Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - позивач [PERSON] ) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] (далі - відповідач [PERSON] ) про зменшення розміру аліментів. На обгрунтування позову зазначила, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2019 з неї на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн., починаючи з 04.04.2019 та до повноліття дитини. Посилаючись на те, що в неї змінився сімейний стан, вона народила доньку, яку виховує самостійно, ніде не працює, у зв`язку з чим не має змоги сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 3000 грн. та просить зменшити розмір аліментів до 1500 грн. на місяць. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2020 вказану справу передано до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2020 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 15.10.2020 було відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно з частиною 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідач у встановлений в ухвалі строк надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Вказав, що позивач з 2014 жодного разу не сплачувала аліменти, навіть тоді, коли працювала. Доводи, позивача про те, що вона виховує самостійно новонароджену доньку є неправдивими, оскільки вона проживає з цивільним чоловіком, який також має обов`язок утримувати свою доньку. Просив врахувати, що він є інвалідом другої групи, має захворювання серця. Отримує пенсію, якої не вистачає на утримання сина. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2019 Дніпровським районним судом м. Києва задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн., починаючи з 04.04.2019 та до повноліття дитини. Вказане рішення постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2020 залишено без змін. [INFO] у позивача народилася донька - [PERSON] . Відповідач є пенсіонером, згідно попереднього розрахунку розмір пенсії [PERSON] становить 5668,72 грн. Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 11046/1356 [PERSON] з 14.07.2020 по 21.07.2020 проходив стаціонарне лікування у зв`язку з перенесеним гострим повторним інфарктом міокарду. Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 437976 серії 12 ААБ, [PERSON] встановлено другу групу інвалідності з 28.09.2020 до 01.10.2021. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі N 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилалася на те, що у неї змінився сімейний, оскільки народилася дочка. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини - [PERSON] , не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки у батька дитини є обов`язок матеріально утримувати свою дочку. Позивач не надала жодного належного та допустимого доказу не підтверджено погіршення її майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого чоловіка. Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2019 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину - [PERSON] , без підтвердження погіршення її матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини - [PERSON] , та суперечитиме її інтересам. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Приймаючи до уваги, що позивач не довела підстави позову про зменшення розміру аліментів, визначених рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2019, то їй у позові слід відмовити. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed