Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулась 31 травня 2017 року до суду з позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради\~, за участі третьої осби: ОСББ "У АЛЕКСАНДЕРА" і просить визнати за нею права власності на частину підвального приміщення розташованого в будинку № 92 по вулиці Мала Арнаутська в місті Одеса. \~ \~ \~ \~Позивач мотивує свої вимоги тим, що вона мешкає в будинку № 92 по вул. Мала Арнаутська з 2003 року в кв. №5 та є власником зазначеної квартири. Під будинком знаходилося підвальне приміщення, яке не використовувалося і знаходилось в аварійному стані. З 2003 року по теперішній час позивач користується підвальним приміщенням за адресою: вул. Мала Арнаутська, 92. З початку користування позивачем зазначеним приміщенням і до теперішнього часу до неї ніяких претензій з боку місцевої влади, керівництва житлово-комунального сервісу КП ЖКС «Арнаутський», КП ЖКС «Фонтанський» та мешканців ОСМД «У Александера» не предявлялось. Зазначене приміщення використовувалось позивачем згідно з його призначенням, вона дотримувалася правил користування приміщення і не використовувала його всупереч інтересах інших осіб, за власні кошти позивачем були проведені ремонтні роботи у зазначеному приміщенні. У 2007 році, після організації ОСББ на загальних зборах було прийнято рішення передати позивачеві в користування та розпорядження приміщення підвалу, для того щоб вона і надалі здійснювала ремонтні роботи, необхідні для відновлення приміщення підвалу. На площу підвалу була нарахована сума сплати за утримання будинку та прибудинкової території, яку позивач сплачує до цього моменту. Позивач вважає, що вона набула право власності на вказане приміщення підвалу, в зв?язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом. Провадження у справі відкрито 01 червня 2017 року. 06 вересня 2017 року судом залучено ОСББ «У Александера» та ОМР до участі у справі у якості співвідповідачів. 24 жовтня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Департамент комунальної власності ОМР. 30 листопада 2017 року представником Одеської міської ради подано заперечення проти позову, в яких представник посилається на те, що підстав для набуття права власності за набувальною давністю не має, так як спірне майно перебуває у власності територіальної громади м. Одеси, а також Одеська міська рада не відмовлялась від даного майна на користь інших осіб чи приймала рішення про передачу його у приватну власність. 08 лютого 2018 року за результатами повторного автоматичного розподілу справа передана для розгляду\~ судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявській Л.М. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільно - процесуальний\~ Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з\~ 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються\~ за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 12 лютого 2018 року прийнято до свого провадження справу, встановлено загальний порядок розгляду справи та повернуто справу у підготовче провадження. 05 травня 2018 року третьою особою надані письмові пояснення, в яких директор ДКВ ОМР просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що спірне приміщення є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, а рішення про його відчуження не приймалося. 14 серпня 2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради, Об?єднання співвласників багатоквартирного будинку «У Александера», третя особа Департамент комунальної власності ОМР, в якій просить визнати за [PERSON], право власності на частину підвального приміщення розташованого в будинку № 92 по вулиці Мала Арнаутська в місті Одеса (яке складається з наступних підсобних приміщень: № 1 - площею 16,2 кв.м., № 9 - площею 21,4 кв.м., № 10 - площею 16,4 кв.м., № 11 - площею 11,6 кв.м., № 12 - площею 18,9 кв.м., № 13 - площею 6,2 кв.м., № 14 - площею 15,3 кв.м.) загальною площею 106 кв.м. (відповідно до технічного паспорту від 20.12.2007 року). 27 серпня 2018 року представником Одеської міської ради подано відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на його безпідставність. 22 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з?явився, надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити повністю. Представник ОСББ «У Александера» в судове засідання не з?явився, надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов визнав, не заперечував проти задоволення повністю. Представники ПРА ОМР та ДКВ ОМР в судове засідання не з?явилися, про час, дату і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку, будь-ких заяв чи клопотань не надали. Представник Одеської міської ради в судовому засідання позов не визнав повністю, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на заперечення, викладені у відзиву. Суд розглядає справу за відсутності представників позивача, ПРА ОМР та ДКВ ОМР, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення представника Одеської міської ради, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. [PERSON] мешкає в будинку № 92 по вул. Мала Арнаутська, з 2003 року в кв. №5 та є власником зазначеної квартири на підставі договору купівлі продажу від 31 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Зареєстрований в «ОМБТІ та РОН» № 308 стр. 135 в книзі 376 пр. 25 квітня 2003 р. З 2003 року по теперішній час позивач користується підвальним приміщенням в будинку де вона мешкає, за адресою: вул. Мала Арнаутська, 92. Позивач вказує, що з початку користування зазначеним приміщенням і до теперішнього часу до неї ніяких претензій з боку місцевої влади, керівництва житлово-комунального сервісу КП ЖКС «Арнаутський»; КП ЖКС «Фонтанський», та мешканців ОСМД «У Александера» не предявлялось. Підвальне приміщення використовувалось позивачем згідно з його призначенням, вона дотримувалася правил користування приміщення і не використовувала його всупереч інтересах інших осіб, за власні кошти позивачем були проведені ремонтні роботи у зазначеному приміщенні. У 2007 році, після організації ОСББ на загальних зборах було прийнято рішення передати позивачеві в користування та розпорядження приміщення підвалу, для того щоб вона, і надалі, здійснювала ремонтні роботи, необхідні для відновлення приміщення підвалу. На площу підвалу була нарахована сума сплати за утримання дому, та прибудинкової території, яку позивач сплачує до цього моменту. Позивач вважає, що вона набула право власності на вказане приміщення підвалу з підстав положень ст.ст. 331, 344, 392 ЦК України, в зв?язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Однак, судом встановлено, що спірні приміщення підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, є нежитловими приміщеннями, що належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеса в особі Одеської міської ради. Так, у 90-х роках здійснювалось розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць, тобто комунальною власністю територіальної громади м. Одеси. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» весь житловий і нежитловий фонд перейшов до комунальної власності. Підтвердженням приймання відповідного майна у власність територіальної громади м. Одеси є рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 06.04.1992 року № 104 «Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоровя, народної освіти та культури», яким затверджені відповідні акти приймання-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями народного господарства. Зокрема, зазначеним рішенням затверджено акт приймання-передачі державного майна у комунальну власність міста Одеси за галуззю житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року. До відповідного акта поряд з іншими відомостями додано зведену відомість житлового та нежитлового фонду місцевих рад, що передавався у власність м. Одеси відповідно до зазначеного акта приймання-передачі. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Тобто, фактично територіальна громада м. Одеси набула право власності на спірний обєкт нерухомості на підставах, встановлених чинним на той час законодавством України, що безпосередньо підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311, а також прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та відповідним двостороннім актом приймання-передачі майна. Крім того, у Позивача відсутня ознака добросовісності володіння чужим майном. Так, зі змісту ст. 344 ЦК України, випливає, що позивач як володілець майна протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це право з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відмови Одеської міської ради від спірних приміщень підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92. Крім того, право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на спірний обєкт нерухомого майна ніколи не припинялось. Відповідно до розяснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Таким чином, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Системний аналіз умов набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України у порівнянні з умовами набуття права власності у інший спосіб (наприклад, за договором, за іншим правочином або на безхазяйне майно, відумерлу спадщину тощо) дає підстави вважати, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У володільця немає іншої правової підстави володіти майном, в тому числі і за договором. Відсутні інші правовідносини між ним та зацікавленими особами, в тому числі і щодо безхазяйного майна або відумерлої спадщини, стосовно якої не було вчинено дії по переходу її у власність територіальної громади (розділ 6 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» Верховний Суд України, 2013 рік). Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно з п. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. При цьому, Одеська міська рада, яка від імені та в інтересах територіальної громади м. Одеси відповідно до закону здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, зокрема, приміщенням підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, будь-якого рішення про відчуження зазначеного обєкта нерухомого майна не приймала. Крім того, Позивачем до позовної заяви додано технічний паспорт на нежитлове приміщення підвалу у будинку № 92 по вулиці Малій Арнаутській у місті Одесі від 12.11.2014 року, виготовлений ТОВ «ЛЕКС» на замовлення [PERSON], у якому зазначено про самовільне захоплення останньою приміщень підвалу. Отже, самовільне захоплення майна виключає ознаку добросовісності володіння, яка є необхідною умовою для застосування положень цивільного законодавства про набувальну давність, оскільки спростовує фактичну чесність суб'єкта у своїй поведінці. Таким чином, відсутня ознака добросовісності володіння Позивачем нежитловим приміщенням підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92. Більше того, Одеська міська рада вважає, що дії [PERSON] фактично є незаконним захопленням майна територіальної громади м. Одеси. Крім того, ОСББ «У Александера» не мало будь-яких правових підстав для передачі [PERSON] спірних приміщень підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, оскільки зазначена юридична особа не набула права власності на вказаний обєкт нерухомого майна. Так, Позивач зазначає про те, що ОСББ «У Александера» прийняло на баланс будинок № 92 по вулиці Малій Арнаутській у місті Одесі, після чого прийняло рішення про передачу спірних приміщень підвалу у вказаному будинку [PERSON], що, на думку Позивача, є достатньою підставою для набуття нею права власності на зазначений обєкт нерухомого майна. Однак, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав» факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Крім того, норми чинного національного законодавства не містять такої підстави набуття права власності як прийняття майна на баланс. Отже, прийняття ОСББ «У Александера» на баланс будинку, у якому розташовані спірні приміщення підвалу, не означає автоматичний перехід права власності на вказані нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, зазначена юридична особа не мала будь-яких правових підстав для розпорядження спірним обєктом нерухомого майна, оскільки право власності на нежитлові приміщення підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, належить територіальній громаді м. Одеси, а правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними від імені та в інтересах останньої здійснює Одеська міська рада. Поряд з цим, відповідно до інформації із Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] входить до складу осіб, які мають право вчиняти дії від імені ОСББ «У Александера» без довіреності, у тому числі підписувати документи, та не має будь-яких обмежень щодо представництва цієї юридичної особи (вказана інформація зазначається у розділі «Відомості про органи управління юридичної особи»). На переконання суду, зазначена інформація пояснює причини визнання даного позову відповідачем ОСББ «У Александера», оскільки очевидною є «штучність» позовних вимог, заявлених до останнього, у звязку із наявністю «штучного спору», коли де-факто обидві сторони представлені одними особами. Таким чином, вищевикладене доводить відсутність у поведінці Позивача ознаки добросовісності володіння чужим майном та виключає можливість набуття права власності на спірні приміщення підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, за допомогою правового механізму застосування інституту набувальної давності. Крім того, Позивачем не доведено факту володіння спірним обєктом нерухомого майна протягом десяти років. Так, квитанції про сплату комунальних послуг у будь-якому разі не можуть бути доказами володіння [PERSON] спірними нежитловими приміщенням підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, протягом десяти років, особливо враховуючи, що найбільш рання квитанція, надана Позивачем до суду, датована 2011 роком. Отже, до теперішнього часу жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував володіння [PERSON] спірними нежитловими приміщенням підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, протягом десяти років, Позивачем до суду не надано. Крім того, Позивачем не надано до суду будь-якого доказу, який би підтверджував те, що спірні нежитлові приміщення підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, є допоміжними та належать на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир багатоквартирного будинку. Так, Позивач у своїй позовній заяві посилається на положення статті 382 ЦК України, статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004, що визначають статус допоміжних приміщень і приміщень загального користування багатоквартирного будинку, поширюючи на них правовий режим спільної сумісної власності співвласників квартир багатоквартирного будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що спірні нежитлові приміщення підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, є допоміжними та належать на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир багатоквартирного будинку за зазначеною адресою, не надано. Усі твердження Позивача ґрунтуються на її власних припущеннях. Допоміжні приміщення, поняття яких визначено у\~Законі України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Нежилі приміщення в багатоквартирному житловому будинку таку функцію не виконують. Поряд з цим, нежилі приміщення є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Тобто, знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир. Крім того, чинним законодавством не передбачено механізму передачі у власність громадян окремо допоміжних приміщень будинку, оскільки останні не є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Отже, належність [PERSON] спірних приміщень підвалу на праві приватної власності на підставі рішення суду про визнання права власності за набувальною давністю спростує поширення на них правового режиму спільної сумісної власності співвласників квартир багатоквартирного будинку та належність їх до категорії допоміжних. І, навпаки, належність спірних підвальних приміщень до категорії допоміжних не дозволяє вимагати визнання права власності на них за набувальною давністю як на самостійний об'єкт цивільно-правових відносин за окремою фізичною особою. Крім того, Позивач в обґрунтуванні позовних вимог так і не визначилась з підставами звернення до суду з даною позовною заявою, оскільки посилається на ст.ст. 331, 344, 392 ЦК України. Так, підставою для звернення до суду [PERSON] вказала статтю 344 ЦК України, яка регламентує визнання права власності за набувальною давністю. Другою підставою вказала статтю 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, зі змісту вказаної статті вбачається, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права), у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для реалізації диспозиції статті 392 ЦК України є відсутність іншого способу для відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Позивачем у даній категорії справ є особа, яка є власником майна, оскільки для того, щоб звернутись до суду з метою захисту відповідного права, позивач має бути носієм цього права, оскільки в іншому випадку порушення такого права неможливе, а підстави для звернення до суду відсутні. Однак, [PERSON] предявлено даний позов не для визнання права власності, а для набуття вказаного права. Крім того, відповідно до постанови ВСУ від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Проте, Позивачем не надано будь-якого доказу того, що [PERSON] є власником спірних нежитлових приміщень підвалу, а також доказів того, що Одеська міська рада, як відповідач у справі, будь-яким чином оспорює або не визнає її право власності. Згідно статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, зазначена стаття регулює відносини, повязані із набуттям права власності на новостворене майно, зокрема, на новостворене нерухоме майно. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, якщо Позивач, як зазначено у позовній заяві, здійснила реконструкцію, в результаті якої побудовано нові нежитлові приміщення підвалу, то вона повинна була зареєструвати право власності на ці приміщення у встановленому порядку, оскільки як за раніше чинним законодавством, так і на теперішній час право власності та інші речові права на обєкти нерухомого майна (у тому числі новостворені) підлягають державній реєстрації. Поряд з цим, відповідно до постанови ВСУ від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Однак, суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що спірні нежитлові приміщення підвалу за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, буд. № 92, є новоствореним обєктом нерухомого майна, Позивачем до суду не надано. При цьому, проведення Позивачем ремонту спірних підвальних приміщень не дозволяє відносити ці приміщення до категорії новоствореного нерухомого майна, оскільки спірні приміщення підвалу у будинку № 92 по вулиці Малій Арнаутській існували з моменту побудови зазначеного будинку, а не створені гр. [PERSON] За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача та відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: dismissed