Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2007 року з нього на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 250 грн. щомісячно до повноліття дитини, які рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року збільшено до розміру 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до його повноліття. Ухвалюючи рішення про збільшення аліментів на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , до розміру 1/4 частини заробітної плати, суд виходив з того, що на його утриманні на той час не було інших неповнолітніх дітей. [INFO] у нього народився син [PERSON] , на утримання якого на користь його матері [PERSON] на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 листопада 2020 року з його доходів стягнуті аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку. Таким чином, у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває ще одна малолітня дитина, у нього змінився сімейний стан, а тому аліменти, які стягуються на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на користь відповідача, мають бути зменшені до 1/6 частини всіх видів його доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Зменшення розміру аліментів до 1/6 частини доходів позивача відповідає вимогам ст. 182 та ч. 5 ст. 183 СК України щодо розміру аліментів на одну неповнолітню дитину. Зазначив, що на день постановлення рішення про збільшення розміру аліментів Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року у нього на утриманні перебувала лише одна дитина, тому факт народження другої дитини є зміною сімейного стану, що в розумінні ст. 192 СК України є самостійною достатньою підставою для зміни розміру присуджених аліментів. Він працює токарем в ПрАТ «Дніпровський металургійний завод», його дохід з вересня 2020 року по лютий 2021 року за мінусом податку з доходів фізичних осіб становить 71 324,26 грн. (86 981,87 грн. дохід за 6 місяців - 15 656,74 грн. податок з доходів фізичних осіб за 6 місяців), середньомісячний дохід за цей період становить - 11 887,38 грн.; зменшення аліментів з 1/4 до 1/6, тобто на 1/12 частину доходу, в грошовому еквіваленті за місяць становитиме 990,62 грн., за рік ця сума складатиме 11 887,44 грн., що становить ціну позову. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року, з 1/4 до 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня набрання рішення суду законної сили до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні і зазначила, що позивачем не наведені обставини щодо погіршення його майнового стану, а народження дитини і стягнення аліментів на її утримання не є беззаперечною підставою для задоволення пред`явленого позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , що визнано сторонами у справі. Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року збільшено розмір аліментів, які рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2007 року стягнуто з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на користь матері [PERSON] , до розміру 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття [PERSON] , починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили, вирішено питання щодо стягнення судових витрат та відкликано виконавчий лист № 2-4486/2007, виданого на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2007 року, з компетентного органу ДВС (а. с. 5-6). Правом на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення позивач не скористався. [INFO] у позивача народилась дитина, [PERSON] , про що зазначено у рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2020 року, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до його повноліття, в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2020 року, на користь матері [PERSON] , (а. с. 7-8). Правом на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення позивач також не скористався. Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до довідки ПрАТ "ДМЗ" про доходи № 00000000091 від 10.03.2021 року заробітна плата [PERSON] з вересня 2020 року по лютий 2021 року без урахування аліментів становить 64 496,03 грн. (а. с. 9). Позивач вважає, що підставою для зменшення розміру аліментів є народження другої дитини та стягнення з нього аліментів на її утримання, однак, суд не погоджується з такими доводами позивача. Згідно із вимогами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, в свою чергу, ст. 15СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 8 Закону України «Про охоронудитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст.7СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно довимог ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, зазначено, що відповідно до вимог ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу вказаних норм випливає, що зазначене погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку зі значним погіршенням матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що в нього змінився сімейний і матеріальний стан, оскільки народився син від іншого шлюбу з [PERSON] , а у судовому засіданні зазначав про скрутне матеріальне становище, через те, що він отримує досить низьку заробітну плату. Разом з цим, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що його матеріальний стан погіршився. Крім того, зміна сімейного стану, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19. Доводи позивача щодо підстави для зменшення розміру аліментів низька заробітна платня, спростовуються наступним. Відповідно до вимог статей 181,182 СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 334/10971/16-ц. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Також з аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що при вирішенні питання щодо зменшення розміру аліментів слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Отже, для вирішення питання про зменшення в цьому випадку розміру аліментів, визначених рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року, позивачу необхідно довести, що після ухвалення рішення суду і до звернення до суду з цим позовом, тобто станом на 15 березня 2021 року, у нього змінився матеріальний, сімейний стан чи стан здоров`я в бік погіршення, що об`єктивно впливає на можливість матеріального утримання неповнолітньої дитини. Проте, жодних належних та допустимих доказів того, що з моменту постановлення судового рішення суттєво погіршився матеріальний, або стан його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, позивачем не надано. Будь-яких доказів щодо перебування позивача у важкому матеріальному становищі матеріали справи не містять і таких в судовому засіданні позивачем надано не було. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не надано суду належних доказів, що дають підстави згідно з положеннями ч. 1 ст. 192 СК України зменшити розмір аліментів, тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Разом з цим, суд звертає увагу сторін по справі на те, що ухвалення зазначеного судового рішення не позбавляє можливості платника або одержувача аліментів в подальшому звернутися до суду в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed