Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

25 серпня 2016 року на адресу Приморського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України», треті особи: керівник філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» Войний Олександр Валентинович, виконуючий обов'язки керівника філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» Станська Галина Миколаївна про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, скасування протоколу та поновлення на роботі. По якій просив: - визнати Протокол від 02 червня 2016 року, який складений членами трудового колективу щодо відсутності [PERSON] на робочому місці в період з 24 травня 2016 року по 01 червня 2016 року незаконним та скасувати його. - визнати Наказ № 52 від 07 липня 2016 року протиправним та скасувати Наказ Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» № 52. - поновити [PERSON] на посаді юрисконсульта Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України». - стягнути з Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» код ЄДРПОУ 3772758 на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. - зобов'язати Філію «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» код ЄДРПОУ 3772758 розрахувати та провести виплату грошових коштів згідно трьох листків непрацездатності серії АГШ №746567 та серії АГШ № 746688. - стягнути з Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» код ЄДРПОУ 3772758 на користь [PERSON] 3000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Вимоги за позовом обґрунтував тим, що Наказом № 18 керівником Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» позивача було зараховано в штат підприємства з 01 вересня 2015 року на посаду юрисконсульта за сумісництвом на 0, 5 ставки. На час працевлаштування до Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України», позивач вже був працевлаштований та працював на Приватному підприємстві «ВУДВОРК». На даному підприємстві позивач є одним із засновників і керівником одночасно. На початку червня місяця в позивача значно погіршилося самопочуття після чого 02 червня 2016 року він отримав листок непрацездатності. 15 червня 2016 року листок непрацездатності був закритий та наданий керівнику філії. Після закриття листа непрацездатності [PERSON] 16 червня 2016 року склав заяву про надання щорічної відпустки, оскільки був необхідний додатковий час на реабілітацію. Згідно до Наказу № 50 від 16 червня 2016 року позивач отримав щорічну відпустку та підприємством були розраховані відпускні. Згідно до Наказу № 50 [PERSON] був зобов'язаний приступити до виконання своїх обов'язків з 07 липня 2016 року. 21 червня 2016 року отримавши побутову травму, позивачу відкрили листок непрацездатності серії АГШ № 746567, який було продовжено новим листком серії АГШ № 746688, у якому зазначено, що позивачу необхідно приступити до роботи з 13 серпня 2016 року. З 20 липня 2016 року позивач отримав лист надісланий від Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України», згідно якого, його було звільнено з підприємства 07 липня 2016 року на підставі Протоколу від 02 червня 2016 року складеного членами трудового колективу щодо відсутності позивача на робочому місці у період з 24 травня 2016 року по 01 червня 2016 року та у відповідності до Наказу № 52 від 17 червня 2016 року. 15 серпня 2016 року прибувши на підприємство позивач надав листки непрацездатності за № 74567 та № 746668, які були зареєстровані в журналі вхідної кореспонденції за № 110 від 15 серпня 2016 року. Позивач стверджує, що співробітники підприємства приступити до виконання своїх обов'язків йому не дали та підтвердили його звільнення на підставі Протоколу від 02 червня 2016 року складеного членами трудового колективу щодо відсутності позивача на робочому місці в період з 24 травня 2016 року по 01 червня 2016 року, а також звільнення у відповідності з Наказом № 52. Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, у зв'язку з чим був змушений звернутися до суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позов не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Третя особа Станська Г.М. до суду не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Позивач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку для звернення до суду, свої вимоги обґрунтував тим, що отримав конверт зі штрих-кодом № 6500904777492, у якому був Наказ № 52 та Супровідний лист № 42, направлений Філією «Одеський Іподром» ДП «Конярство України», 20 липня 2016 року. Даний факт підтверджується особистим підписом листоноші на титульному листі конверта. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, за вирішенням трудових спорів працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Стаття 234 КЗпП України передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, районний, у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. З огляду на вищевикладене суд вважає, що пропущений позивачем строк, є таким, що пропущений з поважної причини та вважає за необхідне поновити строк для звернення до суду щодо вирішення трудового спору. Судом встановлено, що Наказом № 18 керівником Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» позивача було зараховано в штат підприємства з 01 вересня 2015 року на посаду юрисконсульта за сумісництвом на 0,5 ставки, що підтверджується копією Наказу від 31.08.2015 року. На час працевлаштування до Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України», позивач вже був працевлаштований та працював на Приватному підприємстві «ВУДВОРК». На даному підприємстві позивач є одним із засновників і керівником одночасно. Позивач стверджує, що на початку червня місяця в нього значно погіршилося самопочуття після чого 02 червня 2016 року він отримав листок непрацездатності, оригінал наявний в матеріалах справи, та згідно з яким позивач був зобов'язаний приступити до роботи з 14 червня 2016 року. Позивач стверджує, що 21 червня 2016 року, перебуваючи в щорічній відпустці, отримав побутову травму, на підставі чого йому було відкрито листок непрацездатності серії АГШ № 746567, який було продовжено новим листком серії АГШ № 746688, у якому зазначено, що позивачу необхідно приступити до роботи з 13 серпня 2016 року, копії листків наявні в матеріалах справи. Згідно копії протоколу, який складений членами трудового колективу від 02.06.2016 року, [PERSON] був відсутній на роботі з невідомих керівництву причин у період з 24.05.2016 року по 01.06.2016 року за виключенням вихідних днів 28.05.2016 та 29.05.2016 року. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно письмових пояснень від 03.09.2016 року, наданих секретерам [PERSON], [PERSON] на роботі майже не з'являвся, свою роботу не виконував, також не надав відомості з основного місця роботи на численні прохання секретаря. Інспектор ОК [PERSON], у своїх поясненнях від 03.10.2016 року зазначила, що [PERSON] на роботі майже не з'являвся, свої трудові обов'язки не виконував, вимогу про надання копії трудової книжки проігнорував та не надав її до теперішнього часу. Вищевикладене, також, підтверджується поясненнями провідного бухгалтера [PERSON] від 03.10.2016 року та головного бухгалтера [PERSON] від 03.10.2016 року. Згідно наданих судом заперечень відповідача, [PERSON] на даний час не повернув майно яке належить підприємству ДП «Конярство України» і рахується на балансі, дана обставина підтверджується поясненнями бухгалтера-касира [PERSON]; копією фіскального чеку та випискою про придбання пристрою; копією звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за № 385 від 07.10.2015 року, згідно якого [PERSON] було надано кошти в розмірі 399,00 гривень для придбання комп'ютерної мишки. Наказом від 17.06.2016 року позивача було звільнено із займаної посади юрисконсульта на підставі п.3 ч.1 ст. 43-1 КЗпП України, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого робітника, який не є сумісником. З копії Акту про відмову від підпису від 17.06.2016 року, який був складений у присутності головного бухгалтера Станської Г.Н, бухгалтера-касира [PERSON], Інспектора ОК [PERSON] секретаря Назарової Ж.В. вбачається, що [PERSON] відмовився надати розписку, що він ознайомлений з Наказом № 52 від 17.06.2016 року. Із копії супровідного листа від 21.06.2016 року вбачається, що позивач відмовився ознайомитися з Наказом № 52 про звільнення його з посади юрисконсульта, у зв'язку з чим йому було направлено копію Наказу № 52 від 17.06.2016 року за місцем проживання, а також копію Протоколу від 02.06.2016 року, складеного членами трудового колективу щодо відсутності позивача на робочому місці в період з 24 травня 2016 року по 01 червня 2016 року. Відповідно до копії Наказу № 53 від 17.06.2016 року [PERSON] було прийнято на посаду юрисконсульта з 08.07.2016 року. Відповідно до п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 N 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Відповідно до п. 8 Положення, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Як роз'яснено у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилаються, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Звертаючись з цим позовом до суду та заперечуючи наявність підстав для його звільнення, позивач не скористався процесуальним правом надати докази, які мали підтвердити дотримання позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства та виконання своїх трудових обов'язків, та не спростував наведені відповідачем обставини, які підтверджуються письмовими доказами про відсутність позивача на роботі в період з 24 травня 2016 року по 01 червня 2016 року. Оскільки, позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що його було звільнено з порушенням норм трудового законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про поновлення [PERSON] на роботі. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Оцінюючи встановлені в справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що звільнення на підставі п.3 ч.1 ст. 43-1 КЗпП України проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стосовно вимог позивача про зобов'язання Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» код ЄДРПОУ 3772758 розрахувати та провести виплату грошових коштів згідно трьох листків непрацездатності серії АГШ №746567 та серії АГШ № 746688, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.1 Iнструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженій наказом МОЗ України від 13.11.2001 р. № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Згідно п.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої спільним наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 р. № 532/274/136-ос/1406 листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. Таким чином, листок непрацездатності посвідчує юридичний факт непрацездатності особи, та є підставою для виникнення і зміни правовідносин - надає право для звільнення від роботи, яке не вважається прогулом, а також право на матеріальне забезпечення. Позивач стверджує, що 21 червня 2016 року він отримав побутову травму та на підставі цього було відкрито листок непрацездатності серії АГШ № 746567, цей листок непрацездатності був продовжений новим листком непрацездатності серії АГШ № 746688, у якому зазначається, що відповідачу необхідно стати до роботи з 13 серпня 2016 року. Згідно п. 2.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України від 13 листопада 2001 року N 455, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 4 грудня 2001 року за N 1005/6196. При втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів. Якщо непрацездатність триває понад 10 календарних днів, продовження листка непрацездатності до 30 днів проводиться лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення, а надалі - ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого, з періодичністю не рідше 1 разу на 10 днів, але не більше терміну, встановленого для направлення до МСЕК. В окремих випадках, коли захворювання вимагає тривалого лікування, наприклад у разі важких травм та туберкульозу періодичність оглядів ЛКК з продовженням листка непрацездатності може бути не рідше 1 разу на 20 днів залежно від тяжкості перебігу захворювання. Отже, листок непрацездатності серії АГШ № 746567 був виданий позивачу 21.06.2016 року та продовжений листком серії АГШ №746688 до 13 серпня 2016 року, що свідчить про стійке захворювання позивача, але з наданих позивачем листків не вбачається який саме діагноз був у позивача, також не вбачається висновків лікаря та ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого. Таким чином, в матеріалах справи відсутні достатні та належні докази, які б свідчили про втрату працездатності позивачем на такий довготривалий період. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що виплаті роботодавцем допомоги по тимчасовій непрацездатності передує певний комплекс дій - прийняття комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб) рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. При цьому, комісія розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник - роботодавець нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок. Починаючи з шостого дня обовязок роботодавця по сплаті належних особі сум, повязаних з тимчасовою втратою працездатності виникає лише після перерахування даних сум на рахунок підприємства з відповідного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребувати їх. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Згідно з п. п. 6, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 209 року «Про судове рішення в цивільній справі» при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З матеріалів справи не вбачається доказів про те, що позивач є застрахованою особою, який він має страховий стаж, не надано довідки про розмір середньої заробітної плати зі всіма складовими, не надано копії трудової книжки, тобто взагалі в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували право позивача на виплату грошових коштів по тимчасовій непрацездатності. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 3 000 грн., то суд зазначає наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Положеннями ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права в сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази які підтверджують яким саме чином, дії Філії «Одеський Іподром» ДП «Конярства України» спричинили позивачу моральної шкоди, з яких міркувань виходив, визначаючи розмір шкоди саме в розмірі 3 000 грн., якими доказами це підтверджується та з урахуванням яких обставин визначено саме такий розмір моральної шкоди. Оскільки матеріалами справи не підтверджується спричинення позивачу моральної шкоди, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень слід відмовити. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed