з цього виходив суд першої інстанції, вирішуючи заялений [PERSON] спір. Доводи скарг про те, що суд не врахував змісту всіх актів обстеження комісії можливого місця проживання дівчинки, ставлення дружини [PERSON] до опіки над [PERSON], факту створення [PERSON] умов для проживання [PERSON] в його домі протягом часу розгляду цього питання в соціальних органах, не відповідають дійсності. Всі докази по справі були досліджені судом першої інстанції і в рішення у відповідності до статті 212 ЦПК України привелені переконливі мотиви, з яких суд приняв в основу рішення одні докази і не прийняв інши. Рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не має. Усі доводи апеляційних скарг були предметом дослідження суду першої інстанції і правильно визнані необгрунтованими. Вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Outcome: partial