Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

01.04.15 року позивач звернувся з даним позовом (а.с.1-3, 9-10). В судовому засіданні позовні вимоги були уточненні (а.с.31-32). В обґрунтування позову позивач посилається на те, що працював у відповідача на посаді юрисконсульта з 18.11.2004 року по 02.03.2015 року, після чого на підставі наказу № 38к був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає звільнення його 02.03.15 року незаконним, оскільки директор підприємства у своїх наказах не обґрунтувала необхідність скорочення штату та звільнення, фактично на підприємстві не відбулося скорочення, оскільки на займану ним посаду було прийнято іншу особу, профспілкова організація не надала своєї згоди на його звільнення, відповідач не повідомив державну службу зайнятості про майбутнє вивільнення, відповідач не склав новий штатний розпис, його було звільнено через 20 днів після закінчення 2-місячного строку після видачі наказу про його скорочення, крім того, йому не було запропоновано інші вільні посади на підприємстві, не було проведено повний розрахунок у день звільнення та він не був письмово повідомлений про нараховані суми при звільненні. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити, визнати незаконними та скасувати наказ № 38 від 02.03.2015 року в частині його звільнення, поновити на посаді юрисконсульта КП «Зеленодольський міський водоканал», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.04.2015 року по день прийняття судового рішення, стягнути моральну шкоду в сумі 5000 гр. та допустити негайне виконання рішення. Відповідачем подано заперечення на позов, в яких відповідач зазначає, що на підставі п.3 ст.64 ГК України на підприємстві у четвертому кварталі 2014 року відбулись зміни істотних умов в організації праці на підставі наказу № 146 від 14.11.2014 року «Про заходи з оптимізації витрат підприємства на 2015 рік, підвищення рівня якості надання послуг населенню, підвищення рівня оплати за комунальні послуги». 12.12.2014 року видано наказ № 163 про скорочення чисельності персоналу, згідно якого 03.03.2015 року було скорочено посаду юрисконсульта, яку займав позивач. Позивача було письмово повідомлено про наступне вивільнення 16.12.2014 року, тобто не пізніше, ніж за 2 місяці, як цього вимагає ст.492 КЗпП України, та було вказано дату звільнення 02.03.2015 року. В звязку з відсутністю роботи за професією чи спеціальністю, відповідної юрисконсульту, позивачу не пропонувалася така робота. Разом з тим, враховуючи досвід робот позивача на попередніх місцях роботи, 13.02.2015 року позивачу було запропоновано інші посади на підприємстві, які на той час були вакантні. Позивач особисто ознайомився з цими вакансіями, але не виявив бажання займати будь-яку вільну посаду на підприємстві, оскільки від нього не надійшло ні заяв, ні усних повідомлень про те, що він згоден зайняти вакантну посаду. Після попередження позивача про скорочення посади юрисконсульта 16.12.2014 року підприємство звернулося до профспілкового комітету про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем, але станом на 02.03.2015 року відповіді від профспілок не надійшло, що підприємством було розцінено як надання згоди на розірвання трудового договору. До державної служби зайнятості у письмовому вигляді підприємство не зверталося, оскільки вивільнення не було масовим. (а.с.19-20). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням чинного законодавства, згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачем була отримана після фактичного звільнення, що не являється порушенням КЗпП України. На час звільнення позивача профспілковий комітет підприємства не надав відповідь на подання щодо надання згоди на звільнення позивача, що було розцінено як згода на звільнення, тому 02.03.2015 року позивача було звільнено із займаної посади. На час попередження про звільнення позивачу не пропонувалися інша робота, оскільки не було вакантних посад. Робота була запропонована 13.02.2015 року згідно наявних вакансій, про що позивач був ознайомлений під підпис, але позивач не виявив бажання зайняти жодну із запропонованих посад. Також після звільнення позивачу було доплачено кошти в сумі 689,51 гр. за час затримки розрахунку. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працює в КП «Зеленодольський міський водоканал» інспектором відділу кадрів та являється головою профспілкового комітету. 12.12.2014 року було видано наказ про скорочення посади юрисконсульта, яку займав позивач, та звільнення позивача із займаної посади. Вона особисто знайомила позивача з даним наказом. На час видання вказаного наказу вільних посад на підприємстві не було. У лютому 2015 року на підприємстві в звязку зі звільненням працівників були наявні вільні посади, про які вона в письмовій формі повідомила позивача, але позивач не надав згоди зайняти вільну посаду, тому 02.03.2015 року позивача було звільнено. 16.12.2014 року до профспілкового комітету керівником було направлено лист та подання про надання згоди на звільнення позивача, вказаний лист та подання вона отримала 18.12.2014 року, після чого вона зібрала профспілковий комітет і на засіданні оголосила подання директора підприємства. Члени профкому ознайомилися з положеннями КЗпП України щодо порядку надання згоди на звільнення працівника. Відповідно до ст.43 КЗпП України у разі несвоєчасного направлення рішення профкому керівнику підприємства вважається, що профком дав згоду на звільнення працівника, тому члени профкому вирішили не направляти рішення, оскільки вважали звільнення позивача законним. Повторно директор підприємства направила лист щодо розгляду подання 22.01.2015 року, вона його отримала, але подання не розглядалося на засіданні профкому. 07.08.2015 року директор підприємства знову направила до профкому листа щодо розгляду подання про надання згоди на звільнення позивача. Оскільки позивач на той час вже звернувся до суду з даним позовом, вона призначила засідання профкому на 18.08.2015 року, вказану дату вона погодила з позивачем, але позивач на засідання не з»явився, в звязку з чим засідання було призначено на 26.08.2015 року, про що позивачу було направлено листа, крім того, вона йому телефонувала, але позивач не відповідав на дзвінки. 26.08.2015 року відбулося засідання профкому, на якому прийнято рішення про надання згоди на звільнення позивача. Засідання відбулося без участі позивача, так як його не змогли повідомити, запрошення на засідання позивач отримав на початку вересня місяця. Свідок [PERSON] пояснила, що вона з 01.04.2015 року працює на посаді техніка на час декретної відпустки, обовязки виконує згідно посадової інструкції, з якою її ознайомили. Відповідно до посадових обовязків вона виконує роботу техніка, а також деякі обовязки, які раніше виконував юрисконсульт на підприємстві. Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача на посаді юрисконсульта згідно наказу № 137к від 17.11.2004 року (а.с.76). 14.11.2014 року відповідачем видано наказ № 146 «Про заходи щодо оптимізації витрат підприємства на 2015 рік…». 12.12.2014 року директором КП «Зеленодольський міський водоканал» видано наказ № 163 про скорочення з 03.03.2015 року посади юрисконсульта та звільнення в звязку зі скороченням штату позивача з 02.03.2015 року, про що було повідомлено позивача (а.с.24, 4). Наказом № 37а від 02.03.2015 року (а.с.29) посада юрисконсульта виведена зі штатного розпису з 03.03.2015 року. З довідки, наданої відповідачем (а.с.25), встановлено, що станом на 13.02.2015 року були вільними наступні посади: озеленювач, слюсар по ремонту автомобілів, слюсар аварійно-відновлювальних робіт, електромонтер по ремонту та обслуговуванню електроустановок, машиніст насосних установок, які були запропоновані позивачу, що підтвердив позивач в судовому засіданні та пояснив, що він не виявив бажання працювати на запропонованих йому посадах. 16.12.2014 року за вих. № 1928 директор КП «Зеленодольський міський водоканал» звернулася до профспілкового комітету підприємства з поданням про надання згоди на звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.26,27). 22.01.2015 року за вих. № 184 директором підприємства направлено листа щодо надання згоди на звільнення з 02.03.2015 року позивача (а.с.43). 16.12.2014 року за № 06 у профспілковому комітеті КП «Зеленодольський міський водоканал» зареєстровано вказане подання адміністрації. 22.01.2015 року за № 01 зареєстровано лист адміністрації про надання згоди на звільнення. Вказані обставини підтверджуються оглянутим в судовому засіданні журналом вхідної та вихідної документації по профспілці КП «ЗМВ». Ч.5 ст.43 КЗпП України встановлено, що виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмові формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. На підставі п.1 ч.1, ч.2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1)змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників... Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1... цієї статі, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до положень ст.492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до п.3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, тому вимоги позивача про скасування наказу відповідача № 163 від 12.12.2014 року про скорочення посади юрисконсульта та звільнення в звязку зі скороченням є безпідставними і не підлягають задоволенню, оскільки вказане рішення прийнято правомочним органом у встановленому порядку в межах повноважень. При таких обставинах суд приходить до висновку, що відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, передбачені ст.ст. 40, 492 КЗпП України, оскільки позивача було попереджено про наступне вивільнення більш, ніж за 2 місяці, посаду, яку займав позивач, було скорочено, позивачу було запропоновано іншу роботу на підприємстві згідно наявних вакансій, але позивач відмовився від переведення на іншу роботу, позивач не користувався переважним правом на залишення на роботі, крім того, відповідачем дотримано вимоги ст.43 КЗпП України щодо звернення 16.12.2014 року до профспілкового органу з поданням про розірвання трудового договору з позивачем в звязку зі скороченням штату, відповідач, не отримавши рішення профспілкового органу навіть після повторного звернення 22.01.2015 року щодо розгляду вищевказаного подання, розірвав трудовий договір з позивачем 02.03.2015 року, що узгоджується з положеннями ч.5 ст.43 КЗпП України. Посилання позивача на ту обставину, що він не був письмово повідомлений про нараховані суми та з ним не було проведено повний розрахунок в день звільнення, підтвердився в судовому засіданні, але судом також встановлено, що відповідач самостійно усунув вказане порушення (а.с.51, 52, 68-70). Крім того, вказане порушення не являється підставою для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач стверджував, що всі надані відповідачем докази були складені після його звільнення, що свідчить про незаконність звільнення, але в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не надано докази на підтвердження факту підроблення наданих відповідачем доказів. Крім того, при огляді в судовому засіданні журналів вхідної та вихідної кореспонденції КП «Зеленодольський міський водоканал», а також журналу вхідної та вихідної документації по профспілці КП «ЗМВ» не виявлено жодних ознак підроблення записів у вказаних журналах. Пояснення позивача про наявність інших вакантних посад на підприємстві, які йому не були запропоновані, не найшло підтвердження в судовому засіданні, тому суд не бере до уваги вказані пояснення. Позивач пояснював, що відповідачем порушено положення ч.3 ст.492 КЗпП України щодо повідомлення державної служби зайнятості про його вивільнення. Вказане твердження не ґрунтується на законі, тому суд не бере його до уваги, оскільки на підставі оспорюваного позивачем наказу було вивільнено тільки позивача, тобто вивільнення не було масовим. Суд також не бере до уваги твердження позивача про те, що фактично не відбулося скорочення штату, так як обовязки, які виконував він, на даний час виконують інші працівники, оскільки в судовому засіданні на підставі досліджених доказів встановлено, що на підприємстві було скорочено посаду юрисконсульта і у звязку зі скороченням вказаної посади обовязки, які виконував юрисконсульт, були розподілені згідно посадових інструкцій між іншими працівниками підприємства (а.с. 37-39, 44-50). На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання незаконним наказу про його звільнення та поновлення на роботі в звязку з безпідставністю вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому у задоволенні вказаних позовних вимог також слід відмовити.

Outcome: dismissed