Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Максименко Любов Антонівни, про усунення від права на спадкування, мотивуючи позовні вимоги тим, що між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого у них є спільна дитина [PERSON] [INFO]. Тиврівським райвідділом РАГСу Вінницької області шлюб було розірвано та в книзі реєстрації актів громадського стану зроблено запис за № 138, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 26.02.1990 року серія [NUMBER] Між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого у них є спільна дитина [PERSON] [INFO]. Відділом РАГСу Тиврівського районного управління Вінницької області шлюб було розірвано та в книзі реєстрації актів громадського стану зроблено запис за № 163, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 27.12.1999 року серія [NUMBER] [INFO] [PERSON] помер у віці 54 років, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 14 та свідчить свідоцтво про смерть, видане органом державної реєстрації актів цивільного стану виконавчого комітету Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницькій області 03.11.2017 року серія [NUMBER] До складу спадщини увійшли всі права та обов'язки [PERSON], що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме майнові права на усе рухоме та нерухоме майно, яке належало йому на праві власності. Позивач має право на спадкування за законом у першу чергу, оскільки являється матір'ю [PERSON] На думку позивача, відповідачів [PERSON] та [PERSON], як спадкоємців після смерті [PERSON], необхідно усунути від права на спадкування за законом з таких підстав. Батько відповідачів - [PERSON] почав хворіти ще з 2002 року, у нього відказували ноги, важко було ходити. За ним доглядала спочатку сестра - [PERSON], за місцем його лікування у Гнівані. На початку 2003 року, мати - [PERSON] (далі позивач) з чоловіком (батьком покійного) поїхала у Гнівань, щоб доглядати за сином, йому ставало гірше, і тому вирішили звернутись в лікарню у м.Вінниці. Коли [PERSON] був у Гнівані, позивач просила його першу жінку - [PERSON] і їх сина [PERSON], щоб вони доглядали за ним і допомагали лікувати, однак, вони відмовились. Відповідач [PERSON] часто бував у батька, який допомагав сину порадою і матеріально. У лютому 2003 року [PERSON] лікувався у лікарні у м.Вінниці. За ним доглядала сестра - [PERSON] зі своїм чоловіком і дочкою: купували ліки, вирішували усі питання із лікарями, приносили їжу. В 2004 році [PERSON] лікувався у Гнівані, але на дому, до нього приходили лікарі. У лютому 2005 року він знову лікувався у лікарні. Цього разу його стан був дуже важкий, проводили реанімацію. Потрібно було, щоб біля нього постійно хтось знаходився. Його сестра з чоловіком жили з ним в лікарні, доглядали його і лікували за свій кошт. Позивач не могла приїхати бо дуже хворів її чоловік. У квітні 2005 року [PERSON] після виписки з лікарні, привезли до позивача. Він був дуже хворий, не міг перевернутись сам, навіть поїсти, мав трофічну виразку на нозі. Позивач півтора місяці годувала його з ложки. За цей час відповідачі не дзвонили і не приїжджали, хоча знали про його стан. [PERSON] почав одужувати: сам міг сідати, поїсти. Позивач замовила йому ходунки. В кінці 2005 року [PERSON] знову лікувався у лікарні у м.Віниці. За ним доглядала сестра з чоловіком. Всі витрати на лікування [PERSON] лягли на позивача і його сестру. У [PERSON] на той час була третя група інвалідності, а проходити лікування у лікарні треба було кожного року. Пенсія у нього була мала. У 2012 році [PERSON] дали першу групу. Коли [PERSON] потрібно було їхати у Гнівань, щоб отримати першу групу інвалідності. Позивач просила відповідача [PERSON] завезти батька у лікарню, на що той відмовився. Його син [PERSON] до 2012 року раз на рік приїжджав до батька. У 2012 році коли син приїжджав востаннє то між ними виникла сварка. З тих пір [PERSON] не дзвонив і не приїжджав. Батько намагався зв'язатись з ним, але все було марно. За той час, що [PERSON] жив у позивача його другий син - [PERSON], ні разу не відвідав батька і не допоміг матеріально хоча іноді дзвонив, приблизно один - два рази на рік. Намагаючись налагодити контакт з [PERSON] позивач з [PERSON] кілька років підряд надсилали гроші йому на день народження, проте підтримки від сина не було. Він не приїжджав, не висилав коштів і навіть телефонував вкрай рідко, що дуже засмучувало батька. В жовтні 2016 року позивач дуже захворіла і проходила лікування в лікарні у Вінниці. Під час її відсутності [PERSON] доглядали сусіди, бо рідні в селі не проживали. Також його навідувала сестра з дочкою вони привозили їжу та доглядали його. [INFO] [PERSON] помер, відповідачі не приїхали ні на похорон, ні на 40 днів. Таким чином, [PERSON], починаючи з 2002 року та по день смерті, постійно хворів та потребував догляду, підтримки та немалих коштів на його лікування. Його здоров'я з кожним роком все більше погіршувалось, постійно виникали ускладнення від захворювань, у зв'язку з чим йому доводилось по декілька разів на рік перебувати на стаціонарному лікуванні. Позивач постійно просила інших людей про матеріальну допомогу та стороннього догляду за [PERSON] та несла сама витрати на утримання свого покійного сина, доглядала за ним та вчиняла всі необхідні дії щодо його догляду. Таким чином, відповідачі не надавали ні матеріальної ні фізичної допомоги померлому [PERSON] в той час коли він перебував у тяжкому стані та потребував лікування, як стаціонарного так і амбулаторного, не надавали йому допомоги по догляду в період повної непрацездатності, не відвідували та не цікавились станом його здоров'я. Тому позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила усунути їх від права на спадкування за законом після смерті їх батька та її сина - [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснили, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги. Відповідач вважає, що позивач не навела доказів того, що: він умисно ухилявся від надання допомоги батькові; був обізнаний щодо реальної потреби батька у піклуванні та допомозі, а також щодо звернення батька до нього за допомогою; щодо можливості надання відповідачем такої допомоги. Також зазначив, що після розірвання шлюбі між його батьками у 1999 році, він переїхав разом з матір'ю до міста Вінниця і з цього часу проживав окремо від батька. З батьком він дійсно рідко спілкувався, оскільки сам батько цього не бажав. Батько не займався його вихованням та не надавав допомогу на його утримання, що змусило його матір звертатись до суду із позовом про стягнення аліментів. Однак батько ухилявся від сплати аліментів на його утримання. Крім того, він з 2001 року є інвалідом з дитинства, отримує соціальну пенсію, не працює. На його лікування і підтримання стану здоров'я необхідні значні матеріальні кошти. З 2013 року по 2018 рік він навчався на денному відділенні Вінницького національного технічного університету. Кошти на його навчання та утримання надавала мати. Таким чином, вказівка в позовній заяві про те, що він умисно ухилявся від надання допомоги батькові, є хибною, оскільки він сам в той час потребував сторонньої матеріальної допомоги, і навіть в разі обізнаності про потребу батька в сторонній допомозі не зміг би її надавати. Він не був обізнаний в тому, що його батько за станом здоров'я потребував сторонньої допомоги, оскільки йому ніхто про це не повідомляв та не заявляв такої вимоги. В березні 2017 року він зателефонував батькові з метою уточнити його місце перебування для зустрічі з ним, однак той в грубій формі відмовив йому в цьому і заперечив проти зустрічі з ним. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково суду пояснила, що [PERSON] є сином [PERSON] Шлюб між батьками відповідача був розірваний 10.11.1989 року з ініціативи покійного. Згодом [PERSON] уклав шлюб з іншою жінкою. Після розірвання шлюбу мати виховувала і утримувала його самостійно. [PERSON] не сплачував аліменти на його утримання і не допомогав йому матеріально. Всі витрати на навчання - відвідування дитячого садка, навчання в школі, Гніванському професійно-технічному училищі, Вінницькому кооперативному коледжі, Тернопільському національному економічному університеті, (закінчення навчання - 2008 рік) і лікування (спадкове захворювання очей - міопія високого ступеню обох очей з астигматизмом, анізометропія) сина та інші витрати на розвиток та утримання несла його мати - [PERSON] За станом здоров'я він був знятий з обліку військовозобов'язаних, що підтверджується тимчасовим посвідченням № [NUMBER] від 29.09.2003 року. [PERSON] підтримувала спілкування батька з сином [PERSON] і між ними були приязні, дружні стосунки. За час проживання [PERSON] до вересня 2007 року в м. Гнівань вони спілкувалися і відповідач надавав допомогу хворому батькові, якому важко було самостійно пересуватися. Іноді, пропускаючи навчання, він відвозив батька на його автомобілі на консультації до лікарів, на стаціонарне лікування в військовий госпіталь м. Вінниця, в м. Тульчин на масажі, на інші медичні процедури, провідував батька в лікарні, возив батька по його робочих питаннях. Після стаціонарного лікування відповідач постійно відвідував батька вдома, піклувався про нього - привозив йому їжу, яку готувала [PERSON], прибирав в будинку та робив все необхідне по дому, за необхідності викликав швидку допомогу і піклувався про нього. У вересні 2007 року [PERSON] переїхав в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області до позивача, проте син продовжував спілкуватися з ним та по мірі своїх матеріальних можливостей, оскільки на той час він був студентом на стаціонарній формі навчання, періодично провідував батька. В лютому 2010 року [PERSON] виїхав на роботу та лікування за кордон і до цього часу не повертався, що підтверджується відмітками в його закордонному паспорті. З огляду на вказане вище, представник відповідача вважає надуманими твердження позивача щодо того, що з 2002 року [PERSON] не піклувався про батька та не зважав на звернення останнього про допомогу, а також щодо сварки між ним і батьком в 2012 році. В липні 2017 року [PERSON] був прооперований в Італії, операцію очікував півтора року і на даний час продовжує лікуватись. [PERSON] після переїзду з м. Гнівані часто спілкувався телефоном з [PERSON] і її матір'ю. З розумінням відносився до виїзду сина [PERSON] за кордон на лікування і не повідомляв про необхідність додаткового матеріального чи іншого забезпечення на своє утримання від сина [PERSON] Про смерть [PERSON], випадково [PERSON] дізналася через кілька місяців від знайомих та повідомила про це сина. Ні мати, ні сестра померлого [PERSON] не повідомили ні [PERSON], ні [PERSON] про його смерть та про дату його поховання. Померлий [PERSON] до свого переїзду в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області проживав в будинку за адресою: [ADDRESS]. Після від'їзду [PERSON], цей будинок, з його відома чи відома його родичів, перебував і перебуває в оренді інших осіб, з жовтня 2007 року. Також [PERSON] отримував дохід від оренди земельної ділянки площею 3.4115 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Тому, крім пенсії він мав ще додатковий дохід. На думку представника відповідача, в позовній заяві не наведено доказів умисного ухилення [PERSON] від надання допомоги батькові, його обізнаності в існуванні у батька реальної потреби у піклуванні та допомозі, не наведено також доказів того, що [PERSON] звертався за допомогою до [PERSON] безпосередньо чи опосередковано, а він, маючи можливість надавати таку допомогу, умисно ухилявся від її надання, а тому позов є безпідставним і необгрунтованим. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Максименко Л.А. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву в якій зазначила, що просить справу розглянути у її відсутність. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (Т.1 а.с. 226). Відповідно до довідки Гніванського КП «Гніваньводопостач» № 6346 від 15.11.2017 року, [PERSON] був зареєстрований у [ADDRESS] з 03.06.1982 року та по день смерті - [INFO]. У вище вказаному будинку інших зареєстрованих осіб немає (Т.1 а.с. 227). Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 10.11.1989 року Тиврівським райвідділом ЗАГСу Вінницької області (Т.1 а.с. 11). Зі свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (Т.1 а.с. 203). Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 27.12.1999 року відділом РАГС Тиврівського районного управління юстиції Вінницької області (Т.1 а.с. 12). Судом також встановлено та не заперечується сторонами те, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (Т.1 а.с. 132). [INFO] в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області помер син позивача та батько відповідачів - [PERSON] (Т.1 а.с. 13). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л.А. заведено спадкову справу № 54/2017 після смерті [PERSON] (Т.1 а.с. 14). З матеріалів спадкової справи № 54/2017, заведеної після смерті [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] - 08.11.2017 року, [PERSON] - 23.11.2017 року та [PERSON] - 08.12.2017 року, звернулися до нотаріального органу України із заявами про прийняття спадкового майна після смерті [INFO] [PERSON] (Т.1 а.с. 224, 231, 234). [PERSON] за своє життя заповіту не залишив, а відтак, спадкування здійснюється за законом, що підтверджується матеріалами спадкової справи (Т.1 а.с. 223-242). Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, позивач та відповідачі належать до першої черги спадкоємців. Згідно зі статтею 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 5, 6 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Статтями 202, 203 СК України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив судам, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Отже, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця у допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Відповідно до п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Досліджені в судовому засіданні письмові докази, на які посилалась позивач по справі, не містять жодних даних, які б свідчили про необхідність отримання допомоги [PERSON] саме від відповідачів та про свідоме не виконання відповідачами свого обов'язку щодо утримання батька. Допитані в судовому засіданні свідки, як з боку позивача так і відповідачів по справі, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не підтвердили факту умисного ухилення відповідачів по справі від надання спадкодавцеві допомоги та факту звернення спадкодавця - батька до відповідачів - синів з проханням про надання ними йому допомоги, в зв'язку з його перебуванням в безпорадному стані, а також факту їх відмови у наданні такої допомоги. Свідки з боку позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], пояснили, що синів на похороні батька не було, а свідок з боку відповідача [PERSON] пояснила, що про смерть [PERSON] дізналась вже після його смерті від сторонніх осіб. Враховуючи вимоги законодавства підлягає з'ясуванню судом також питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємців за умови утримання його від інших осіб і чи мали спадкоємці матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу з врахуванням того, що вони перебували за межами місця проживання спадкодавця. Як вбачається з виписки з історії хвороби, [PERSON], житель [ADDRESS] знаходився на стаціонарному лікуванні в клініці нервових хвороб ім. Ющенка з 24.09.2003 року по 14.10.2003 року з діагнозом вторинна вегето-сенсорна полінейропатія з переважним враженням нижніх кінцівок, помірний больовий синдром, сенсорна атаксія з помірним порушенням функції ходи (Т. 1 а.с. 17). З виписки з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] встановлено, що він з 27.02.2004 року до 09.03.2004 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом дистальна полінейропатія верхніх та нижніх кінцівок, вегето-сенсорні розлади, помірний больовий синдром, сенсорна атаксія з порушенням функції ходьби (Т.1 а.с. 18). Також в 2005 році [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в клініці нервових хвороб ім. Ющенка з діагнозом вторинна вегето-сенсорна полінейропатія, з переважним ураженням нижніх кінцівок, переважно ступнів з неможливістю самостійної ходи, згинальна контрактура пальців ступенів, трофічні виразки І-х пальців ступні. Хворий потребує сторонньої допомоги. (Т. 1 а.с. 191). В 2004 році [PERSON] з діагнозом вторинна вегето-сенсорна полінейропатія неуточненого генезу з ураженням н/кінцівок, сенситивна атаксія була присвоєна 3 група інвалідності (Т.1 а.с. 19). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], в 2006 році було присвоєно І групу інвалідності з розміром пенсії 360,11 грн., що підтверджується посвідченням, виданим 03.02.2006 року (Т.1 а.с. 8) та довідкою МСЕК (Т.1 а.с. 20). У виписці із акту огляду МСЕК від 31.10.2006 року зазначено, що [PERSON] потребує постійної сторонньої допомоги та дату чергового переогляду - "жовтень 2007 року" (Т. 1 а.с. 192). Судом встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим 22.12.2006 року на підставі розпорядження № 182 Липовецької райдержадміністрації від 08.06.2006 року, [PERSON], за життя, був власником земельної ділянки площею 3,4115 га, кадастровий номер [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області (Т.1 а.с. 51). Також, [PERSON], за життя, був власником майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Трудівник» с. Нападівка Липовецького району Вінницької області в розмірі 2246,00 грн. або 0,10 відсотків, що підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (Т.1 а.с. 52). Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН № 000844, виданим 01.03.2000 року на підставі рішення 10 сесії 23 скликання Гніванської міської ради народних депутатів від 27.01.2000 року, підтверджується те, що за життя [PERSON] був власником земельної ділянки площею 0,0961 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована в [ADDRESS] (Т.1 а.с. 53). Відповідно до акту, складеного [PERSON], [PERSON], [PERSON] та посвідченого секретарем Нападівської сільської ради Кривошия О.І. від 01.02.2018 року, [PERSON] протягом останніх п'яти років проживала однією сім'єю та вела спільне господарство разом із [PERSON], [INFO], який помер [INFO], лікувала та доглядала його та після його смерті хоронила та оплачувала усі ритуальні послуги за свій рахунок. [PERSON] та [PERSON] фактично проживали за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с. 15). Даний факт також підтверджується поясненнями цих осіб, допитаних в судовому засіданні в якості свідків. Зі змісту акту від 25.04.2018 року, складеного [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і посвідченого секретарем Нападівської сільської ради Кривошия О.І. вбачається, що [PERSON] останніх 12 років, а саме з 2005 року по 2017 рік перебував у безпорадному стані, був не ходячим, оскільки хворів. За [PERSON] протягом останніх п'яти років його життя доглядала [PERSON]. Про таких осіб, як [PERSON] та [PERSON] їм невідомо. Вони не брали участі в ритуальній церемонії та не були присутні на похоронах [PERSON] та жодного разу вони їх у селі не бачили. Про даних осіб їм стало відомо тільки на момент складання цього акту. [PERSON] протягом останніх п'яти років життя [PERSON], [INFO], який помер [INFO], проживала разом із ним, лікувала та доглядала його та після його смерті хоронила та оплачувала усі ритуальні послуги за свій власний рахунок. [PERSON] та [PERSON] фактично проживали за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с. 16). Аналогічні покази були надані даними особами в судовому засідання під час допиту їх в якості свідків. Згідно з довідкою виконавчого комітету Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області № 440 від 04.07.2018 року, до складу сім'ї позивача входили: чоловік [PERSON], дочка [PERSON] та син [PERSON] (Т. 1 а.с. 167). Також, в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] належав пай, який перебував в оренді, за що останній отримував зерно та грошові кошти в розмірі 8000,00 грн на рік. Також, те, що [PERSON] здавав свій житловий будинок в м.Гнівань в оренду. Орендну плату за будинок забирала племінниця [PERSON], тобто дочка його сестри [PERSON] та відвозила йому у с.Нападівка. Таким чином, до складу доходів [PERSON] входили: пенсія по інвалідності, орендна плата за пай, орендна плата за будинковолодіння, що підтверджує ту обставину, що [PERSON] не потребував додаткової фінансової та матеріальної допомоги саме від синів - відповідачів [PERSON] та [PERSON], а також спростовує твердження позивача про те, що він просив про таку допомогу саме у них. Будь-яких інших доказів щодо наявності матеріальних труднощів для забезпечення умов життя спадкодавця [PERSON], суду надано не було та судом не встановлено. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] у 2000 році закінчив загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №1 імені А.С. Макаренка м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області, а в 2003 році - Гніванське професійно-технічне училище №12 та здобув професію бухгалтера, що підтверджується свідоцтвом про базову загальну середню освіту та атестат про повну загальну середню освіту (Т.1 а.с. 246-248). Згодом, у 2008 році [PERSON] закінчив Вінницький інститут економіки Тернопільського національного економічного університету (денна форма навчання) і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Облік і аудит», про що свідчить диплом спеціаліста (Т.1 а.с. 251). Відповідно до виписки із медичної карти від 01.09.2003 року [PERSON], [INFO], учню кооперативного коледжу було поставлено діагноз - міопія високого ступеню обох очей з астигматизмом, анізометропія (Т.1 а.с. 214). В зв'язку зі станом здоров'я [PERSON] був знятий з обліку військовозобов'язаних, що підтверджується тимчасовим посвідченням № [NUMBER] від 29.09.2003 року (Т.1 а.с. 217). З відміток, зроблених у паспорті [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон, встановлено, що останній з лютого 2010 року виїхав на роботу за кордон і до цього часу не повертався в Україну (Т.1 а.с. 204-213). З матеріалів справи вбачається, що 11.07.2017 року [PERSON] був прооперований в Італії, що сторонами визнано та не заперечується (Т.1 а.с. 216). Згідно посвідчення № [NUMBER], відповідач [PERSON] отримує соціальну пенсію по інвалідності з дитинства в розмірі 784,00 грн. (Т. 1 а.с. 133). Крім того, [PERSON] надана третя група інвалідності (Т.1 а.с. 134). З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2998 вбачається, що [PERSON] був госпіталізований 29.10.2018 року по 09.11.2018 року в лікарню з діагнозом цукровий діабет 1 типу, важка форма, стадія декомпенсації; діабетична макулопатія, суха форма; початкова ускладнена катаракта обох очей; діабетична дистальна сенсорна полінейропатія ніг, явна стадія; діабетична енцефалопатія І ст.; короткозорість середнього ступеня обох очей; СКД; кісти лівої нирки тощо (Т.1 а.с. 135). Розмір доходу [PERSON], підтверджується довідками Управління ПФУ в місті Вінниці, з яких вбачається, що за 2014 рік розмір соціальної пенсії відповідача становив 11388,00 грн., за 2015 рік - 11513,00 грн., за 2016-2018 роки - 45329,00 грн. (Т.1 а.с. 136, 137, 138-139). У 2016 році [PERSON] закінчив Вінницький національний технічний університет та здобув ступінь бакалавра за напрямом підговори «Управління інформаційною безпекою», що підтверджується дипломом бакалавра (Т. 1 а.с. 142), а в 2018 році [PERSON] отримав диплом магістра за спеціальністю «Кібербезпека» (Т. 41 а.с. 143). Вище зазначенеми доказами підтверджуються ті обставини, що у 2002 році [PERSON] захворів, а в 2017 році помер. В період з 2002 року по день смерті, сину [PERSON] було 7-21 рік, тобто в даний період син був малолітнім, потім неповнолітнім, а після досягнення повноліття студентом денної форми навчання по 2018 рік, в зв'язку з цим він не міг надавати батькові допомогу, оскільки сам її потребував. Крім того, [PERSON] є інвалідом з дитинства, йому присвоєна третя група інвалідності, він хворіє на цукровий діабет, в результаті чого він отримує соціальну пенсію. Відповідач [PERSON] в період з 2002 року по день смерті батька, перебував відповідно у віці 17-31 рік. У 2003 році він закінчив навчання у Гніванському професійно-технічному училищі №12, після чого навчався по 2008 рік у Вінницькому інституті економіки Тернопільського національного економічного університету. [PERSON] хворіє на міопію високого ступеня обох очей з астигматизмом, анізометропія. У 2010 році [PERSON] виїхав в Італію, де йому 11.07.2017 року було проведено операцію, і більше в Україну він не повертався. Таким чином, відповідачі перебували за межами місця проживання спадкодавця, що було пов'язано з їх навчанням та проживанням. Крім того, відповідачі не мали самостійного заробітку або доходів у зв'язку з їх навчанням на денній формі, а також обидва мають захворювання, які потребують постійного лікування. Тому вони не мали можливості часто навідувати свого батька [PERSON], який проживав у с. Нападівка та фізичної змоги надавати будь-яку допомогу спадкодавцеві. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.4 листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року звертає увагу судів також на те, що для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Підсумовуючи наведене вище, суд вважає, що у відповідачів була відсутня можливість надання допомоги батьку, в зв'язку з чим вони не мали змоги виконувати свій обов'язок з утримання батька. Разом з тим, батько не звертався до синів з проханням про надання йому допомоги. Позивачем, відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не було надано належних, допустимих та безспірних доказів ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреби спадкодавця в допомозі саме відповідачів. Відносно стосунків синів з батьком, то [PERSON] на час перебування в Україні спілкувався з батьком, провідував його, возив його автомобілем, а [PERSON] рідко спілкувався з батьком, однак мав бажання провідати його, проте батько відмовив йому у цьому. Та обставина, що відповідачі з батьком не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування, чого в судовому засіданні при розгляді даної справи доведено та встановлено не було, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed