Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», ПриватБанк, банк) пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2012 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На погашення заборгованості за кредитом відповідач зобов'язаний був сплачувати борг за кредитом, проценти за його користування та комісії, в порядку і в терміни, встановлені договором. Проте, зобов'язання за договором [PERSON] не виконав та має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 02 березня 2016 року складає 44072,46 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом - 22491 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом - 18059,58 гривень, заборгованість з комісії та пені за користування кредитом - 950 гривень, у зв'язку з чим йому нараховано штраф у розмірі 500,00 гривень (фіксована частина) та 2074,88 гривень (процентна складова). З цих підстав позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором у розмірі 44072,46 гривень та понесені судові витрати в розмірі 1378 гривень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав із викладених у позовній заяві підстав та просив задовольнити. Після оголошеної в розгляді справи перерви подав заяву, згідно з якою просив розглядати справу в його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав. Пояснив, що платіжну карту відповідач не отримував. Анкету-заяву від 15 березня 2012 року [PERSON] підписав з метою отримання карти для виплат. Її копія є в матеріалах справи. На цю карту кредитний ліміт встановлений не був. Саме цю карту для виплат відповідач використовував для розрахунків. 28 березня 2015 року на його мобільний телефон надійшло повідомлення про здійснення операції зі списання коштів на суму 24000 гривень. Це були його власні кошти. [PERSON] одразу звернувся в банк у телефонному режимі, звернувся в міліцію та надіслав у банк письмову заяву. Після оголошеної в розгляді справи перерви подав заяву, у якій просив слухати справу в його відсутності. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 15 березня 2012 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Зазначена анкета-заява підписана 15 березня 2012 року [PERSON] особисто, і в цій заяві зазначено, що він ознайомився та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив, що зобов'язується виконувати умови і правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Як зазначено в позовній заяві, та стверджував у судовому засіданні представник позивача, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг разом із Тарифами банку та Умовами і правилами надання банківських послуг становлять кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як убачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2012 року, станом на 02 березня 2016 року заборгованість [PERSON] за кредитом складає 22491 гривень, заборгованість за процентами - 18056,58 гривень, у тому числі: несплачені проценти на поточну заборгованість - 1357,18 гривні, несплачені проценти на прострочену заборгованість - 16699,40 гривень, заборгованість із комісії за користування кредитом - 950 гривень. За несвоєчасне виконання зобов'язань за договором[PERSON] нараховано штрафи в розмірі 2574,88 гривень, в тому числі: 500,00 гривень - фіксована частина та 2074,88 гривень - процентна складова. Відповідно до наданої позивачем виписки по особовому рахунку [PERSON] (референс договору SAMDN30000059812699, основна картка договору [NUMBER]) за 23 грудня 2013 року містяться відомості про збільшення кредитного ліміту 25000 гривень (картка [NUMBER]) та по картці [NUMBER]: за 09 червня 2015 року - встановлення кредитного ліміту 22500 гривень, за 23 червня 2015 року - зниження кредитного ліміту 22500 гривень, встановлення кредитного ліміту 22500 гривень (а.с. 65). У зазначеній виписці також містяться відомості по картці [NUMBER] про переведення 28 березня 2015 року на карту ПриватБанку через додаток Приват24 грошових коштів у сумах 9360 гривень, 9360 гривень та 4688,32 гривень (а.с. 69). До матеріалів справи відповідачем долучено копію картки ПриватБанку (MasterCard) [NUMBER] строком дії до вересня 2017 року, та як зазначено в письмових поясненнях [PERSON], саме ця карта була ним отримана у ПриватБанку у 2012 році. З приводу переведення коштів на карту ПриватБанку через додаток Приват24 28 березня 2015 року судом за клопотанням представника відповідача допитано свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що 28 березня 2015 року її чоловіку [PERSON] на мобільний телефон прийшло повідомлення про зняття коштів з банківського рахунку в розмірі 23408,32 гривень. Вона особисто бачила це повідомлення. [PERSON] відразу звернувся в ПАТ КБ «Приватбанк» по телефону. Він повідомив працівників банку про несанкціоноване зняття коштів з його рахунку та попросив заблокувати картку, а вони в свою чергу пообіцяли зробити все необхідне для цього. [PERSON], разом із нею, в той же день звернувся з письмовою заявою у відділення банку з цього приводу, на що працівники банку зателефонували у головний офіс. Про що була розмова, вона не пам'ятає. Пізніше про несанкціоноване зняття коштів [PERSON] повідомив правоохоронні органи. З письмової заяви [PERSON] від 28 березня 2015 року вбачається, що він звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням провести службове розслідування факту списання коштів, заблокувати банківські картки, включити їх до стоп-листа, припинити незаконне списання коштів, відновити баланс коштів на його картці. Зазначену заяву надіслано до ПАТ КБ «Приватбанк» рекомендованим листом, що підтверджується копією фіскального чека відділення поштового зв'язку Укрпошти від 28 березня 2015 року. Як убачається з витягу з кримінального провадження №1201521001825, 31 березня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом того, що 28 березня 2015 року невстановлена особа шляхом обману незаконно заволоділа належними йому грошовими коштами в розмірі 24000 гривень, перерахувавши їх з банківської картки «ПриватБанк», належної [PERSON], внаслідок чого йому завдано матеріальних збитків на вказану суму, про що 01 квітня 2015 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201521001825, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. З відомостей службового розслідування, наданих позивачем, убачається, що здійснення несанкціонованих операцій стало можливим з вини самого клієнта, який порушив вимоги п. 1.5.5. Умов і правил надання банківських послуг. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши наведені ними доводи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки: Із анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку вбачається, що [PERSON] 15 березня 2012 року звернувся до банку і ознайомився та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Однак, у вказаній заяві не зазначено, чи бажає він укласти кредитний договір, та які саме банківські послуги бажає отримувати. В заяві не вказано, які саме послуги просив оформити відповідач, оскільки немає жодної відмітки у відповідній графі, що відповідає конкретній картці і послузі, яку він мав намір отримати (а.с.6). З оглянутого в судовому засіданні оригіналу цієї анкети-заяви встановлено, що розділ про вид чи тип карти, яку має намір отримати клієнт, не заповнений, немає ніяких відміток навпроти видів карток, які могли бути оформлені на підставі цієї анкети-заяви, та не зазначено розміру кредитного ліміту за платіжною карткою Кредитка «Універсальна»/Gold у відповідній графі, не вказано номера картки, яка була видана на підставі цієї анкети-заяви. Таким чином, залишається не зрозумілим, який же договір надання банківських послуг був укладений між сторонами, і якими є його істотні умови. Відповідно до вимог статей 213, 215 ЦПК рішення суду має містити чіткі вичерпні та безумовні висновки щодо доведеності чи недоведеності юридичних фактів, що мають значення для справи, на підставі оцінки доказів відповідно до вимог ст. 212 ЦПК, яка зобов'язує суд оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом за клопотанням представника відповідача було витребувано у банку оригінали первинних документів щодо руху коштів по рахунках [PERSON], оригінали первинних документів, які підтверджують факт надання йому кредиту в розмірі 25000 гривень; докази вчинених [PERSON] дій, пов'язаних із отриманням кредитних коштів; докази вчинення банківських операцій саме [PERSON] (докази його реєстрації в системі Приват-24, докази повідомлення відповідачу ідентифікаційних даних (паролю, логіну) для реєстрації в системі Приват-24). Зазначені докази позивачем надані не були. Натомість позивачем надіслано письмові пояснення, у яких вказано, що доказом фактичного користування відповідачем кредитними коштами є виписка по кредитному рахунку відповідача, з якої вбачається неодноразове поповнення номера мобільного телефону [PERSON], що свідчить про те, що саме він користувався кредитними коштами. З такими твердженнями позивача суд погодитись не може. Як вище було зазначено, виписка по особовому рахунку [PERSON] містить референс договору SAMDN30000059812699, номер основної картки договору [NUMBER], та за 23 грудня 2013 року містяться відомості про збільшення кредитного ліміту 25000 гривень. Як договір SAMDN30000059812699, так і копія картки [NUMBER] в матеріалах справи відсутня. Анкета-заява [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 15 березня 2012 року не містить ні номера договору, ні номера картки, ні визначеного розміру кредитного ліміту. У позовній заяві позивач вказував, що 15 березня 2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений кредитний договір без номера. Аналізуючи в сукупності надані позивачем докази про існування між сторонами кредитних правовідносин з використанням електронного платіжного засобу в контексті норм матеріального права, суд приходить до переконання, що предметом спору є споживчий кредит, який регулюється, як нормами Цивільного Кодексу України, так і спеціальними законами: Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Тому, відповідач є споживачем фінансових послуг банку і, відповідно, є суб'єктом Закону України «Про захист прав споживачів», і згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 є слабкою стороною у договорі, яка підлягає державному захисту, що відображено в ч. 4 ст. 42 Конституції України, статтях 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, згідно з частинами 1, 3 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла станом на 15 березня 2012 року, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий. Відповідно до ст. 6. Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, яка діяла станом на 15 березня 2012 року, договір про надання фінансових послуг повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в редакції, яка діяла станом на 15 березня 2012 року, операції з платіжними картками здійснюються з урахуванням вимог, встановлених законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Платіжна картка є власністю емітента і надається ним клієнту відповідно до умов договору. Згідно з Наказом НБУ №620 «Про затвердження Правил Національної системи масових електронних платежів» від 10.12.2004 року (далі - Наказ НБУ №620) платіжна картка є власністю емітента і видається клієнту (фізичній особі або довіреній особі юридичної особи) на підставі договору про надання та використання платіжної картки (пункт 1.6). Перед укладанням договору емітент зобов'язаний ознайомити клієнта з умовами одержання платіжної картки, переліком необхідних для пред'явлення документів, тарифами на обслуговування та правилами користування платіжною карткою. Ця інформація має бути викладена в доступній формі, а також надаватися в письмовій або електронній формі клієнтам та їх довіреним особам за їх бажанням. У договорі між клієнтом і емітентом мають бути визначені предмет договору, права, обов'язки клієнта та емітента, їх відповідальність, порядок вирішення спорів. Емітент зобов'язаний ознайомити клієнта під підпис з тарифами на обслуговування операцій із застосуванням платіжної картки, чинними на час укладання договору. Якщо тарифи є додатком до договору, то його підписання клієнтом є згодою останнього з тарифами банку. Один з примірників договору має бути переданий клієнту. Як додаток до договору емітент подає клієнту правила користування платіжною карткою. Пунктом 1.20 Наказу НБУ №620 конкретизовано і чітко прописано механізм оформлення та видачі платіжної картки, яка є складовою платіжної системи ПАТ "ПриватБанку" ( тобто це є обов'язковою умовою при оформленні платіжних карток). Форма і зміст заяви-анкети фізичної особи про відкриття рахунків та одержання платіжної картки Національної системи масових електронних платежів (НСМЕП) визначаються Платіжною організацією у її документах щодо порядку оформлення участі в НСМЕП. Відповідно до п. 1.21 цього Наказу форма і зміст договору про видачу платіжної картки і розрахункове обслуговування фізичної особи визначаються Платіжною організацією в її документах щодо порядку оформлення участі в НСМЕП. Договір про видачу платіжної картки і розрахункове обслуговування фізичної особи складається в двох примірниках. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Зважаючи на вимоги, які викладені у вищезазначених Законах, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази не дають підстав зробити висновок про існування кредитно-правових відносин між сторонами і відповідач має зобов'язання погасити заборгованість перед позивачем. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви долучено: розрахунок заборгованості за договором без номера від 15 березня 2012 року; засвідчену позивачем ксерокопію анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 15 березня 2012 року на одній сторінці, у якій відсутня вказівка про розмір кредитного ліміту, вид і номер платіжної картки (а.с. 6); копію тарифів по престижних картах Visa (а.с. 7-8); витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 (а.с.9-32). В ході розгляду справи позивачем суду направлено долучено виписку по особовому рахунку [PERSON] (референс договору SAMDN30000059812699, основна картка договору [NUMBER]), у якій перший запис щодо кредитного ліміту зроблено 23 грудня 2013 року про його збільшення до 25000 гривень (а.с. 64 - 69), та в подальшому долучено ще одну виписку по основній карті [NUMBER], у якій зазначено кредитний ліміт 22500 гривень, проте перший запис щодо кредитного ліміту по цій карті зроблено також 23 грудня 2013 року про його збільшення до 25000 гривень. Відомостей про дату і розмір встановлення кредитного ліміту виписки не містять. Жодних інших доказів на підтвердження того, коли саме, в якому розмірі і на яку картку [PERSON] було надано кредит, позивачем не надано. Судом оголошувалась перерва для можливості подання банком доказів, які б давали змогу перевірити доводи позовної заяви та заперечення відповідача щодо укладення вказаного договору та користування електронною платіжною карткою, з'ясувати вид карти (платіжної, кредитної тощо), яка була видана відповідачу на підставі анкети-заяви від 15 березня 2013 року, докази встановлення і розміру кредитного ліміту, виду послуги та тарифів за вказаною послугою. Однак, позивач не використав вказану можливість. Представник позивача в судовому засіданні вказував, що у [PERSON] могло бути кілька номерів карт, які він міг самостійно отримувати через систему Приват24, однак на пропозицію суду жодних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував отримання та користування кредитною картою, пояснивши, що у 2012 році [PERSON] отримав у ПриватБанку картку (MasterCard) [NUMBER] строком дії до вересня 2017 року, копію якої долучив до матеріалів справи. Жодних доказів про те, що [PERSON] видавались інші картки чи встановлювався кредитний ліміт відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 15 березня 2012 року, судом не здобуто. Надані в судовому засіданні пояснення представника позивача про те, що [PERSON] одночасно з платіжною карткою була видана кредитна картка, яка є ключем доступу до рахунку клієнта, не підтверджені належними доказами у справі. Також з пояснень представника позивача з'ясовано, що про зміну кредитного ліміту банк надсилає клієнтам смс або повідомлення через інтернет-банкінг. Однак, доказів надіслання таких повідомлень [PERSON]. банк не надав. Крім цього, суд звертає увагу на те, що 28 березня 2015 року із картки [PERSON] відбулося несанкціоноване списання коштів у розмірі 23408,32 гривень, з приводу чого він звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» в телефонному режимі і з письмовим зверненням, а також до правоохоронних органів. Як зазначалося, за результатами службового розслідування банк прийшов до висновку, що здійснення несанкціонованих операцій стало можливим з вини самого клієнта, який порушив вимоги п. 1.5.5. Умов і правил надання банківських послуг. Однак, представник відповідача в судовому засіданні заперечував обставини, викладені у висновку службового розслідування щодо повідомлення [PERSON] паролів доступу та інших конфіденційних даних іншим особам. Зокрема, висновок містить посилання на пояснення [PERSON], хоч представник відповідача стверджував, що [PERSON] таких пояснень банку не надавав. На пропозицію суду позивачем не надано матеріалів, які стали підставою зазначеного висновку. За вказаних обставин судом не встановлено, що відповідач [PERSON] своїми діями сприяв отриманню іншими особами доступу до його карткового рахунку і зняття коштів. Разом із тим, позивач не надав суду доказів видачі платіжної картки та її номера, (враховуючи що в анкеті-заяві відсутня вказівка на вид і номер платіжної картки, розмір та вид послуги) встановлення кредитного ліміту та його розміру, тобто не довів, що між сторонами дійсно був укладений кредитний договір без номера від 15 березня 2012 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 25000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, і що станом на 02 березня 2016 року у [PERSON] наявна заборгованість перед банком у розмірі 44072,46 гривень. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про безпідставність вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 3, 207, 509, 628, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed