Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона тривалий час вела спільне господарство та спів мешкала з відповідачем. Від спільного проживання вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. Як зазначає позивач, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, відповідач не наводить. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON], до повноліття дитини; дозволити їй (позивачу) або її офіційному представникові без згоди батька - [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, не з'явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу без її присутності за наявними матеріалами у справі на розсуд суду (а.с.30). При таких обставинах, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився, направивши суду листа, в якому просить розглядати справу в його відсутність, позов підтримує (а.с.19). Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.4). Згідно довідки Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства м.Коростень № 164 від 18.02.2016 року, неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N 534), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без згоди та супроводу батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1, абзацу одинадцятого пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів, за яких суд мав би можливість дійти висновку, що дитина потребує короткочасного виїзду за кордон (призначення курсу лікування за кордоном, придбання в туристичній фірмі туру на відпочинок, запрошення на виїзд дитячого гуртка, або у дитячі табори), не надано і доказів, що відповідач невмотивовано відмовив у наданні згоди на виїзд дитини за межі України. Доказів наявності у позивача коштів, достатніх для оплати переїзду її та дитини за кордон, оплату проживання протягом певного терміну під час перебування за кордоном, та повернення до України позивач також суду не надала. Також, не надано доказів позбавлення відповідача батьківських прав, за яких суд мав би дійти висновку про можливість не враховувати його думку щодо питань виховання дитини. Сам по собі факт проживання дитини із матір'ю не впливає на обсяг прав батька. Крім того, позовна заява не містить зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутній виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично надає позивачці право на виїзд з дитиною з України на інше постійне місце проживання. Таке суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Таке рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду. Крім того, надання дозволу на майбутній виїзд дитини за межі України до досягнення нею повноліття не передбачено чинним законодавством України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в їх обґрунтування, а тому відмовляє в їх задоволенні. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed