Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

19.11.2018 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] з позовом до [PERSON] про вселення та визначення порядку користування жилим приміщенням, третя особа: орган опіки та піклування Петриківського району. Уточнивши свої позовні вимоги позивач просить вселити її та неповнолітнього [PERSON] , в жилий будинок [ADDRESS] . А також визначити порядок користування жилим будинком [ADDRESS] та виділити в користування їй та сину [PERSON] у вказаному будинку дві суміжні житлові кімнати 1-7 площею 23,4 кв.м. та 1-8 площею 8,9 кв.м., а відповідачу [PERSON] - окрему житлову кімнату 1-6 площею 10,9 кв.м.; всі інші нежитлові приміщення в жилому будинку А-1: 1. Коридор площею 6,2 кв.м., 2. Прихожу площею 21,0 кв.м., 3. Коридор площею 9,4 кв.м., 4. Котельну площею 5,8 кв.м., 5. Ванну площею 7,8 кв.м., І - коридор площею 3,9 кв.м., а також розташовані на земельній ділянці нежитлову прибудову а-1, нежитлову прибудову а-1-1, навіс а-2-1, літню кухню Б-1, тамбур 6-1, навіс 6-1-1, підвал зі входом В-1, лазню Г-1, сарай Д-1, вбиральню Є-1, сарай Ж-1, огорожу № 1, свердловину № 2, колодязь К - залишити в загальному користуванні. В своїй заяві позивач посилається на те, що із відповідачем вона проживала однією сім`єю із 1996 року, однак зареєстрували шлюб тільки в 2006 році. Від шлюбу подружжя мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 шлюб розірвано. Рішенням Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області № 43 від 15 травня 1996 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою: [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці ними побудовано домоволодіння, яке складається з: житлового будинку А-1, нежитлової прибудови а-1, нежитлової прибудови а-1 -1, навісу а-2-1, літньої кухні Б-1, тамбуру б-1, навісу б-1 -1, підвалу зі входом В-1, лазні Г-1, сараю Д-1, вбиральні Є-1, сараю Ж-1, огорожі № 1, свердловини № 2, колодязю К. Житловий будинок А-1 складається з: 1. Коридору площею 6,2 кв.м., 2. Прихожої площею 21,0 кв.м., 3. Коридору площею 9,4 кв.м., 4. Котельної площею 5,8 кв.м., 5. Ванної площею 7,8 кв.м., 6. Житлової кімнати площею 10,9 кв.м., 7. Житлової кімнати площею 23,4 кв.м., 8. Житлової кімнати площею 8,9 кв.м., І - коридору площею 3,9 кв.м. Загальна площа будинку А-1 становить 97,3 кв.м., житлова площа становить 43,2 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області № 21/1 від 19 березня 2003 року домоволодінню, яке розташоване в [ADDRESS] . З 27 травня 2003 року за адресою вказаного будинку зареєстрована позивачка [PERSON] . Їх спільний син [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з народження. Після припинення сімейно-шлюбних відносин позивачка із дитиною вимушена була переїхати жити до своїх батьків, оскільки відповідач поводив себе агресивно, сварився та лаявся, застосовував до дружини фізичне насилля. Відповідач перешкоджає їй та їхньому сину вселитися та проживати в їхньому будинку, погрожуючи спричиненням тілесних ушкоджень. А тому, [PERSON] вимушена звернутися до суду із таким позовом. З урахуванням положень ч.3 ст. 14 ЦПК України справа передана для розгляду головуючому судді Говорусі В.О. 22.12.2018 ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. В підготовчому судовому засіданні відповідач надав до суду заперечення проти позову, а в подальшому - уточнення до заперечень в якому зазначив, що визнає позовні вимоги частково та не заперечує проти вселення до будинку за адресою: [ADDRESS] їх сина [PERSON] , заперечує проти позовних вимог щодо вселення позивача. Свої заперечення відповідач обґрунтував тим, що заперечує факт спільного проживання з позивачем з 1996 року, ведення з ним спільного господарства та спільного будівництва вказаного будинку. Він придбав для сина житловий будинок в [ADDRESS] , що можна вважати житлом, також для позивача. Крім того, в будинку за адресою: [ADDRESS] крім нього проживають його мати [PERSON] , дружина [PERSON] та її дочка [PERSON] , 2014 року народження. Орган опіки та піклування Петриківської районної адміністрації в підготовчому судовому засіданні надав до суду «Висновок» в якому вказав, що комісія з питань захисту прав дитини вважає в даному випадку надання висновку вселення та визначення порядку користування житловим приміщення недоцільним (а.с.105-106). 15.08.2019 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того, [PERSON] пояснила, що залишила місце проживання за адресою: [ADDRESS] вимушено, під погрозою фізичної розправи з боку відповідача та, на даний час, вона проживає у своїх родичів тимчасово, оскільки не має іншого придатного для життя з сином приміщення. Залишила місце своєї реєстрації не забравши своїх особистих речей та має намір продовжити проживати у вказаному будинку з сином, оскільки це буде відповідати його інтересам через наближеність до місця навчання, лікарні тощо. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що вказаний будинок за адресою: [ADDRESS] не є спільною власністю із позивачем. Дійсно протягом спільного проживання з позивачем у них мали місце сварки, які привели до розірвання шлюбу. Стверджує, що позивач залишила місце реєстрації добровільно забравши всі свої особисті речі. Він вважає за можливе не заперечує проти проживання у вказаному будинку їх сина [PERSON] , але заперечує проти вселення позивача, так як він створив власну сім`ю, а площа та житлові умови не дають можливості в даному будинку проживати двом окремим родинам. Відповідач зауважує, що позивач має власне окреме житло, так як має у приватній власності житлову квартиру в м . Дніпро , де має можливість проживати. Крім того, їх син має у власності житловий будинок в [ADDRESS] , який при проведенні певних будівельних та ремонтних робі буде придатним для проживання. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав раніше подані заперечення на позовні вимоги. Представник органу опіки та піклування Петриківської районної державної адміністрації в судовому засіданні пояснив, що житловий будинок в [ADDRESS] не придатний для проживання. На даний час, вони вважають за недоцільне надавати висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , який після досягнення 14-річного віку матиме змогу самостійно визнати своє місце проживання. Про існування у [PERSON] у власності житлової квартири, їм відомо не було, тому житлові умови в ній не перевірялися. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК). Так з наданих сторонами доказів судом становлено наступні обставини та відповідно до них правовідносини: 21 січня 2006 року сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 4 (а.с.8). Сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14-15). Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року з відповідача стягнуті аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на утримання сина до досягнення його повноліття на користь матері [PERSON] (а.с. 12-13). На підставі рішення Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області № 43 від 15 травня 1996 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). На вказаній земельній ділянці побудовано домоволодіння, яке складається з: житлового будинку А-1, нежитлової прибудови а-1, нежитлової прибудови а-1 -1, навісу а-2-1, літньої кухні Б-1, тамбуру б-1, навісу б-1 -1, підвалу зі входом В-1, лазні Г-1, сараю Д-1, вбиральні Є-1, сараю Ж-1, огорожі № 1, свердловини № 2, колодязю К. Сам житловий будинок А-1 складається з: 1. Коридору площею 6,2 кв.м., 2. Прихожої площею 21,0 кв.м., 3. Коридору площею 9,4 кв.м., 4. Котельної площею 5,8 кв.м., 5. Ванної площею 7,8 кв.м., 6. Житлової кімнати площею 10,9 кв.м., 7. Житлової кімнати площею 23,4 кв.м., 8. Житлової кімнати площею 8,9 кв.м., І - коридору площею 3,9 кв.м. Загальна площа будинку А-1 становить 97,3 кв.м., житлова площа становить 43,2 кв.м. про що свідчить технічний паспорт на житловий будинок (а.с. 16-19). За актом від 04.06.1996 про прийняття в експлуатацію та рішення про затвердження такого акту, житловий будинок власником якого вказано [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] прийнятий в експлуатацію (а.с. 134-135). Рішенням виконавчого комітету Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області № 21/1 від 19 березня 2003 року домоволодінню, яке розташоване в [ADDRESS] (а.с. 20). [PERSON] та позивач зареєстровані за адресою: [ADDRESS] на що вказують відомості Виконкому Петриківської селищної ради та відповідна відмітка в паспорті громадянина України позивача (а.с. 6, 22). Згідно відомостей з витягів з Державного реєстру речових прав у власності [PERSON] перебуває земельна ділянка та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58) 06.03.2019 представниками орган опіки та піклування Петриківської районної державної адміністрації перевірено умови проживання за місцем фактичного проживання позивача та [PERSON] : за адресою [ADDRESS] , про що складено відповідний акт. Встановлено, що для дитини створені всі належні умови. В будинку крім [PERSON] та [PERSON] проживає [PERSON] - власниця будинку (а.с. 75). За актом обстеження умов проживання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] від 06.03.2019, складеного представниками орган опіки та піклування Петриківської районної державної адміністрації встановлено, що даний будинок не придатний для проживання (а.с. 76). За змістом актів обстеження умов проживання в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , складеного депутатом від виборчого округу № 18 Вишницькою М.Д. від 08.03.2019 та представниками органу опіки та піклування Петриківської районної державної адміністрації від 01.04.2019 встановлено, що на час перевірки в даному будинку були зареєстровані та проживали без реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому, для проживання дитини, даний будинок має всі необхідні умови, зокрема мається обладнана всім необхідним окрема кімната (а.с. 78-81). Про побутові умови та облаштування території вказаних домоволодінь вказують відомості з досліджених судом фототаблиць та відеозапису, наданих позивачем (а.с. 83-94, 107). Згідно свідоцтва про шлюбу [PERSON] та [PERSON] 23.04.2019 зареєстрували шлюб (а.с. 132). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 133). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є власником житлової квартири загальною площею 32,26 м.кв., розташованої за адресою [ADDRESS] . Право власності на дану нерухомість набуто позивачем 19.10.2018 на підставі договору купівлі-продажу, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 103). Судом встановлено, що протягом часу з 01.08.2018 до 10.10.2018 [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу застосування до неї насильства з боку її чоловіка [PERSON] , про що свідчать копії висновку спеціаліста від 10.10.2018, висновки та матеріалами № 3530 від 01.08.2018 і № 3614 від 04.08.2018 (а.с.23-28). Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Вирішуючи даний спір в частині вселення позивача до спірного домоволодіння, що нерозривно пов`язано з вимогою про визначення порядку користування житловим, як способом захисту своїх прав та інтересів, обраним позивачем [PERSON] , суд виходить з того, що як встановлено в судовому засіданні, позивач не є співвласником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та вимоги про визнання даного будинку спільною сумісною власністю сторін, як придбаного під час спільного проживання, не заявлено. Відтак в 2003 році [PERSON] набула право на користування вказаним домоволодінням зі згоди власника - [PERSON] , як член його сім`ї. Інших угод при вселенні між сторонами не було. Судом встановлено, що позивач припинила користуватися житловим будинком за адресою: [ADDRESS] через фактичне припинення шлюбних відносин з відповідачем з липня 2018 року. При цьому стосунки, що склалися між сторонами свідчать на користь висновку про вимушену залишення позивачем свого місця постійного проживання і реєстрації, про що вказують матеріали звернення позивача до правоохоронних органів та встановлені в актах перевірки умов проживання, складеними представниками органу опіки та піклування Петриківської районної державної адміністрації взаємовідносини між [PERSON] та [PERSON] Відповідач фактично створив умови, що перешкоджають позивачу вільно користуватися вказаним домоволодіння, зокрема, змінив замки на вхідних дверях, що визнається сторонами в судовому засіданні. Однак, позивачем не надано суду доказів на підтвердження існування об`єктивної можливості вселення її та [PERSON] до вказаного житлового будинку за запропонованим нею варіантом визначення порядку користування, тобто, виділивши їм в користування дві суміжні житлові кімнати 1-7 площею 23,4 кв.м. та 1-8 площею 8,9 кв.м., а відповідачу [PERSON] окрему житлову кімнату 1-6 площею 10,9 кв.м., виходячи з наступного: За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Як встановлено в судовому засіданні, на час вирішення спору в будинку за адресою: [ADDRESS] фактично проживає родина відповідача (власника), яка складається з трьох осіб. Житлова площа вказаного будинку становить 43,2 кв.м. Таким чином, визначений позивачем порядок користування житловим будинком призведе до погіршення житлових умов цих осіб. За правилами диспозитивності, без заявлення відповідних вимог сторонами, суд позбавлений можливості самостійно вирішувати питання про інші варіанти користування житловим приміщенням, чи інші умови такого користування. Про необхідність врахування вказаних обставин при визначенні порядку користування житловим приміщення вказано в постанові Верховного Суду 18 жовтня 2018 року в справі № 756/9713/16-ц. Судом встановлено, що на даний час позивач з сином проживають в житловому будинку матері позивача де створені належні умови для їх проживання. Крім того, позивач має у власності квартиру житловою площею 15,1 кв.м. та жодних доказів на підтвердження неможливості проживання в ній, суду не надано. Таким чином твердження позивача про відсутність у неї іншого житла безпідставні. Слід зазначити, що як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Вирішуючи питання про можливість вселення [PERSON] до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без матері [PERSON] , проти якого не заперечує відповідач та для чого існують належні умови, суд виходить з того, що фактично вселення малолітнього [PERSON] до вказаного будинку є визначенням його місця проживання разом з батьком. Як встановлено рішенням суду від 04.09.2018 про стягнення аліментів з відповідача малолітній [PERSON] весь час проживає з матір`ю. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини слідує, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Сторонами не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зміна місця проживання малолітнього [PERSON] , чи визначенням його місця проживання разом з батьком, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, не буде суперечити його інтересам, чи не спричинить йому шкоди, з огляду на його вік та стан здоров`я, забезпечить його розвиток в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості. Про необхідність доведення та, відповідно, перевірки вказаних обставин судом вказує ВСУ у справі за № 6-1945цс17 від 29.11.2017. Отже, позовні вимоги [PERSON] не доведені належними, достатніми і допустимими доказами та задоволенню не підлягають. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, згідно яких понесені стороною позивача судові витрати покладаються на позивача, якому відмовлено в позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed