Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 04 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В. за реєстрованим номером 862. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 20 березня 2018 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого вона на випадок смерті заповідала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, однак звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивач дізналася про існування оспорюваного договору довічного утримання. Вважаючи, що [PERSON] уклала договір довічного утримання виключно у зв`язку з тим, що перебувала в тяжкому для неї становищі, а саме: надто похилий вік, важкий стан здоров`я, перенесена напередодні хвороба серця, а відтак виключно під впливом на неї [PERSON] . За вказаних обставин, посилаючись на положення ст. 233 ЦК України, просила визнати договір недійсним. Ухвалою суду від 08 травня 2019 року вирішено питання щодо забезпечення позову, заяву [PERSON] задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 травня 2019 року витребувано у нотаріуса в порядку забезпечення доказів належним чином засвідчену копію договору довічного утримання, укладеного 04 вересня 2018 року Ухвалою суду від 13 травня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 13 червня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач не визнає позовні вимоги, вказує на те, що права та інтереси позивача не порушені, оскільки на час відкриття спадщини у [PERSON] було відсутнє право власності на квартиру, а відтак цей об`єкт не може входити до складу спадщини. Крім того, як стверджує відповідач, [PERSON] не має статусу позивача з огляду на вимоги ч. 3 ст. 215 ЦК України. Також відповідач посилається на те, що особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або вчинено не на таких умовах. Враховуючи викладене просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 19 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 19 серпня 2019 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив задовольнити з викладених в позові підстав. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечували, просили у задоволенні позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу - Гаврилова О.В. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши характер спірних правовідносин, оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 березня 2018 року [PERSON] було складено заповіт, за яким вона на випадок смерті заповідала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 04 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. [INFO] [PERSON] померла. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивач дізналася про існування оспорюваного договору від 04 вересня 2018 року. Звертаючись до суду, позивач вказувала, що правочин, який оспорюється, вчинено під впливом тяжкої для померлої обставини та на вкрай невигідних умовах, посилаючись при цьому на положення ст. 233 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на статті 203, 744 ЦК України договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин може бути визнано недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична або юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Статтею 233 ЦК не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу. Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин - тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності волевиявлення особи на вчинення правочину на тих умовах, за яких його було укладено. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.10.2019 по справі №185/7043/16-ц. За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що померла не усвідомлювала, що підписує (вчиняє) договір довічного утримання, крім того позивач зазначала, що [PERSON] уклала договір довічного утримання виключно у зв`язку з тим, що перебувала в тяжкому для неї становищі, а саме: надто похилий вік, важкий стан здоров`я, перенесена напередодні хвороба серця, а відтак виключно під впливом на неї [PERSON] Однак, позивачкою не доведено обставин для визнання договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, а судом не встановлено вкрай невигідних умов вчинення померлою оспорюваного договору. Крім того, слід зазначити, що стаття 755 ЦК України встановлює, що договір довічного утриманння (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. 2. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. При цьому позивачка не є стороною договору довічного утримання від 4 вересня 2018 року. За положеннями ч. 2-4 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог і приходить до висновку про їх недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed