Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

[PERSON] 30.03.2021 звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу, у якому просить суд здійснити переведення на відповідача прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу від 30 серпня 2003 року, предметом якого є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601); від 04 грудня 2004 року, предметом якого є квартира розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8673757); ВЕК № 422797, реєстр 1-1234, від 13 квітня 2007 року, предметом якого є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649). В обґрунтування позову вказує, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2003 року, шлюб було розірвано за рішенням суду. Вказує, що в період шлюбу за спільні кошти сторонами на підставі договорів купівлі-продажу було придбано декілька квартир в центрі міста Дніпро. Враховуючи той факт, що відповідач зареєстрував право власності на спірні квартири на своїх мати та бабусю, не бажає в добровільному порядку поділити вказане нерухоме майно, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив та просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала відзив в якому посилалась на безпідставність та необґрунтованість позову, вказала, що позивачем вибрано не належний спосіб захисту права, отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та переведення прав та обов`язків покупця за договорами купівлі-продажу, а відтак просила в задоволенні позову відмовити. Вислухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що 18 квітня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №213, прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] . Протягом 2003-2007 років, за договорами купівлі-продажу було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2421601); квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8673757); квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5869649) (а.с. 54-59). Право власності на вищезазначені квартири було зареєстровано на мати та бабусю відповідача - [PERSON] , [PERSON] . Однак, із банківських квитанцій, що були надані позивачем разом із позовною заявою, вбачається переказ значної суми коштів на загальну суму в 55 550 доларів США на рахунки продавців квартир [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] безпосередньо від імені відповідача - [PERSON] (а.с. 70-72). Вищезазначений факт відповідач не заперечував. Більше того, у відзиві на позовну заяву підтвердив переведення ним грошових коштів, та зазначив, що діяв від імені та в інтересах покупців - [PERSON] , [PERSON] . Станом на сьогодні, після смерті первісних власників майна, відповідач фактично прийняв спадщину, оскільки у встановлені законом строки подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини та користується спірним майном, що самим відповідачем не заперечується (а.с. 68). Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року №6-486цс16, Верховного Суду від 30 січня 2019 року №444/848/16-ц, Верховного Суду від 05 квітня 2019 року №645/4711/15-ц. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року №621/2180/17-ц. Враховуючи вищезазначену позицію касаційної інстанції, суд критично відноситься до тверджень відповідача щодо того, що грошові кошти були особистою власністю його матері та бабусі і були лише передані відповідачу, оскільки жодних доказів на підтвердження цього [PERSON] надано не було. Також відповідачем не було надано і доказів на підтвердження здійснення ним представництва, а у банківських квитанціях [PERSON] був зазначений безпосереднім платником. Копії нотаріальної довіреності із правом здійснення платежів із метою придбання спірних квартир відповідачем надано також не було. Суд критично ставиться до посилань з боку відповідача про наявність достатніх доказів того факту, що [PERSON] , [PERSON] мали достатній дохід для придбання спірної нерухомості. Крім того, суд критично ставиться до посилань представника відповідача на те, що відповідач не мав доходу, оскільки це спростовується фактом придбання автомобіля Пежо відповідно до договору від 22.12.2005 за 122488,00 гривень (а.с.82-86) та придбанням часток квартири, розташованої в м. Судак. Таким чином, судом встановлено обставини, на які посилається позивач, оскільки останні знайшли своє підтвердження, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а відповідачем не спростовано, що за спірні квартири було сплачено грошові кошти, які є спільним майном подружжя. Однак, суд звертає увагу позивача на те, що переведення прав та обов`язків покупця перебачено цивільним законодавством як спосіб захисту порушеного переважного права. Більше того, у ч.4 ст.362 ЦК України йдеться про порушення переважного права саме шляхом продажу, а не придбання майна, навіть якщо воно було зареєстровано на третіх осіб. Здійснити переведення прав покупця можливо лише у разі порушення переважного права купівлі у судовому порядку та за наявності таких порушень: 1) продаж без попереднього сповіщення інших власників; 2) укладення угоди до закінчення термінів, визначених законом; 3) продаж за нижчою ціною, ніж пропонувалася іншим власникам; 4) недотримання процедури відмови від пріоритетного права неповнолітнього співвласника; 5) внесення інших змін в умови продажу (створення більш вигідних умов для третьої особи в порівнянні зі співвласниками). Таким чином, позивачем було неправильно обрано спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed