Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

26 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], в якому просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй на підставі договору купівлі - продажу частини домоволодіння від 17 листопада 2006 року належить 1/2 частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] Відповідач - [PERSON] з 11 червня 2013 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і взагалі ніколи не проживав в цьому будинку. Обставини, за яких відповідач не бажає зніматися з реєстраційного обліку їй невідомі. Тобто в розумінні ст. ст. 316, 321, 391 ЦК України, вона є власником частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] наділена правом володіння, користування та розпорядження ним. Будучі зареєстрованим в [ADDRESS], відповідач порушує її право власності, тобто право користування й розпорядження даним будинком, так як там не проживає, а на них нараховуються комунальні послуги, які вона вимушена платити у зв'язку з тим, що вони нараховуються від кількості зареєстрованих осіб в будинку. Вважає, що [PERSON] втратили право користування будинком [ADDRESS], оскільки не проживає у даному будинку вже більше року. Ніяких речей відповідач в будинку не має. Комунальні послуги вони не сплачують. Будь-яких домовленостей стосовно не проживання між ними не було. 14 листопада 2016 року представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за довіреністю Кірян М.Ю. надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради заперечує проти позовної заяви у частині залучення їх у справі у якості третьої особи. Повноваження з питань зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснює Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради (м. Дніпро, вул. Старокозацька (вул. Комсомольска), 56). [PERSON] не зверталась до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з письмовою заявою про зняття з місця реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, після вирішення питання по суті та набрання законної сили рішення суду, необхідно звернутись до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з рішенням для зняття з місця реєстрації (а.с.32-33). 08 грудня 2016 року відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якій просить суд усунути перешкоди йому у користуванні житловим приміщенням - будинком № [ADDRESS]), шляхом вселення його до житлового будинку [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 1/2 частина Домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2006 року. Договір був укладений на ім'я відповідача [PERSON], але період шлюбу з [PERSON], тому є їх спільною сумісною власніспо подружжя. [INFO] року [PERSON], помер. Він син спадкодавця, а [PERSON] мати спадкодавця, як спадкоємці за законом першої черги спадщину прийняли фактично. Відповідач [PERSON] - дружина спадкодавця, також прийняла спадщину. Оскільки у нього і [PERSON] відсутні на руках правовстановлюючі документи, вони не змогли отримати свідоцтво про право на спадщину і були вимушені звернутися до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування. Він з [PERSON] з часу реєстрації і до смерті [PERSON], померлого [INFO]., проживали у домоволодінні. На вихідних він їздив навідувати свою родину, але ночувати він приїзджав додому, бо у нього були напружені стосунки з матір'ю дружини. Після смерті батька [PERSON] відповідач [PERSON] почала чинити перешкоди у користуванні житловим будинком: вчиняла скандали, навмисно зачиняла двері зсередини будинку й не пускала до хати, чим чинила незручності, згодом взагалі змінила нижній замок. Він був вимушений винайняти інше житло, а бабуся поїхала до онука. Влітку у серпня 2016 року він з бабусею приїхали додому, але відповідач їх не пустила. У нього немає іншого житла. Будинок він не покидав (а.с.46-48). 10 січня 2016 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначає, що позов не визнає, оскільки перешкод у користуванні житловим приміщенням Позивачам ніколи не чинила, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за даною адресою не проживав і не проживає. [PERSON] ще до смерті свого сина не бажала також проживати за місцем своєї реєстрації. Тобто позивачі на день відкриття спадщини вже фактично не проживали за місцем своєї реєстрації з невідомих їй підстав. На контакт з нею не виходили, їх місце проживання їй не відоме і на сьогоднішній день. Вона зробила в будинку ремонт, брала на це кошти у кредит. Сплачує весь час за комунальні послуги. В кінці серпня місяця або на початку вересня місяця 2016 року, точно дату вона не пам'ятає, [PERSON] завітав до неї додому та повідомив в категоричній формі, що йому належить частина цього будинку, яку він хоче продати і проживати в будинку не збирається. Так як вона вже довгий час проживає в будинку, підтримує його в нормальному для життя стані та збирається далі в ньому проживати, таке повідомлення позивача ввело її в стресовий стан, після чого стало погано, викликала швидку медичну допомогу та перебувала на стаціонарному лікуванні. Нею жодного разу не чинились перешкоди у користуванні житлом по відношенню до позивача, а він сам зі своєї волі не проживає за місцем своєї реєстрації і не має наміру проживати там (а.с.61-63). Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні первісного позову з підстав, викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Позивач [PERSON] пояснила, що вона жодного разу не чинила перешкод у користуванні будинком. [PERSON] не проживав у будинку. Якось привіз бабусю і сказав, що вона буде тут жити, але вона вже не ходила, тому була проти, бо її потрібно було доглядати. Замки в будинку не міняла. [PERSON] обіцяв сам знятися з реєстрації, коли добудує свій будинок, але цього не зробив. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічного. Відповідач [PERSON] пояснив, що всі перепони почалися після смерті батька. До цього він вільно перебував у будинку. Дійсно він мешкав в ньому не постійно, але залишався ночувати. Оскільки у нього є цивільна дружина і дитина, він їздив до них і там залишався. Він перестав приходити після смерті батька, бо з позивачем були постійні сварки. Позивач не захотіла, щоб бабуся мешкала в будинку, вона дійсно була хвора, але потроху пересувалася. Коли був живий батько, він сплачував за комунальні послуги. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради - Луценко Н.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. 26 вересня 2016 року ухвалою судді відкрито провадження по справі і призначено до судового розгляду (а.с.24). 08 грудня 2016 року судом зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісчним позовом [PERSON] Ухвалою судді від 03 травня 2017 року провадження у цивільній справі за первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за зустрічною позовною заявою [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом - зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, ПАТ КБ "ПриватБанк", про визнання права власності в порядку спадкування(а.с.115). Ухвалою від 26 квітня 2018 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за зустрічною позовною заявою [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом. Призначено судове засідання по справі на 22 травня 2018 року (а.с.120). Ухвалою від 22 травня 2018 року закрито провадження в частині заявлених позовних вимог до [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] по цивільній справі №206/5483/16-ц, 2/206/30/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за зустрічною позовною заявою [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом (а.с.124). 30 липня 2018 року від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. В задоволенні первісного позову просить відмовити і задовольнити зустрічні позовні вимоги (а.с.136). Вислухавши доводи та пояснення позивача ті її представників, відповідача і його представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити повністю. Судом встановлено, що 17 листопада 2006 року [PERSON] діючи на підставі доручення, виданого від імені [PERSON] продав [PERSON] відповідно договору купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння № [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Камеко Т.П. (а.с.9). Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], власниками якого є [PERSON], та [PERSON], кожному з яких належить по 1/2 частини домоволодіння (а.с.10-12). З домової книги для реєстрації громадян проживаючих в [ADDRESS] від 22.12.2006р. [PERSON], [INFO] зареєстрований в будинку з 11 червня 2013 року (а.с.13-17). З актів від 22.09.2016р. і 11.06.2018р., підписаних сусідами і затверджених головою квартального комітету, [PERSON] за адресою своєї реєстрації по [ADDRESS] не проживав і не проживає, його особистих речей в будинку немає (а.с.18, 138). З довідки виданої головою квартального комітету № 33 від 26.09.2016р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] Відповідно до свідоцтва про народження, виданого повторно 08 листопада 2016 року Самарським районом у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 50). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 21 вересня 2016 року (а.с. 49). Відповідно до постанови державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. від 24.09.2016 року, [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS], в зв'язку з відсутністю на руках правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно спадкодавця (а.с.51). З наданих копій квитанцій видно, що [PERSON] сплачує за комунальні послуги за адресою [ADDRESS] Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2017 року, позовні вимоги задоволено. Встановлено факт родинних відносин в тому, що [PERSON], померлий [INFO] року, був сином [PERSON], [INFO]. Визнано за [PERSON], [INFO] в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлого [INFO] року, право власності на 1/12 (одну дванадцяту) частину домоволодіння [ADDRESS]. Визнано за [PERSON], [INFO] в порядку спадкування за законом після [PERSON], померлого [INFO] року, право власності на 1/12 (одну дванадцяту) частину домоволодіння [ADDRESS] [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01 листопада 2017 року (а.с.122). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного. У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тощо. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні враховувати будь-які фактичні відомості, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року справа № 501/6154/14-ц. За правилами статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд враховує, що [PERSON] не надала суду переконливих доказів на доведення факту відсутності відповідача у спірному будинку більше одного року без поважних причин, а також, що існує реальна небезпека порушення її права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача. Крім того, суд враховує, що відповідач [PERSON] є власником 1/12 частини спірного домоволодіння. Проте суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON], оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні житлом. Навпаки [PERSON] не намагався вселитися у домоволодіння, заперечень з цього приводу не було. Матеріалами справи і поясненями самого [PERSON] підтверджено той факт, що він приходив до будинку і його впускали. Таким чином суд знаходить не доведеним факт перешкоджання відповідачем [PERSON] у проживанні, користуванні і здійсненні права власності, тому вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed