Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

03.02.2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми страхового відшкодування, інфляційних витрат та процентів за користування коштів. 20.03.2014 року на адресу суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, у зв'язку з тим, що після подачі позову відповідач сплатив суму основного боргу в розмірі 15 965 грн., просить суд стягнути з відповідача на її користь 3 752, 31 грн. - втрат від інфляції; 2 340, 95 грн. - процентів за користування коштами ( 3 % річних), обґрунтовуючи тим, що основна сума страхового відшкодування була виплачена, лише після її звернення до суду і це не звільняє відповідача від сплати інших заявлених коштів. Позивач в судове засідання не з'явилася, на адресу суду направила заяву про проведення розгляду справи у її відсутність позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заперечення на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 12.06.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір страхування наземного транспорту №206-10136-08. 18.12.2008 року відбулася ДТП, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки Міцубісі - Кольт, д/н [NUMBER]. 10.02.2009 року позивач звернулася до суду з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. 19.11.2013 року відповідач отримав від позивача клопотання про надання документів по страховій справі № 7619/09. 13.12.2013 року відповідачем було направлено лист-повідомлення про те, що виплата страхового відшкодування в розмірі 15 965, 00 буде перераховано на рахунок позивача в термін до 31.01.2014 року 23.01.2014 р. відповідач здійснив виплату страхового відшкодування позивачу, що підтверджується платіжним дорученням № 5554 від 23.01.2014 р. (а.с. 84). Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з приписами статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 990 ЦК України, ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника. Відповідно до ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про страхування» негативне фінансове становище страховика не є основою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Одним із основоположних принципів цивільного судочинстава є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У контексті положень принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач повинен був належними та допустимими доказами (ст. ст. 58. 59 ЦПК України) довести розмір втрат від інфляції та розмір процентів за користування коштами, які підлягають стягненню. Проте, позивачем не подано належного розрахунку втрат від інфляції та розмір процентів за користування коштами, які підлягають стягненню. Як вбачається з договору страхування наземного транспорту № 206-10136-08 від 12/06/2008 страховик здійснює виплату страхового відшкодування на підставі заяви про виплату страхового відшкодування страхувальника (вигодонабувача) і страхового акта, який складається страховиком. В позовній заяві позивач зазначила, що відповідач був зобов'язаний виплатити страхове відшкодування до 01 лютого 2009 року та дата буде уточнена після отримання копій документів із страхової справи, проте відповідач свої вимоги не уточнила, жодного разу в судове засідання не з'являлася, з матеріалами справи не ознайомлювалася. Оскільки позивачем не подано належних доказів на підтвердження розміру втрат від інфляції та розміру процентів за користування коштами, які підлягають стягненню саме з 01.09.2009 р., з урахуванням того, що відповідачем було надано матеріали страхової справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed