Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь щорічну грошову винагороду в розмірі до одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за період роботи з 01.09.2001 року по 01.09.2014 року включно; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього заробітку; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.10.2014 року по день ухвалення судом рішення у справі, а також судові витрати у розмірі 768,40 гривень. В обґрунтування позовної заяви, яку в подальшому було уточнено, позивач зазначила, що працювала у відповідача з вересня 1980 року до 03.02.1981 року, на посаді лаборанту, з 03.02.1981 року - завідуючою лабораторії, а з 01.09.1982 року посаду було перейменовано у посаду "завідуюча учбовою лабораторією". Наказом №244-К\\16 від 06.10.2014 року її було звільнено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначає, що у неї є право на отримання виплати, передбаченої абз. 10 ч. 1 ст. 57 Закону України №1060, але відповідач не виконував свої обов`язки. Не було відповідачем виплачено щорічну грошову винагороду за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків. Тому, у відповідача утворилась заборгованість за такою виплатою. Виплата грошової винагороди за сумлінну працю передбачена абз. 10 ч. 1 ст. 57 Закону України №1060 та входить до структури заробітної плати, є її невід`ємною частиною. Зазначає, що після звільнення з посади наказом відповідача №244\\К16 від 06.10.2014 так і не було здійснено повного розрахунку при звільненні у вигляді виплати щорічної грошової допомоги за сумлінну працю за період роботи з 01.09.2001 року по 01.09.2014 року до теперішнього часу. Позивачка посилається на те, що на її користь повинно бути стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 07.10.2014 року по день ухвалення судом рішення у справі. Оскільки, її було звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, відповідач повинен при звільненні виплатити середній місячний заробіток, який не виплатив, тому з відповідача на її користь підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі середнього заробітку. Тому, просить стягнути з відповідача на її користь щорічну грошову винагороду в розмірі одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за період роботи з 2001 по 2013 роки включно у сумі 11123,00 грн.; стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільнені у сумі 2115,44 грн.; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07.10.2014 року по день ухвалення судом рішення по справі, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 100,74 грн.; стягнути з відповідача заборгованість за заробітною платою у сумі 3572,17 грн.; судові витрати у сумі 768,40 грн. Ухвалою судді від 19.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 17.09.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача не визнає позовні вимоги, оскільки позивачем подано позов без додержання вимог ЦПК. Позивачка вводить суд в оману щодо фактичних обстави справи та зловживає правами, заявивши втретє одні й ті самі вимоги до того ж самого відповідача. Зазначає, що позивачка працює в захопленому терористами ДНР університеті у м. Донецьку. До 30 вересня 2014 року Донецький національний університет здійснював діяльність у м. Донецьк. Відповідно до Наказу Міністерства і науки Донецької народної республіки від 01.09.2014 року №2 «О переподчинении образовательных учреждений» з 01.09.2014 року всі установи освіти у науки усіх рівнів повинні були незаконно перепорядкуватись вищезазначеному кримінальному угрупуванню. З того моменту університет було остаточно захоплено. Первинна бухгалтерська, кадрова, нормативно-правова та інша документація Донецького національного університету станом до 31.08.2014 року, а також матеріальні цінності - захоплені невстановленими озброєними особами та залишились у м. Донецьку. 30.09.2014 року Наказом Міністерства освіти і науки України №1084, згідно з яким встановлено, що Донецький національний університет буде проводити діяльність на території м. Вінниця. Всі співробітники та студенти були сповіщені про переїзд університету. Станом на 06.10.2014 року зареєструвалися у якості співробітників університету та переїхали - 832 особи. Позивачка прийняла рішення залишитися працювати у м. Донецьк, про що свідчать копія трудової книжки та наказ захопленого університету від 15.04.2016 року №92/05. Наказом ректора Донецького національного університету від 06.10.2014 року №244-К/16 [PERSON] звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України. [PERSON] у 2016 році було подано позовну заяву до Жовтневого районного суду м. Маріуполя про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2014 по серпень 2016 включно, компенсації у зв`язку з несвоєчасної її виплати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22.11.2017 року у справі 263/12028/16-ц в позові відмовлено. Дане рішення було залишено без змін постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області віл 03.01.2018 року та постановою Верховного суду України від 30.05.2018 року. Справа №266/4874/17 подана до Приморського районного суду м.Маріуполя про стягнення надбавки за вислугу років до посадового окладу щомісячно за період роботи з 01.09.2001 року до 01.09.2014 року, стягнення допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за період з 01.09.2001 року до 01.09.2007 року, стягнення щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за період з 01.09.2001 року по 10.09.2014 року, стягнення моральної шкоди. Даний позов позивачкою було залишено без розгляду. 30.09.2019 року до суду надано відповідь на відзив відповідача, у якому позивачка зазначає, що відзив на позовну заяву відповідачем подано з порушенням строків встановлених процесуальним законодавством. Зазначає, що предметом спору є вимоги про стягнення заборгованості за заробітною платою, а саме щорічною грошовою винагородою в розмірі до одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за період роботи з 2001 року по 2013 рік включно, тобто заборгованість утворилася ще до 2014 року. Оскільки вся первинна бухгалтерська документація залишилася на території тимчасове непідконтрольній державній владі України, тому довести факт сплати заборгованості немає. З розрахункових листів за 2001-2013 роки вбачається, що щорічну грошову винагороду в розмірі до одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків у період з 2001 по 2013 роки відповідач не виплачував. Зазначає, що законне право на отримання вихідної допомоги при звільненні відповідачем не виконано. Вказує, що рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя, Ворошиловського районного суду м.Донецьк не мають відношення до даної цивільної справи оскільки заявлені інші позовні вимоги. Ухвалою суду від 30.09.2019 року підготовче судове засідання закрито, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2019 року цивільну справу №266/2047/19 розподілено на суддю Д`яченко Д.О. Ухвалою суду від 05.12.2019 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 24.12.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про призначення відео конференції. 07.02.2020 року на адресу суду позивачем надано заяву про зміну предмету та суми позову. Ухвалою суду від 04.03.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] про зміну предмету та суми позову від 07.02.2020 року. 31.03.2020 року на адресу суду представник відповідача на дав відзив на позовну заяву аналогічний відзиву наданому 17.09.2019 року та додатково виклав у відзиві позицію щодо заяви про зміну предмета та суми позову, відповідно до якої роздруківки листів заробітної плати надані позивачкою не можуть бути доказами, оскільки не відповідають вимогам до оформлення документів, не містять назви підприємства, зазначення особи, яка виготовила документ, підпису, печатки, тощо. Дані документи виготовлені двома мовами, російською та українською одночасно. Відповідач все діловодство вів в університеті виключно державною мовою. Щодо відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, відповідач зазначає, що такі документи не містять жодних доказів, які б підтверджували доводи щодо неотримання заробітної плати. Просить визнати дії [PERSON] з подання даного позову зловживанням процесуальними правами та такими, що суперечать завданню цивільного судочинства, відмовити у задоволенні позову. Ухвалою від 09.11.2020 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, вислухавши учасників провадженя, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними доказами ч.1 ст.77 ЦПК України визначає докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Частина 1 ст.81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.09.2017 року №0000327507/141401743 [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Витягом з Наказу від 06.10.2014 року за №244-К/16 виданого на підставі наказу МОНУ від 30.09.2014 року №1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниця» [PERSON] звільнено з посади завідувача навчальної лабораторії 06.10.2014 року в зв`язку з відмовою від переведення п. 6 ст. 36 КЗпП України, відмова від переведення в іншу місцевість разом з ДонНУ. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з вересня 1980 року [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з Донецьким національним університетом. З вересня 1980 року працювала на посаді «лаборанта кафедри експериментальної фізики», з лютого 1981 року переведена на посаду «завідуючої лабораторії», з вересня 1982 року посаду перейменовано на «завідуюча навчальною лабораторією», з липня 2008 року звільнена за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, з квітня 2009 року відновлено на роботі на посаді - «завідуюча навчальної лабораторії», що підтверджується трудовою книжкою. Наведена обставина визнана сторонами, за вимогами ст.82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниці» (який є загальнодоступним), враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на сході України та продовження збройного конфлікту на території міста Донецька, з метою збереження життя та здоров`я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, не нижче від визначеної законом, Донецькому національному університету визначено проводити свою освітню діяльність на території м. Вінниці. Згідно п. 2 цього наказу, ректору Донецького національного університету України доручено забезпечити оперативне інформування співробітників і студентів Університету через веб-сайт Університету www.donnu.edu.ua з усіх питань, що стосуються організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками) тощо. Відповідно до п. 3 вказаного наказу було оголошено про те, що співробітники, аспіранти (докторанти) та студенти Донецького національного університету України, які мають бажання продовжити працювати (навчатися) у цьому Університеті (чи в системі освіти та науки України), повинні зареєструватися на сайті https://donnu.gov.ua/ (конфіденційність гарантована) або ж повідомити керівництво будь-яким іншим способом про своє бажання працювати (навчатися) у цьому Університеті. Наказом ректора Донецького національного університету від 6 жовтня 2014 року № 244-К/16 позивач був звільнений із посади завідувача навчальної лабораторії, підрозділ: Кафедра загальної фізики і дидактики фізики Донецького національного університету за п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із відмовою від переведення в іншу місцевість разом з університетом, на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниця». В копії трудової книжки позивача, в якій під записом №14 від 23.12.2014 року зазначено «Работает по настоящее время», запис затверджено підписом спеціаліста [PERSON] , що підтверджує факт того, що позивач залишилась працювати в захопленому університеті тому можна дійти висновку, що позивач свідомо прийняла рішення працювати в захопленому університеті у м. Донецьку та не мала бажання працювати в університеті, що перемістився до м.Вінниця. Листом від 09.09.2019 року за №1413/01-03/18.0 представником відповідача повідомлено суд, що Донецький національний університет ім. Василя Стуса не має можливості надати відомості про розмір посадового окладу [PERSON] за періоди з 2001 по 2014 роки та довідку про заробітну плату за серпень-вересень 2014 у зв`язку з тим, що первинна бухгалтерська, кадрова, нормативно-правова та інша документація Донецького національного університету станом до 31 серпня 2014 року, а також матеріальні цінності - захоплені невстановленими озброєними особами та залишилися у місті Донецьку. На підставі цього, Селидівським МВ ГУМВС України в Донецькій області відкрито кримінальне провадження №12015050500000677 від 01.04.2015 року за фактом захоплення будівель ДонНУ озброєними людьми. За умовами п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при вiдмовi працівника вiд продовження роботи зi зміненими iстотними умовами працi може бути визнане обґрунтованим, якщо змiна iстотних умов працi при провадженні роботи за тiєю ж спецiальнiстю, квалiфiкацiєю чи посадою викликана змiнами в органiзацiї виробництва i працi (рацiоналiзацiєю робочих мiсць, введенням нових форм організації працi, у тому числі перехiд на бригадну форму організації працi, i, навпаки, впровадженням передових методiв, технологiй тощо). Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Як передбачено ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до положень ст.273-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Донецьким національним університетом імені Василя Стуса надано довідку від 09.09.2019 року за №236/01-13/18.0 в якій зазаначено про своєчасне та у встановлених законодавствах розмірах нарахування та виплату грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків всім педагогічним, науковим, науково-педагогічним працівникам та іншим працівникам Університету. Вищезазначена винагорода сплачувалась вищезазначеним працівникам в тому числі й у період з 01.09.2001 року по 01.09.2014 року. Також, довідкою Донецького національного університету імені Василя Стуса від 09.09.2019 за №237/01-13/18.0 надано інформацію, що за даними бухгалтерського обліку в Донецькому національному університеті імені Василя Стуса відсутня будь-яка заборгованість перед [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполь Донецької області від 22.11.2017 року у справі №263/12028/16-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Донецького національного університету імені Василя Стуса про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області віл 03.01.2018 року, Постановою Верховного суду України від 30.05.2018 року рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22.11.2017 року справа №263/12028/16-ц залишено без змін. Ухвалою від 04.09.2006 року Апеляційного суду Донецької області №22-6466/2006 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12.05.2006 року, яким їх відмовлено у задоволенні позову до Донецького національного університету про стягнення надбавки до заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, моральної шкоди, залишено без змін. За вимог ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно банківської виписки АТ «Державний Експортно-імпортний банк України» від 28.10.2019 року №БТ/0020400/1697-19 надано виписку по картковому рахунку № [NUMBER] [PERSON] , за період з 25.05.2005 року по 29.03.2017 року, на рахунок позивачки дійсно була перерахована заробітна плата. Відповідно до виписки за контрактом № [NUMBER] [PERSON] 27.11.2014 року було здійснено цільове зарахування (без комісії) зарплата у сумі 2493,94 грн. та 501,73 грн. Відповідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України [PERSON] з 1999 року по серпень 2014 ріку отримувала заробіток для нарахування пенсії. Позивачем надані розрахункові листи за вересень 2014 року, липень 2014 року, грудень 2013 року, грудень 2012 року, грудень 2011 року, грудень 2010 року, грудень 2009 року, грудень 2007 року, грудень 2006 року, грудень 2005 року, грудень 2004 року, листопада 2003 року, листопад 2002 року, грудень 2001 року в яких наданий детальний розрахунок складових заробітної плати, які не містять підпису посадової особи, відбитку печатки, не засвідчені у встановленому законом порядку. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року № 1060-XII (чинний на момент спірних правовідносин), держава забезпечує надання педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків. Відповідно до Порядку надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2000 р. N898, щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за умови досягнення ними успіхів у вихованні дітей, навчанні, вихованні, професійній підготовці учнівської та студентської молоді, методичному забезпеченні, відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни та здійснюється в межах загальних коштів, передбачених кошторисом навчального закладу чи методичної установи на оплату праці. Відповідно до Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 №2984-ІІІ (чинний на момент спірних правовідносин) часниками навчально-виховного процесу у вищих навчальних закладах є: педагогічні і науково-педагогічні працівники; особи, які навчаються у вищих навчальних закладах; працівники вищих навчальних закладів (категорійні спеціалісти, старші лаборанти, завідувачі навчальними лабораторіями, методисти та інші). Статтею 47 даного Закону визначено, що педагогічні працівники - особи, які за основним місцем роботи у вищих навчальних закладах першого і другого рівнів акредитації професійно займаються педагогічною діяльністю. Науково-педагогічні працівники - особи, які за основним місцем роботи у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації професійно займаються педагогічною діяльністю у поєднанні з науковою та науково-технічною діяльністю. Позивачкою зазначається період стягнення щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за період роботи з 2001 року по 2013 рік, така виплата повинна здійснюватися станом на кінець року, і відповідно застосовується оклад працівника станом на кінець року, однак, як вбачається з записів трудової книжки [PERSON] вона з липня 2008 року звільнена за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, з квітня 2009 року відновлено на роботі на посаді - «завідуюча навчальної лабораторії». Тому така вимога за 2008 рік - є необґрунтованою. Тобто, Законом передбачені права на отримання щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків лише педагогічними працівниками, в той час, коли посаду «завідувач навчальної лабораторії» віднесено до працівників вищих навчальних закладів, а не до категорії педагогічних чи науково-педагогічних працівників. Даний факт також встановлено ухвалою від 04.09.2006 року Апеляційного суду Донецької області №22-6466/2006, рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12.05.2006 року. Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підтвердження невиплаченої заробітної плати Донецьким національним університетом імені Василя Стуса, позивачем надані копії розрахункових листів за вересень 2014 року, липень 2014 року, грудень 2013 року, грудень 2012 року, грудень 2011 року, грудень 2010 року, грудень 2009 року, грудень 2007 року, грудень 2006 року, грудень 2005 року, грудень 2004 року, листопада 2003 року, листопад 2002 року, грудень 2001 року, які не містять підпису посадової особи, відбитку печатки, не містять реквізитів, не засвідчені належним чином, складені українською та російською мовами одночасно, що суперечить вимогам до оформлення документів, тому не можуть бути визнані допустимими доказами. Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата не виплачена та є заборгованість з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи, інформацію банку, що позивачці було перераховано заробітну плату 27.11.2014 року, факт того, що Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22.11.2017 року №263/12028/16-ц залишеним без змін Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області віл 03.01.2018 року, Постановою Верховного суду України від 30.05.2018 року, встановлено відсутність заборгованості за заробітною платою, беручи до уваги неналежність наданих суду доказів, враховуючи норми ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за заробітною платою, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно дост.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову слід відмовити повністю, не підлягають стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed