Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

01 липня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 5000 доларів США, 1250 гривень 00 копійок три проценти річних та судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що 10 вересня 2019 року позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 5000 доларів США. На підтвердження того, що відповідач отримав кошти, позивачем була складена розписка, відповідно до якої [PERSON] позичив грошові кошти в сумі 5000 доларів США [PERSON] на термін до 10 березня 2021 року. В порушення своїх зобов`язань, відповідач не повернув позичені ним кошти, що дає позивачу право на повернення позиченої суми, 3% річних як проценти від неповернутої суми. Таким чином, окрім основної суми боргу, відповідач повинен сплатити позивачу 3% річних у сумі 1250 гривень 00 копійок та облікову ставку НБУ в сумі 25326,80 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, надали суду пояснення, які відповідають змісту позовних вимог. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити у повному обсязі. Згідно відзиву на позов від 04 серпня 2021 року, зазначено, що відповідач не брав грошових коштів у позивача, а тому відсутні підстави для їх стягнення разом з штрафними санкціями. Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, заслухавши пояснення свідків, суд приходить до наступних висновків. Згідно розписки від 10 вересня 2019 року, складеної [PERSON] , в якій останній зазначив, що позичає [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США в присутності секретаря сільської ради [PERSON] на термін до 10 березня 2021 року (а.с.7). При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. Свідок [PERSON] надала показання суду про те, що вона є матір`ю позивача [PERSON] , а також, що відповідач [PERSON] приїхав до їхнього місця проживання зі своєю дружиною щоб позичити грошові кошти для ремонту будинку. Коли продадуть батьківську хату яка була спадковим майном, тоді повернуть позичені кошти. Отримавши грошові кошти вона з сином та [PERSON] з дружиною поїхали в сільську раду села Зрайки, до секретаря сільської ради [PERSON] щоб оформити розписку про позику. Грошові кошти передавались в сільській раді, та при передачі коштів були присутні [PERSON] , [PERSON] , дружина [PERSON] , [PERSON] . Розписку позики писала вона, що вони позичають грошові кошти [PERSON] , а саме, позичають 5000 доларів США. Грошові кошти [PERSON] в сумі 5000 доларів США передавились купюрами номіналом 100 доларів США в присутності [PERSON] . Свідок [PERSON] надала показання суду про те, що вона є дружиною відповідача [PERSON] . Після того коли помер свекор почали з чоловіком переоформляти спадщину та в нотаріуса дізналися що вже заведена спадкова справа і є спадкоємець [PERSON] , який є внуком померлого та племінником [PERSON] . [PERSON] повідомив їм, що він відмовиться від спадщини після того, як йому заплатять 5000 доларів США. Розписку було написано в сільській раді села Зрайки, яку писала [PERSON] , мати позивача, писала в сільській раді так як в нотаріуса посвідчити розписку було дорого. Під час цього в сільській раді були присутні секретар [PERSON] , вона, чоловік [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] розписку підписав її чоловік на вимогу позивача, за сплату за частину спадщини. Дану розписку складала [PERSON] . Передачі коштів в сільській раді не було, будь яких коштів ні вона ні її чоловік не позичали. Розписку написали щоб [PERSON] відмовився від своєї частини спадщини, щоб можна було переоформити спадкове майно. Після продажу будинку позивачу пропонували 3000 доларів США. Свідок [PERSON] надав суду показання про те, що він знайомий з позивачем та відповідачем. Батько [PERSON] проживав у Володарці. Йому відомо що [PERSON] займався оформленням спадщини після смерті батька. Йому відомо зі слів [PERSON] , що він написав розписку про позику грошей для відмови від частини спадщини [PERSON] . Особисто при складенні розписки не був, зі слів знає що [PERSON] гроші не позичав. Свідок [PERSON] надав суду показання про те, що [PERSON] та [PERSON] йому знайомі. Знає що у [PERSON] у Володарці помер батько. Про розписку щодо позики грошових коштів йому відомо зі слів [PERSON] так як він з ним товаришує. Дану розписку писав у сільській раді села Зрайки. Під час складання розписки не був присутній. Грошові кошти зі слів [PERSON] знає що не позичав. Свідок [PERSON] надала показання суду про те, що в даний час вона працює старостою села Зрайки села Брідок Білоцерківського району Київської області. У 2019 році працювала секретарем сільської ради села Зрайки. До неї звернулась [PERSON] , мати [PERSON] щоб вона посвідчила розписку що [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти, а саме, розписка про те, що [PERSON] позичив [PERSON] 5000 доларів США. При ній гроші не перераховувались. [PERSON] передав якийсь конверт [PERSON] . Зі слів [PERSON] зрозуміла що в конверті грошові кошти. Про грошові кошти в сумі 5000 доларів США їй нічого не відомо, лише зі змісту розписки. При ній грошові кошти не передавались і не перераховувались, окрім конветра. Що було в конверті їй невідомо. Розписку писала мати [PERSON] [PERSON] . Щодо показань свідків, щодо повернення грошових коштів суд оцінює їх критично, так як свідки перебувають в родинних та дружніх відносинах з позивачем та відповідачем. Доказів про те, що ця розписка написана на підтвердження договору позики не стверджується, так як не доведено факт передачі коштів, докази факту передачі коштів сторонами по справі не надавались та в судовому засіданні не досліджувались. П. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Тому враховуючи вищезазначене, показання свідків не можуть бути враховані, як доказ укладення боргу позики та передачі коштів [PERSON] [PERSON] . Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо передачі коштів відповідачу, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Однак, позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, зважаючи на вищевикладене, позивачем не було доведено факт укладення між сторонами договору позики, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed