Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі судового наказу, виданого 13 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, на користь [PERSON] , на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , з однієї четвертої частини до однієї шостої частини його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. В обґрунтування позову зазначив, що він та відповідачка з 25 липня 2014 року по 23 травня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі та мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з відповідачкою. Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року з нього на користь відповідачки на утримання малолітньої дочки [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі однієї/четвертої частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 березня 2018 року і до досягнення дитиною віку повноліття. 02 жовтня 2018 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] в них народився син [PERSON] . Після народження сина [PERSON] , який потребує належного матеріального забезпечення, стала складною подальша сплата ним аліментів на користь відповідачки на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. В теперішній час на його утриманні знаходяться його новонароджений син [PERSON] , дружина [PERSON] , яка не працює і здійснює догляд за дитиною, а також дитина дружини від попереднього шлюбу - дочка [PERSON] , яка мешкає разом з ними, є дитиною з інвалідністю та потребує значно більшого фінансового забезпечення. Вважає, що він, як батько, повинний матеріально піклуватися не тільки про дитину від попереднього шлюбу, а й про дітей, з якими він проживає однією родиною, тобто про дочку дружини від попереднього шлюбу та їх спільного сина. Посилаючись на статті 141, 181,183, 192, 192 СК України, п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», постанову Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, вважає, що справедливим буде зменшення аліментів, що стягуються з нього на користь відповідачки на утримання дочки [PERSON] , з 1/4 частини до 1/6 частини його заробітку (доходу). Ухвалою судді від 01 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 18). До розгляду справи по суті від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 19-20), де зазначено, що вона не згодна із заявленими вимогами, бо вони є необґрунтованими. Посилання позивача на законодавче врегулювання розміру аліментів на дітей, що викладене у пункті 4 частини 1 ст. 161 ЦПК України, є неспроможним, оскільки розміри, що вказуються у цій нормі, стосуються саме розмірів аліментів, що стягуються із платника, а не лише факту наявності дітей. В теперішній час позивач зобов`язаний до сплати аліментів на утримання дитини лише на підставі одного судового рішення, яке обмежено однією четвертою частиною його доходів. Тому посилання позивача на перевищення розміру аліментів у порівняні із його законодавчим визначенням не може братися до уваги, оскільки законодавством врегульований примусовий порядок стягнення аліментів. Крім того, вважає, що позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а встановлена статтею 192 СК України можливість зміни розміру аліментів, визначених за рішенням суду, законом пов`язується із зміною матеріального або сімейного стану, погіршенням або поліпшенням здоров`я когось із учасників правовідносин. Метою цієї правової норми є забезпечення балансу між інтересами дітей, які виховуються у різних сім`ях. Вирішення питання про забезпечення такого балансу потребує порівняного доходу, тобто порівняння доходів, що припадають на кожну дитину у своїй сім`ї. А для цього позивач зобов`язаний довести факт наявності дисбалансу у матеріальному забезпеченні його дітей, але ним цього не зроблено, бо він у своєму позові не навів ніяких відомостей про свої доходи, про доходи своєї нової сім`ї, щоб порівняти доходи позивача з її доходами. Що стосується посилань позивача на те, що він також зобов`язаний фінансово забезпечувати дочку його дружини від попереднього шлюбу, яка є дитиною з інвалідністю, то у цьому випадку, в першу чергу такий обов`язок покладається на батьків дитини, а позивач повинний був би довести необхідність надання такої допомоги цій дитині саме ним. Таким чином, позовні вимоги позивача ґрунтуються виключно на обставинах, що свідчать про зміни в його сімейному стані, але ніякими доказами позивач не підтверджує, що ці зміни призвели до погіршення його матеріального стану, що може слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного судом. Крім того, заперечуючи проти позовних вимог, вона просить врахувати те, що разом з нею проживає її мати [PERSON] , 1959 року народження, яка є пенсіонеркою, розмір пенсії якої не дозволяє їй самостійно матеріально забезпечити своє життя. Тому вона, відповідачка, згідно ст. 202 СК України, зобов`язана утримувати свою матір, яка є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги. Також вказує на те, що позивач, який не працює, запевнив державного виконавця, що він буде самостійно перераховувати їй, відповідачці, аліменти на утримання дочки [PERSON] , але при цьому більше, ніж 2500 грн. щомісячно позивач ніколи не перераховував і на теперішній час його заборгованість по аліментами складає 10500 грн. Просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Позивачем надано відповідь на відзив (а.с. 24-25), де зазначено, що він не погоджується із запереченнями відповідачки, що зазначені в її відзиві на позов, оскільки вона безпідставно ігнорує норми ст. 192 СК України, вважаючи, що зміна сімейного стану не є причиною зменшення розміру аліментів, а вказуючи про наявність лише одного судового рішення про стягнення з нього аліментів, що, на її думку, виключає застосування п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України, не звертає увагу на те, що дана норма лише визначає залежність розміру аліментів від кількості дітей у платника аліментів. Вважає, що статтею 192 СК України, яка є прямою нормою, передбачена можливість зміни розміру аліментів у тому випадку, коли у платника аліментів змінилося щось одне: матеріальний стан чи сімейний стан, а не ці дві обставини в сукупності. Отже, зміна сімейного стану батька дитини, і як результат матеріального стану, може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Таким чином, зміна його сімейного стану (народження другої дитини та зміна матеріального стану у зв`язку з утриманням другої дитини, дружини, яка здійснює догляд за дитиною, з утриманням дитини дружини від попереднього шлюбу), є безперечною причиною для зменшення розміру аліментів. Його доходи, в порівняні з 2018 роком, не змінилися, фінансових зобов`язань стало більше, а отже погіршився його матеріальний стан. Зміна сімейного стану у зв`язку з народженням дитини, яка також перебуває на його утриманні, є підставою, в розумінні положень ст. 192 СК України для зміни стягнутих раніше аліментів. Він дійсно не має передбаченого законом обов`язку утримувати дитину його дружини від попереднього шлюбу, але ця дитина є повноцінним членом його сім`ї, і він не може не годувати цю дитину, не придбавати для неї одяг та ліки. Посилання відповідачки на те, що вона зобов`язана надавати допомогу своїй непрацездатній матері, не стосуються предмету розгляду цієї справи та його права на зменшення розміру аліментів. Наголошує на тому, що законодавством (ч.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України) визначено залежність розміру аліментів від кількості дітей у платника аліментів. Оскільки в нього є двоє дітей, яких він повинний утримувати, то розмір аліментів на їх утримання повинний становити 1/3 частину його доходів, тобто по 1/6 частині на кожну дитину. Вказане свідчить про те, що держава у своїх нормативних актах чітко визначила, що одній дитині достатньо аліментів у розмірі 1/6 частини на кожну дитину, що буде відповідати її інтересам. Заперечує проти того, що він має заборгованість з аліментів, які він сплачує на користь відповідачки, на підтвердження чого ним додається до справи довідка державного виконавця. Враховуючи зміну свого сімейного стану, зміну матеріального стану, наявність на своєму утриманні інших осіб, з урахуванням положень ч.5 ст. 183 СК України, закріплених у ч.9 ст.7 СК України принципів, вважає, що розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідачки, підлягає зменшенню, а його позов задоволенню. Позивач в судове засідання не з`явився, разом з відповіддю на відзив надав суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності у зв`язку із зайнятістю на роботі, задовольнити його позовну заяву в повному обсязі (а.с. 26). Виходячи з наведеного, відповідно до ч. 3. ст. 211 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу в судовому засіданні за відсутності позивача. У вступному слові представник позивача - адвокат Савко В.В. підтримував позовні вимоги [PERSON] та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Також пояснив суду, що позивач офіційно не працевлаштований, працює за трудовим договором на будівництві у приватних осіб. Він регулярно перераховує відповідачці на утримання дочки [PERSON] аліменти, які нараховуються, виходячи із середньої заробітної плати по місту, сплачує щомісячно більше, ніж 3282,00 грн. Позивач не має постійного доходу, утримує свою сім`ю. У вступному слові відповідачка позов не визнала, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені нею у відзиві на позовну заяву. Також пояснила суду, що позивач щомісячно перераховує їй 2500 грн. аліментів, але на теперішній час існує заборгованість з аліментів. Її мати, яка мешкає разом з нею та дочкою, є пенсіонеркою, отримує мінімальну пенсію. Дочка [PERSON] відвідує дитячий садок, за який вона, відповідачка, сплачує самостійно. Крім того, дитина відвідує танцювальну студію, за що вона щомісячно сплачує 150 грн., але поїздки на фестивалі потребують додаткових витрат. Вона та позивач разом не мешкають з серпня 2017 року. Раніше позивач працював на Дніпровській залізниці, а потім перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В червні-липні 2019 року позивач вийшов на роботу, а потім звільнився. Зі слів позивача, коли він був у відпустці по догляду за дитиною, його дружина, яка є перекладачем, працювала. Вислухавши представника позивача, відповідачку, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2014 року по 23 травня 2018 року, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року (а.с. 7-9). Сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з позивача на користь відповідачки на підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року, справа № 209/666/18, провадження № 2-н/209/72/18 (а.с. 11-12), стягуються аліменти в розмірі однієї/четвертої частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 16 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. 02 жовтня 2018 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 622 (а.с. 10). [INFO] у позивача та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 22 лютого 2019 року Чечелівським районним у місті Дніпро відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 13), в якому позивач вказаний батьком дитини. У позовній заяві, у відповіді на відзив, позивач стверджує, що з народженням сина [PERSON] , подальша сплата ним аліментів в розмірі однієї/четвертої частини його доходів на утримання дочки [PERSON] є неможливою, бо син [PERSON] також потребує матеріального забезпечення, а він, позивач, зобов`язаний матеріально забезпечувати обох своїх дітей, отже народження в нього другої дитини є підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на користь відповідачки на утримання дочки [PERSON] . Крім того, він утримує дружину [PERSON] , яка не працює, здійснює догляд за сином до досягнення ним трирічного віку, а також утримує дочку дружини від попереднього шлюбу, яка є дитиною з інвалідністю. Надані позивачем свідоцтво про шлюб з [PERSON] , свідоцтво про народження сина [PERSON] , свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] ( а.с. 14), посвідчення на дитину з інвалідністю [PERSON] (а.с. 15), підтверджує те, що на теперішній час позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] , що в нього народилася друга дитина - син [PERSON] , і що дочка його дружини є дитиною з інвалідністю. Проте, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що він дійсно мешкає однією сім`єю з [PERSON] , малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] , і що він матеріально утримує свого другого малолітнього сина, свою дружину та її дитину від попереднього шлюбу. Позивач взагалі не надав суду доказів, які б підтверджували отримання ним будь-яких доходів, їх розмір, а також розмір доходів членів його сім`ї. Позивачем не надано доказів того, що його дружина [PERSON] на даний час не працює, не отримує доходів та знаходиться на його утриманні, як про це зазначено в позову. Відповідачка ж стверджувала в суді, що після народження сина [PERSON] позивач знаходився у відпустці по догляду за ним до досягнення трьох років, а потім звільнився з роботу на Дніпровській залізниці. Таким чином, в поданій позовній заяві позивач не вказав та не довів наданими суду доказами того, що він не має можливості сплачувати на користь відповідачки на утримання дочки [PERSON] аліменти у визначеному судовим наказом розмірі. Відповідачка заперечує проти зменшення аліментів, посилаючись на те, що народження у позивача другої дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на утримання дочки [PERSON] . Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 5 ст. 183 СК України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Вказана норма кореспондується з положеннями, викладеними в п. 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України Згідно ч. 7 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Проте, вказані вище норми права не передбачають необхідності зменшення аліментів, що стягуються за судовим наказом на одну дитину в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, у разі наявності у нього другої дитини, народженої іншою жінкою. Згідно ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок про те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилається на те, що у нього змінився сімейний стан, бо народилася друга дитина, в результаті чого погіршився його матеріальний стан у зв`язку з необхідністю утримувати другу дитину, дружину, яка здійснює догляд за дитиною, та дитину дружини від попереднього шлюбу, і це є безперечною причиною для зменшення розміру аліментів. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження вказаних ним у позові обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження погіршення свого матеріального стану чи стану здоров`я, а наявність змін у його сімейному стані (народження другої дитини, реєстрація шлюбу з іншою жінкою, наявність у нової дружини дитини з інвалідністю від попереднього шлюбу) не свідчать про те, що він, не може сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] у визначеному в судовому наказі розмірі. Таким чином, суд вважає, що позивач належними допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Також суд вважає, що розмір аліментів, визначений судовим наказом, виданим 13 квітня 2018 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме її інтересам. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи, що позивач не довів підстави свого позову про зменшення розміру аліментів, визначених судовим наказом Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 квітня 2018 року, в задоволенні його позовних вимог необхідно відмовити. Зазначене вище узгоджується з правовою позицією, що викладена у Постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19, провадження № 61-9460св20.

Outcome: dismissed