Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

11.10.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована малолітня [PERSON] , однак за місцем своєї реєстрації вона не проживає з грудня 2018 року. Відповідач [PERSON] є онукою. ЇЇ донька перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , оскільки їх життя не склалося то шлюб у 2018 року було розірвано. Крім цього, 20.05.2019 року рішенням Фастівського міськрайонного суду місце проживання [PERSON] визначено за адресою місця проживання та реєстрації її батька по [ADDRESS] . На її звернення до [PERSON] з проханням добровільно виписати [PERSON] з будинку, він з незрозумілих підстав відмовляється. Всі витрати, пов`язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків покладені тільки на неї. Вважає, що онука не користується житловим приміщенням без поважних причин, а тому є всі передбачені законом підстави для визнання її такою, що втратила право користування будинком. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 24.12.2021 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що малолітня донька [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання, може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. У зв`язку з цим просив в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник третьої особи зазначила, що дитина повинна бути приписана із одним з батьків, як з матір`ю так і з батьком. В судовому засіданні третя особа [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи, судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування посвідченого 20.01.1995 року [PERSON] , державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за номером 2-172. Згідно будинкової книги, в даному будинку, з 09.04.2011 року зареєстрована малолітня [PERSON] . Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.05.2019 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за місцем проживання батька [PERSON] , [INFO] , прож.: [ADDRESS] . Відповідно до довідки виданої Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області від 16.09.2021 року № 143, [PERSON] проживає в [ADDRESS] . За даною адресою разом з нею зареєстрована, але не проживає її онука [PERSON] , [INFO] з грудня 2018 року по теперішній час. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] є донькою відповідача та [PERSON] , яка є третьою особою по справі. На час звернення до суду з даним позовом малолітня [PERSON] проживає зі своїм батьком [PERSON] ,однак місце її реєстрації значиться за місцем реєстрації її матері [PERSON] яка є адресою позивача. Разом з тим, на даний час малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Обґрунтування позивачем свох вимог про те, що оскільки ще до прийняття судом рішення від 20.05.2019 року про визначення місця проживання дитини, малолітня [PERSON] не проживає в належному позивачу житловому бкдинку та зареєстрована у ньому лише формально, а тому вона вважається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, також не заслуговують на увагу. Через свій вік [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житловому будинку за місцем реєстрації своєї матері обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування даним житлом. Аналогічну позицію висловив у постанові Верховний Суд від 27.12.2018 року у справі № 759/19394/15-ц, (провадження № 61-9128св18). Таким чином, суд, оцінивши докази сторони позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, приходить до висновку, що стороною позивача не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , що є підставою для суду у відмові в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed