Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП "Харківські теплові мережі", в якому просив суд визнати дії відповідача незаконними у відношенні до [PERSON] про стягнення заборгованості за надане теплопостачання в сумі 39865,43 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 400000,00 грн.. В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2014 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь КП «ХТМ» заборгованість за теплопостачання за період з 28 листопада 2012 року до 1 травня 2013 року в сумі 39865,43 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, вказане рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову КП «ХТМ» відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2014 року, ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року скасовано, залишено в силі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2014 року. Позивач вважає Постанову Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року необєктивною та незаконною з вини відповідача КП «ХТМ», який надав недостовірну інформацію, а також у звязку з халатністю суддів Верховного Суду України при дослідженні матеріалів справи. Позивач стверджує, що відповідачем неправомірно було застосовано розрахунок вартості спожитої теплової енергії, який встановлено Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, оскільки [PERSON] не був власником всієї будівлі № 19 по вул. Другої Пятирічки в м. Харкові та не вів підприємницьку діяльність у зазначених належних йому нежитлових приміщення. Зважаючи на це, [PERSON] мав сплачувати за отримане теплопостачання в нежитлових приміщеннях за правилами та тарифами, встановленими для житлових приміщень. Позивач вважає, що такі незаконні дії КП «ХТМ» призвели до сильних душевних страждань, з вересня 2014 року він знаходиться у постійній стресовій ситуації, що призводить до порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя - спілкування з рідними, друзями, колегами та незнайомими йому людьми, як це було раніше. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що обставини, на які посилається представник позивача в обґрунтування позову, вже були предметом дослідження в ході розгляду справи за позовом КП «ХТМ» до [PERSON] про стягнення боргу за надане теплопостачання в сумі 39865,43 грн. та вважає, що Фрунзенським районним судом м. Харкова винесено законне та обґрунтоване рішення, яке залишено в силі Верховним Судом України. Крім того, вважає, що відповідно до пунктів 3 та 4 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахування інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Проте, позивач в своєму позові не визначив та не обґрунтував жодної з вищеназваних підстав та критеріїв оцінки розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, згідно з чинним законодавством, підставою для притягнення до відповідальності є вина особи, яка відповідно до статей 62 та 129 Конституції України, має бути доведено і однією із основних засад є забезпечення доведеності вини. Але ж, ані обставинами позовної заяви, ані доданими до неї документами не засвідчений факт посягання на честь і гідність позивача з боку відповідача, а відповідно і не підтверджена його вина, у звязку з чим підстави для притягнення відповідача до відповідальності відсутні. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне. КП «Харківські теплові мережі» у грудні 2013 року звернулося до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості за надане теплопостачання. В обґрунтування позову КП «ХТМ» посилалося на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2012 року батьку відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2012 року належали нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-:-7, 9-:-14, 16-:-44, 48-:-55 по вул. Другої Пятирічки, 19 в м. Харкові. [PERSON], не уклавши договір на постачання теплової енергії, фактично отримував у період з листопада 2012 року до травня 2013 року теплову енергію за рахунок КП «ХТМ», яку це підприємство подає в централізовану систему опалення вказаного житлового будинку, де розташовані зазначені нежитлові приміщення. Постачання теплової енергії у приміщення житлового фонду на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону. Постачання теплової енергії в указаний об'єкт підтверджується актами про підключення та відключення від опалення, а також актом обстеження системи теплопостачання об'єкта від 19 жовтня 2012 року, 14 квітня 2013 року та 28 березня 2013 року. У травні 2013 року [PERSON] помер, та [PERSON] є його спадкоємцем. Оскільки теплова енергія є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу, а [PERSON] з листопада 2012 року до травня 2013 року за рахунок КП «ХТМ» користувався тепловою енергією на потреби опалення без договору, враховуючи, що до [PERSON] як до спадкоємця [PERSON] перейшли всі обов'язки останнього, посилаючись на статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та положення Закону України від 2 червня 2005 року № 2633-IV «Про теплопостачання» (далі Закон № 2633-IV), позивач з урахуванням уточнень позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь вартість спожитої теплової енергії за період з листопада 2012 року до травня 2013 року в розмірі 39865,43 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 229,40 грн. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2014 року позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь КП «ХТМ» заборгованість за теплопостачання за період з 28 листопада 2012 року до 1 травня 2013 року в сумі 39865,43 грн.. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, вказане рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову КП «ХТМ» відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі №6-582цс15 рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2014 року, ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року скасовано, залишено в силі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2014 року. Слід зазначити, що доводи представника [PERSON] - [PERSON] відносно того, що [PERSON], як володілець нежитлових приміщень 1-го поверху в житловому будинку літ. «А-4», що знаходяться в м. Харкові по вул. Другої Пятирічки, 19, не є власником будівлі в цілому, а тому не є споживачем теплової енергії, відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, які розглядають теплову енергію як товарну продукцію, були розглянуті судом та відхилені. Натомість, судом було встановлено, що нарахування за спожиту теплову енергію на потреби опалення проводяться підприємством на підставі п. 23 «Правил користування тепловою енергією», затверджених постановою КМ України від 03.10.2007 № 1198, згідно яким передбачено: «…у споживачів, які не мають приладів обліку комерційного обліку, кількості фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, зазначеного у договорі, з урахуванням фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин тепловикористовуючого обладнання в розрахунковий період за формулою Pт.э.от.= Qот*(tв.п.-tн.в.)/(tв.п.-tср.)Тот*Кот, передбаченою п.2.2.4 КТМ 204 Украины 244-94 мовою оригіналу «Нормы и указания по нормированию затрат топлива и тепловой энергии на отопление жилых и гражданских сооружений, а также на хозяйственно-бытовые нужды в Украине», та суд дійшов висновку, що КП «ХТМ» обґрунтовано нарахував заборгованість за період з 28.11.2012 року по 01.05.2013 року у розмірі 39865,43 грн., та ухвалив рішення про стягнення цієї суми. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 14 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовна вимога позивача про визнання дій відповідача незаконними у відношенні до [PERSON] про стягнення заборгованості за надане теплопостачання в сумі 39865,43 грн., ґрунтується на довільному та помилковому тлумаченні приписів чинного законодавства та позбавлена правового та фактичного обґрунтування. Суд не вбачає правових підстав вважати дії відповідача незаконними, оскільки КП «ХТМ» скористалось наданим йому правом, визначеним ч. 1 ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та звернулось до суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили. З огляду на викладене, у задоволенні вказаної позовної вимоги належить відмовити. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 400000,00 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобовязання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобовязання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд вважає, що в ході судового розгляду даної цивільної справи позивачем не доведені належними та допустимими доказами вина відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і діями КП «ХТМ». З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed