Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка поширена [PERSON] в мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» з назвою: «[INFO]», сайт:[INFO]; зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, а саме: протягом 5 днів з дня набрання рішення законної сили спростувати поширену ним інформацію у такий же спосіб, у який вона поширювалася, шляхом опублікування рішення суду у мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук», стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] [PERSON] , як голова Роменської державної адміністрації, на своїй сторінці на офіційному сайті «Фейсбук» опублікував відео з назвою: «[INFO]», сайт [INFO]. З відео вбачається, що [PERSON] , на думку відповідача, займається «дерибаном землі», обробляє землі під смішні відсотки, обіцяє по 10 га землі депутатам. В свою чергу позивач є депутатом Сумської обласної ради, а тому поширення такої недостовірної інформації в мережі інтернет через офіційний сайт «Фейсбук» про начебто «дерибан» землі є порушенням його честі, гідності та ділової репутації. Між позивачем та [PERSON] відсутні будь - які домовленості щодо якихось схем дерибана. Відповідач навмисно образив позивача назвавши його ляльководом, феодалом, звинувачуючи його в дерибані землі на території Роменської територіальної громади, запевнюючи людей (слухачів) в тому, що позивач хоче відібрати землі і в Роменській територіальній громаді та тим, що позивач керує більшістю депутатів, які проголосують за заяви і викупить потім ці землі собі у власність. Позивач не має ніякого відношення до невикористаних та неуспадкованих паїв на території Грищенської і Коржівської сільських рад, про які запевняє відповідач з відео, а тим паче про якісь 200 га та 3%. Позивач не замовляв [PERSON] . Позивач не обробляє «державні землі, які не передали в ОТГ, першої спеціалізованої лікарні, коледжа СНАУ, який знаходиться в Ромнах, а там ще на хвилиночку більше ніж 600 га і сплачує за них також смішні відсотки.» Відповідач образливо висловлюється та надає недостовірну інформацію громадськості. Отже, враховуючи вищевикладене можливо прийти до висновку, що позивачем наведено факти порушення відповідачем його немайнових прав шляхом поширення інформації, яка не відповідає дійсності, в свою чергу у відповідача відсутні докази на підтвердження достовірності відображеної інформації, яка міститься у мережі «Фейсбук» та була опублікована з особистої сторінки [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, просять відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] [PERSON] , як головою Роменської державної адміністрації, на своїй сторінці в мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» було опубліковано відео з назвою: «[INFO]», сайт:[INFO]. У відео мова йде про наступне, з 4 хв. 25 сек.: « я підвиду до отих прізвищ, які займаються дерибаном, спільно з [PERSON] , у нас в Роменській територіальній громаді. ... [PERSON] підсказав таку ж саму схему нашим феодалам, так званим, Роменським, а зараз піде мова про [PERSON] . Це такий самий на сьогоднішній день обласний депутат, який володіє не одним гектаром земель, у нас в Роменський територіальний громаді і зараз по схемі [PERSON] , вони хочуть, так же само, відібрати землі і в Роменській територіальній громаді. Однією рукою заяви подаються в міську раду, наближених до даного депутату людей. І потім більшістю депутатів, якими також керує [PERSON] проголосують за ці заяви і викупить потім ці землі собі у власність. Все дуже просто. І що маємо відкривши декларацію [PERSON] , я бачу 21 земельну ділянку які офіційно зареєстровано на нього. Звісно до [PERSON] до 218 [PERSON] не дотягує, але стримкими темпами йде до цього. Але піднявши ще деякі документи офіційні у вільному доступі [PERSON] обробляє в Роменському районі, він обробляє 913 га землі, тобто майже тисячу він сьогодні обробляє. От дивлюсь по Грищенській і Коржівській сільських радах у [PERSON] заключені договори до 33 року під смішний відсоток 4 він сплачує до бюджету. Самі вдумайтесь! Землі приватної власності до 27 року заключені договора оренди. Не використані та неуспадковані паї, взагалі смішна сума, сьогодні [PERSON] обробляє 200 га землі і сплачує за них, вдумайтесь 3%. Це відповідь отому [PERSON] почутному, який сьогодні замість того, щоб займатись дійсно і розібратись хто і як деребане, і хто скільки сплачує, він їде до [PERSON] , і на замовлення [PERSON] , і розбірається не в тих людях. Розумієте. Помимо того, [PERSON] обробляє ще державні землі, які не передали в ОТГ, і тієї ж самої перший спеціалізованої лікарні, і коледж СНАУ який знаходиться в Ромнах, а там ще на хвилиночку більше ніж 600 га і сплачує за них також смішні відсотки. А тому шановний почутий, я б тобі дав би таку пораду, спочатку розібратись потрібно в оцих місцевих феодалах, а не спихувать на тих людей, які дійсно хочуть прозорого розподілу земель. І не йди на поводу оцих [PERSON] і всіх решт, які сьогодні хочуть розділити Роменські землі. ...який розподіл, який деребан, по яким землям, йде розподіл у нас в Роменський територіальній громаді. ...за моєю інформацією кожному депутату, який проголосує за оте ганебне рішення, яке вони хочуть просунути для своїх родичів та знайомих, обіцяють по 10 га землі, за кожний голос, от таке на сьогоднішній день відбувається в Роменській територіальній громаді. ... хто і як проголосує за оті міждусобойчики. за оте надання земель своїм рідним близьким та знайомим.». Позивач [PERSON] є депутатом Сумської обласної ради. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України). Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Положеннями норми ч.1 ст.297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України, що містяться у Постанові Пленуму від 27 лютого 2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності їх діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб. Відповідно до частин 2, 3 ст.297 ЦК України, гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2020 року по справі 490/3098/17, висловив наступну правову позицію. Частиною першою статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Положеннями ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Суд приймає доводи відповідача та його представника, що позивач є публічною особою, оскільки на момент поширення відповідачеми оспорюваної інформації позивач є депутатом Сумської обласної ради. При розгляді справи суд приходить до переконання, що відповідач висловив суб`єктивні оціночні судження з приводу діяльності позивача [PERSON] , як депутата Сумської обласної ради, тобто публічної особи, рівень критики якої є значно ширшим. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Аналогічні положення роз`яснено судам у абзаці 3, 4 пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість. Позивач обіймає посаду депутата обласної ради, а отже межа допустимої критики щодо позивача, як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується продукуванням інформації щодо такої особи членами територіальної громади та мешканцями району. Позивач просить спростувати інформацію, яка по суті є громадською критикою з приводу того, як він виконує свої обов`язки депутата обласної ради, а тому суд приходить до висновку, що поширення вказаної інформації не призвело до порушення особистих немайнових прав позивача. Суд вважає, що вказана вище інформація, поширена відповідачем в соціальній мережі Facebook є оцінкою дій позивача, висловлюваннями, які не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями відповідача. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції. Аналіз змісту оспорюваних вислювлювань свідчить про відсутність твердження про факти (час, спосіб, кількість тощо) і вказує на те, що по суті в ньому викладені оціночні судження відповідача. Оцінити правдивість чи правильність такого висновку неможливо. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону України «Про пресу», стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). Відповідно до рішення Конституційного Суду України за №2-рп/2012 від 20 січня 2012 року, перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. За таких, встановлених в судовому засіданні обставин суд вважає, що поширена відповідачем інформація містить оціночні судження, має суспільний інтерес до позивача, який є публічною особою, тому в даному випадку не мало місце поширення неправдивих відомостей щодо позивача. Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі масової інформації, по радіо чи в телепередачі або через мережу Інтернет. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вказана інформація, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням, яка хоч і є неприємною для позивача, однак не виходить за рамки суспільної моралі. Інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, так як позивач є публічною особою та підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації. Таким чином, оскільки не відбулось поширення недостовірної інформації у вигляді фактів щодо позивача, відсутній склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення вимог позивача. За таких обставин, правові підстави для задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформації, яка поширена в мережі інтернет, зобов`язання спростування інформації та стягнення моральної шкоди, відсутні. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed