Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

07.08.2018 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за теплопостачання, позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення в житловому будинку [ADDRESS] центральною системою опалення теплопостачання якого здійснює КП «Харківські теплові мережі». У період з листопада 2014 року по квітень 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 866132,29 грн. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.10.2018 року справу передано на розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2018 року, справа №645/4480/18 надійшла в провадження судді Подус Г.С. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з`явився, проти позову заперечував, просив відмовити. Відповідач 14.07.2020 року подав до суду заперечення, в яких вказав, що порушено позовну давність, також вказує, про те, що на протязі років змінювався тариф. Суд, заслухавши доводи сторін та дослідивши надані докази приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія є товарною продукцією, що призначена для купівлі-продажу. Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання визначаються Законом України «Про теплопостачання», який регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання. Згідно ст.1 ЗУ «Про теплову енергію» - суб`єкти відносин у сфері теплопостачання - фізичні та юридичні особи незалежно від організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють виробництво, транспортування, постачання теплової енергії, теплосервісні організації, споживачі, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії. Згідно ст. 3 Закону, відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Частиною шостою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. При цьому відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє споживача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію. КП «ХТМ» веде господарську діяльність з вироблення, транспортування та постачання споживача теплової енергії на підставі відповідних ліцензій. Взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії безпосередньо регулюються Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року № 1198, які є обов`язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії. [PERSON] на праві власності належать нежитлові приміщення в житловому будинку [ADDRESS] . (а.с. 27-29) Згідно укладеного тимчасового договору про постачання теплової енергії №11383 від 01.08.2005 року [PERSON] та КП «ХТМ», останнє здійснило відпустку теплової енергії по о/р [NUMBER] у приміщення належне [PERSON] за адресою [ADDRESS] . (а.с. 5-7) Відповідачу регулярно направлялися платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію. (а.с. 32-76) Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актом про підключення та відключення від опалення №172/1197 від 06.11.2014 року, №172/6923 від 03.04.2017 року. Розрахунок спожитої енергії зроблено згідно із нормативним документом «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 України 244-94 з урахуванням теплового навантаження. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Таким чином, судом встановлено, що відповідач дійсно користувався тепловою енергією за період з 01.11.2014 по 01.04.2017, та повинен був сплачувати її вартість позивачу, однак її не сплатив, що є порушенням прав останнього. Відповідно до частини першої статті 256 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення (стаття 267 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає за доцільне застосувати строк позовної давності, з огляду на те, що з до суду позивач звернувся 07.08.2018 року, строк позовної давності становить 3 роки, то період з серпня 2015 року по квітень 2017 року підлягає стягненню з відповідача. Аналогічно позовну давність застосовано і до 3 % річних та інфляційних збитків. Відповідно до п.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку позивача (наданого до позовної заяви) 3% річних - 43181,96 грн., однак в позовних вимогах заявлено лише 3336,58 грн. Інфляційні витрати в розрахунку вказано - 297417,86 грн., а відшкодування заявлено лише на 71979,77 грн. Однак, не зважаючи на те, що розрахунок інфляційних витрат та 3% річних є вірним, суд не може виходити за рамки позовних вимог, тому вимогу в частині стягнення 3% річних та інфляційних збитків задовольняє в тій мірі, яку заявлено в позовних вимогах. Суд враховуючи, що відповідач безпідставно споживав теплову енергію та в добровільному порядку не відшкодував позивачеві її вартість, задовольняє в частково вимоги Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" в межах позовної давності та стягує з [PERSON] вартість спожитої теплової енергії за період з 07.08.2014 року по 31.04.2017 року сума боргу за невиконання договірних зобов`язань - 684215,14 грн., сума інфляційних витрат -71979,77 грн.; сума 3% річних - 3336,58 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, а саме в коефіцієнті 0,88, то і судовий збір піддягає стягненню частково 1762 грн. х 0,88 = 1550,56 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial