Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

03.06.2014 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, стягнення грошових коштів, вимоги якого згодом уточнювала(а.с.2,25,79,80), мотивуючи їх наступним. З грудня 2001 р. по вересень 2013 р. вона проживала з відповідачем однією сім'єю, тобто перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. У 2010 р. за спільні кошти ними був придбаний автомобіль ВАЗ 1118 Калина, д.р.н. [NUMBER], який зареєстрований на відповідача. Посилаючись на ст.ст. 60, 63, 70-71, 74 СК України, остаточно просила: - визнати її та відповідача спільною сумісною власністю автомобіль «ВАЗ 111740-110-30», д.р.н. [NUMBER]; - визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного автомобіля; - в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 29550,28 грн.; - стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала за вимогами, викладеними в двох заявах від 19.08.2014 р.; підтримала пояснення, що давала раніше; пояснила, що перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем з грудня 2001 р. по вересень 2013 р.; уклала шлюб з [PERSON] у 1974 р., що розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова 01.07.2004 р. В судовому засіданні 12.06.2014 р. пояснювала, що брат відповідача двічі пересилав останньому гроші; їй невідомо, на що відповідач витратив ці гроші; грошима розпоряджався відповідач. Представник позивачки [PERSON] позов підтримав за вимогами, викладеними в двох заявах від 19.08.2014 р.; підтримав пояснення, що давав раніше. В судовому засіданні 12.06.2014 р. пояснював, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.10.2013 р. встановлено факт проживання сторін сім'єю без шлюбу з грудня 2001 р. по вересень 2013 р.; про це зазначено в мотивувальній частині рішення; йому не відомо, як відповідач використав кошти за двома переводами в 2010 р.; не може відповісти на питання стосовно наявності коштів у позивачки на час придбання автомобіля. Відповідач [PERSON] позов не визнав повністю; підтримав заперечення, що давав раніше; пояснив, що гроші на автомобіль давав брат, який проживає в Російській Федерації; він не перебував з позивачкою у шлюбних відносинах. В судовому засіданні 12.06.2014 р. пояснював, що автомобіль було придбано за гроші, переслані братом з Росії; автомобіль було придбано для брата; чекали автомобіль два місяці, бо не було потрібного кольору; позивачка жила в окремій кімнаті. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю; підтримав заперечення, що давав раніше. В судовому засіданні 12.06.2014 р. пояснював, що гроші на автомобіль відповідачу давав брат, який проживає в Російській Федерації; у сторін не було шлюбних відносин. Свідок [PERSON] показав, що проживає і є громадянином Російської Федерації; працює водієм в Росії; кошти надавав брату-відповідачу двома переводами на суму 300000 рос.руб. на купівлю автомобіля, щоб ним користуватись, коли буде приїздити в Україну; у нього є житло в Чернігові; ним зроблено два переводи(а.с.44-45), оскільки в добу можна було направити один раз тільки 150000 рос.руб.; кошти надавав брату безплатно; гроші брат не повинен повертати. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до інформації начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Носівського районного управління юстиції шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище позивачки) було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.07.2004 р.(а.с.81). Рішенням Деснянського районного суду від 18.10.2013 р. у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації відмовлено(а.с.3-4). У мотивувальній частині даного рішення, зокрема, зазначено, що «з показань допитаних судом свідків, а також фотографій (а.с.39-44) можна зробити висновок про те, що відповідач з часу придбання позивачем будинку постійно проживала разом з ним та вела спільне господарство, а відтак в силу положень ст. 156 ЖК України, є членом сім»ї власника житлового будинку та користується жилим приміщенням нарівні з ним, враховуючи також і те, що при її вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, навіть, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням»(а.с.4). Вказане рішення суду ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18.11.2013 р. залишено без змін(а.с.5-6). 18.11.2009 р. між [PERSON] та СПД-ФО [PERSON], який діяв від імені та в інтересах [PERSON], була затверджена біржова угода, згідно якої [PERSON] продав транспортний засіб ЗАЗ 110307, т.н.з. [NUMBER], за 10 грн.(а.с.56). Відповідно до заяв на отримання переводу від 25.06.2010 р. та 29.06.2010 р. [PERSON] отримав від [PERSON] двічі кошти у розмірі по 150000 російських рублів, що відповідно до заяв на видачу готівки від 25.06.2010 р. еквівалентно 38253 грн. і від 29.06.2010 р. еквівалентно 38167,50 грн.(а.с.26-27,44-45). Згідно до довідки-рахунку № 158814 [PERSON] продано і видано автомобіль марки ВАЗ 111740 вартістю 68610 грн., який був зареєстрований у листопаді 2010 р. на ім'я [PERSON](а.с.42-43). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля «ВАЗ 111740-110-30», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], є відповідач(а.с.23-24). Згідно до висновку судової експертизи Чернігівського відділення КНДІСЕ № 2121/14-24 від 28.07.2014 р. ринкова вартість спірного автомобіля станом на 23.07.2014 р. складає 59101,28 грн.(а.с.61-65). Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 і ч. 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 і ч. 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 і ч. 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно п. 22, п. 23, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., зокрема, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК; вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання; спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом; до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї(ч. 4 ст. 65 СК). Позивачка не довела, що джерелом придбання спірного автомобіля були спільні грошові кошти сторін, що [PERSON] продав автомобіль «ЗАЗ 110307» не за 10 грн. і що вони були витрачені не в спільних інтересах сторін в період їх спільного проживання. Крім того, позивачка просить, зокрема, одночасно визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного автомобіля і в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 29550,28 грн. без припинення за нею права власності на 1/2 частину автомобіля, що не ґрунтується на законі. Ці вимоги є взаємовиключаючими. При їх задоволенні позивачка буде власником 1/2 частини спірного автомобіля і отримає грошові кошти в розмірі майже 1/2 іншої частини вартості автомобіля(59101,28:2=29550,64, а не 29550,28). Навпаки відповідач довів, що спірний автомобіль є майном, що є його особистою приватною власністю згідно вимог ч. 1 ст. 57 СК України. Джерелом придбання спірного автомобіля були грошові кошти в сумі 76420,50 грн.(38253+38167,50), отримані відповідачем від брата. При цьому судом враховується, що вартість автомобіля без проведення його державної реєстрації складала 68610 грн. і що він був придбаний через незначний проміжок часу після отримання відповідачем грошових коштів від брата; позивачка пояснила, що брат відповідача двічі пересилав останньому гроші; їй невідомо, на що відповідач витратив ці гроші; грошима розпоряджався відповідач. Позивачкою понесені і документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 364,16 грн., які вона сплатила при поданні позову до суду по квитанції № 3/5 від 02.06.2014 р.(а.с.1). Необхідно повернути [PERSON] зайво сплачений нею судовий збір у розмірі 68,66 грн., оскільки згідно вимог п 1. ч. 1 ст. 7 ЦПК України, зокрема, сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми(59101,28:2=29550,64; 1% від 29550,64 становить 295,50; 364,16-295,50=68,66). Не підлягають відшкодуванню позивачці судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 295,50 грн. і судові витрати у вигляді витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи, в зв'язку з повною відмовою в задоволенні позову. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглянув дану цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів.

Outcome: dismissed