Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області, у якому просить суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області №284 від 31 серпня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок громадян міста» у частині пункту 1.3., яким вирішено «…Передати безоплатно у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, будівництва житлового будинку та обслуговування господарських будівель [PERSON], мешканцю [ADDRESS] земельну ділянку площею 0,1462 га по [ADDRESS]». В якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено [PERSON] В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] підтримала позов та просила задовольнити такий на підставі повідомлених обставин та поданих доказів, вважає що рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області в оспорюваній частині є незаконним, оскільки прийняте з порушенням ст.17 Земельного кодексу України. Так, у 1997 році набув чинності Закон України «Про місцеве самоврядування», яким визначено, що повноваження із передачі земельних ділянок у власність належить виключно місцевим радам. Відповідно до ст.21 ЦК України від 2003 року, якщо правовий акт індивідуальної дії суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, то суд визнає такий незаконним та скасовує його. Представник відповідача Виноградівської міської ради Кавуля Г.Ю., який діє на підставі довіреності № 02-21/51 від 16.01.2014 р. заперечив проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідно до чинного на той час закону - ч.3 ст.3 Земельного кодексу України від 1990 року в ред. від 13.03.1992 року - повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати в тому числі виконавчим органам місцевого самоврядування. Рішенням «Про передачу міськвиконкому повноважень по прийняттю рішень щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок» від 10.10.1997 року, прийнятим сьомою сесією 22 скликання Виноградівської міської ради, було вирішено питання регулювання земельних відносин, а саме делеговано ряд повноважень в галузі земельних відносин, в тому числі повноваження із передачі земельних ділянок, виконкому Виноградівської міської ради. Відтак виконавчий комітет, надаючи [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку, діяв у межах наданих йому повноважень. Тому просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 23.11.2011 року, вважає позов безпідставним та таким, у задоволенні якого слід відмовити. Вважає, що оспорюване рішення відповідача не порушило прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача, тому звернення її до суду із таким позовом є безпідставним. Пояснив, що на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач [PERSON] не була власницею будинку, що розташований на суміжній земельній ділянці, тому вважає, що оскаржуване рішення на момент його прийняття не могло порушити її права, а відповідно до ст.15 ЦК України право на захист свого цивільного права кожна особа має у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши подані письмові докази, всебічно та повно з'ясувавши підтверджені ними фактичні обставини, що мають значення для прийняття обґрунтованого рішення по суті спору, суд встановив наступне. Земельну ділянку площею 0,1462 га за адресою [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області №284 від 11.08.1999 року «Про приватизацію земельних ділянок громадян міста» вирішено передати безплатно у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства, будівництва житлового будинку та обслуговування господарських будівель [PERSON], мешканцю [ADDRESS] (пункт 1.3. Рішення). (земельна ділянка перебувала у фактичному користуванні [PERSON] як така, на якій розташовано його житловий будинок і яка необхідна для його обслуговування). Виконавчий комітет, приймаючи оскаржуване рішення, діяв у межах повноважень, делегованих такому на підставі ч.3 ст.3 ЗК України в ред. 1992 року Рішенням від 10.10.1997 року, прийнятим на сьомій сесії 22 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області «Про делегування повноважень земельних питань виконкому міської ради», яким делеговано «виконкому міської ради на своїх засіданнях у міжсесійний період вирішувати питання про надання та безоплатну передачу в приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення садівництва, гаражного будівництва, надання земельних ділянок в оренду та продажу земельних ділянок». Встановлено, що позивач за договором купівлі-продажу від 17.07.2003 року купила у гр.[PERSON] 15/24 частин житлового приміщення будинку [ADDRESS], а за договором від 08.04.2005 року, укладеним із [PERSON] купила ще 9/24 частин цього будинку з надвірними спорудами. 20.10.2004 року Виноградівська міська рада рішенням №924 надала [PERSON] у власність земельну ділянку площею 15/24 від 0,1451 га [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства. 05.05.2005 року Виноградівська міська рада рішенням №1133 надала [PERSON] у власність земельну ділянку площею 9/24 від 0,1322 га [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства. Встановлено також, що земельна ділянка по [ADDRESS], на якій було розташовано придбаний в цілому позивачкою у 2003-2005 роках будинок, є суміжною із земельною ділянкою, що належить [PERSON], третій особі по справі, що розташована за адресою [ADDRESS]. Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд встановив, що на час прийняття оскаржуваного рішення у 1999 році позивач не була ні власником будинку, що був розташований по вул.[ADDRESS], ні власником чи/та користувачем земельної ділянки за вказаною адресою. У 2008 році [PERSON] на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд отримав Державний акт на прав власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на підставі оскаржуваного рішення. При цьому, в ході виготовлення технічної документації 19.08.2008 року постійно діючою комісією Виноградівської міської ради за наслідками розгляду межового спору по вул.Шевченка, 22-24 в м.Виноградів було складено акт, яким встановлено межу між земельними ділянками землекористувача [PERSON] та землекористувача [PERSON]. Акт затверджено рішенням Виноградівської міської ради від 17.10.2008 року №872. Цим же рішенням міської ради затверджено межу між присадибними ділянками вказаних землекористувачів у відповідному порядку. Рішенням Виноградівського районного суду від 31.05.2011 року, що набрало законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] [PERSON] зобов'язано усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] шляхом знесення (демонтажу) будівлі приміщення кафе-магазину «[INFO]», розташованого на земельній ділянці по вул.[ADDRESS]. Зі змісту вказаного рішення суд встановив, що здійснена [PERSON] перебудова житлового будинку, розташованого по вул.[ADDRESS], у кафе-магазин, спонукала виникнення спору із суміжним землекористувачем. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.15 ЦК України право на захист свого цивільного права виникає у особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Обґрунтовуючи своє право на звернення до суду із цивільним позовом про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 31.08.1999 року про передачу третій особі у справі [PERSON] безплатно у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, будівництва житлового будинку та обслуговування господарських будівель, позивач посилається на ч.1 ст.155 ЗК України та просить суд застосувати передбачений цією нормою закону спосіб захисту. В ході судового розгляду представник позивача додатково зазначила, що аналогічний спосіб захисту передбачено також ст.21 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Стаття 21 ЦК України передбачила визнання в судовому порядку незаконним та скасування правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином обов'язковою умовою для застосування судом передбачених зазначеними нормами закону способів захисту є порушення (невизнання, оспорювання) у зв'язку із прийняттям оскаржуваного акту цивільних прав чи інтересів особи, зокрема, прав особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст.155 ЗК України). Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч.1, 3, 4 ст.60 ЦПК України). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зі змісту Рішення Виноградівського районного суду від 31.05.2011 року, що набрало законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] суд з'ясував наступні обставини. Рішенням Виноградівської міської ради від 25.10.2005 року №407 [PERSON] надано дозвіл на перебудову житлового будинку по [ADDRESS] під кафе-магазин. У 2006-2007 роках відповідачка на даній земельній ділянці, що є суміжною із земельною ділянкою, належною [PERSON], побудувала кафе-магазин довжиною 25м., висотою 15м, загальною площею 501,5 кв.м., передала його в оренду. Згідно Постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2008 року визнано нечинним рішення Виноградівської міської ради від 25.10.2005 року №407, яким надано дозвіл на перебудову житлового будинку по [ADDRESS] під кафе-магазин, незаконними дозвіл №27 від 14.04.2006 року та проектну документацію, розроблену КПП "Виноградів-проект". В даній постанові зазначено, що [PERSON] самовільно, змінивши цільове призначення, перебудувала будинок на виробничий комплекс-кондитерського цеху, довжиною 25 метрів та висотою 15 метрів з 14 вікнами на подвір'я [PERSON] Стіна будівлі (виробничого комплекс-кондитерського цеху) розміщена безпосередньо на лінії межі, що є грубим порушенням вимог п. 3 ч. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудови міських і сільських поселень», згідно якого для догляду за будівлею та здійснення її поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш відступаючої конструкції стіни не повинна перевищувати 1 метр. Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Враховуючи зазначені вище обставини, суд встановив, що позивач на час судового розгляду справи не набула права власності на будівлю, що розташована на земельної ділянці за адресою [ADDRESS], та є суміжною із земельною ділянкою, що належить третій особі [PERSON] на праві власності. На додаткове обґрунтування щодо порушення прав позивач зазначила, що суміжними землекористувачами [PERSON] у 1999 році були [PERSON] та [PERSON] Після придбання будинку до неї перейшло право землекористування. А [PERSON], позиваючись до [PERSON] із вимогою знести зведену нею будівлю, зазначив, що [PERSON] нібито самовільно зайняла його земельну ділянку. Таким чином позивач вважає, що оскаржуваним рішенням, прийнятим у 1999 році, було порушено право на землекористування [PERSON] та [PERSON], оскільки частина земельної ділянки [PERSON] опинилася під їх житловим будинком. Суд вважає таку позицію позивача безпідставною, оскільки [PERSON] та [PERSON] не піднімали, в тому числі перед судом, питання про порушення їх права землекористування, а відповідно до ч.2 ст.3 ЦПК України на захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано таке право у випадках, встановлених законом. Таким чином, суд визнає, що за наявними матеріалами справи та поясненнями сторін, позивачем не доведене порушення оскаржуваним рішенням суб'єкта владних повноважень на момент його прийняття будь-яких існуючих на той час прав позивача, які б підлягали захисту у судовому порядку. Відтак, оскільки факт порушення оскаржуваним рішенням цивільних прав чи охоронюваних законом інтересів позивача не встановлено, правові підстави для задоволення позову відсутні. Розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Обміркувавши порушене позивачем питання про законність рішення, прийнятого виконавчим комітетом Виноградівської міської ради Закарпатської області, суд зазначає наступне. Рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради Закарпатської області №284 від 11.08.1999 року «Про приватизацію земельних ділянок громадян міста», прийнятим у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України «Про притванизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року, ст.ст.6, 10, 17, 23 Земельного кодексу України, вирішено передати безплатно у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, будівництва житлового будинку та обслуговування господарських будівель ряду громадян міста, в тому числі, пунктом 1.3.[PERSON], третій особі по справі. Встановлено, що виконавчий комітет на час прийняття рішення усвідомлено діяв у межах повноважень, делегованих такому Рішенням від 10.10.1997 року, прийнятим на сьомій сесії 22 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області «Про делегування повноважень земельних питань виконкому міської ради», яким делеговано «виконкому міської ради на своїх засіданнях у міжсесійний період вирішувати питання про надання та безоплатну передачу в приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення садівництва, гаражного будівництва, надання земельних ділянок в оренду та продажу земельних ділянок». Таке право місцевих рад було передбачено діючим на той час земельним законодавством: згідно ч.3 ст.3 ЗК України в ред. 1992 року, повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Таким чином і представницький орган місцевого самоврядування і його виконавчий орган вважали, що діють у межах наданих повноважень, ці дії виконавчого органу місцевого самоврядування були спрямовані в інтересах суспільства на виконання програми приватизації землі, та не були спрямовані на порушення на момент їх вчинення прав чи інтересів третіх осіб. Набувач за оскаржуваним рішенням - [PERSON] - не повинен був і не міг перевірити правильність дій суб'єкта владних повноважень, і такі дії не були наслідком винної чи/та протиправної поведінки набувача. У [PERSON] на момент прийняття спірного рішення існувало право та законні підстави на одержання земельної ділянки у приватну власність, ним додержано визначеного законом порядку набуття земельної ділянки у приватну власність та відповідних адміністративних процедур, починаючи зі стадії звернення до компетентного органу, а рішенням, що оспорюється позивачем, не заподіяно шкоди суспільним інтересам. У 2008 році [PERSON] на підставі вказаного рішення замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують прав на земельну ділянку, та йому 17.11.2008 року у встановленому порядку було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Оскаржуване рішення є юридичною підставою набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку. Суд встановив, що відсутній факт порушення внаслідок прийняття оскаржуваного рішення цивільних прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача. При викладених обставинах, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed