Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

[PERSON], [PERSON], (далі - позивачі) звернулися до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], (далі - відповідачі), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне підприємство «Соглер», в якому з урахуванням уточнених у судовому засіданні позовних вимог просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку відповідачів, що розташована по [ADDRESS], заборонити відповідачам користуватися земельною ділянкою позивачів та не чинити перешкод щодо відновлення меж їх земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказали, що їм належить на праві спільної часткової власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого 05.10.2006р. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 13.04.2007р., сільською радою було складено акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, після позивачі звернулись до приватного підприємства «Солгер» для виготовлення технічної документації, яку згодом було затверджено сільською радою, та вирішено передати безоплатно у власність позивачам. Листом від 12.12.2013р. № 208 підприємством «Солгер» було повідомлено, що в сусідніх землевласників [PERSON], [PERSON], [PERSON] не вірно виготовлені правовстановлюючі документи, а саме невірне місце розташування земельної ділянки, її конфігурація та площа, яка накладається на земельну ділянку позивачів, і тому підприємством «Солгер» було призупинено роботу по технічній документації позивачів. Також позивачі вказували, що їх сусіди - відповідачі у справі, перешкоджають їм у користуванні їх земельною ділянкою, а саме шляхом не допуску їх на частину цієї ділянки, в зв'язку із чим вони не можуть користуватися нею. Крім того їм стало відомо, що відповідачі планують встановити огорожу на частині земельної ділянки, що надана позивачам у користування. В судовому засіданні позивачі вимоги за позовом підтримали, просили їх задовольнити із вказаних у позові підстав. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, вказуючи на його безпідставність. Відповідачі вказували, що 13.12.1993 року вони отримали у 12-й Київській Державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом за № 75/93 на жилий будинок [ADDRESS]. Отже, до них, як землекористувачів, згідно вимог ст. 30 Земельного Кодексу України 1991 року перейшло право користування земельною ділянкою в розмірі 0,25 га. Рішенням виконавчого комітету Бишівської сільської Ради Макарівського району Київської області від 26 серпня 2011 року за № 86 «Про зміну нумерації житлових будинків, які знаходяться на території Бишівської сільської Ради» внесено зміни в нумерацію жилого будинку в [ADDRESS] на [ADDRESS]. Рішенням сесії Бишівської сільської Ради від 01.11.2005 року за № 179-24-11 передано у власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку площею 0,25 га, якою вона користується з 1991 року в [ADDRESS]. 19.02.2008 року у присутності землекористувачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], та представника виконкому [PERSON], був складений акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки в [ADDRESS] за існуючими межами розміром 0,25 га. Таким чином посилання позивачів на захоплення частини їх земельної ділянки є безпідставними. Представник третьої особи ПП «Солгер» у судовому засіданні пояснив, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку відповідачів виготовлено з помилками, а тому наявне накладання земельної ділянки відповідачів на ділянку позивачів. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачам на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу будинку серії ВЕА №725527, зареєстрованого в БТІ 17.08.2006р., та свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВЕВ № 789229, зареєстрованого 05.10.2006р. Рішенням Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області у 2007 році за № 58-07-У позивачам надано дозвіл на виготовлення технічної документації для передачі у власність земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,25 га під будівництво та обслуговування жилого будинку та 0,06 га для ведення особистого селянського господарства. Остаточна площа земельних ділянок буде визначена після проведення інвентаризації землевпорядною організацією. Після встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки, виготовлення технічної документації землевпорядна організація повідомила позивачів листом від 12.12.2013р., № 208 про призупинення робіт з виготовлення технічної документації, оскільки у сусідніх землевласників відповідачів у справі земельна ділянка накладається на їх земельну ділянку. Вирішуючи вимоги за позовом, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Як передбачено ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею ж 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якими є відповідний витяг або свідоцтво про право власності. З наведених вище норм закону вбачається, що визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку відповідачів у разі порушення їх прав слід лише після перевірки підстав для їх видачі, тобто договору, рішення органу місцевого самоврядування чи місцевого органу виконавчої влади, що стали підставою для їх видачі. Зазначених вимог позивачами не заявлялося. Як передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Так, статтею 137 ЦПК України передбачено, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. У заяві про витребування доказів має бути зазначено, який доказ вимагається, підстави, за яких особа вважає, що доказ знаходиться в іншої особи, обставини, які може підтвердити цей доказ. Судом були розглянуті клопотання позивача про витребування доказів, однак у їх задоволенні було відмовлено, через те, що позивачами не було зазначено які саме докази слід витребувати, від кого, які обставини підтверджують ці докази та які складнощі у позивачів їх отримати від відповідних органів. Інших клопотань позивачами заявлено не було. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивачі не довели належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, зокрема, наявності у позивачів на праві користування земельної ділянки відповідної площі з відповідними межами, наявності у відповідачів на праві власності земельної ділянки та свідоцтва про право власності на неї, накладання земельних ділянок одна на одну, створення перешкод позивачам у реалізації їх прав як землекористувачів, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed