Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач 25.10.2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом, у якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння, розташоване в м. Дніпро, вул. Панаса Мирного, буд. 27. Позовна заява мотивована тим, що 18.07.2013р. померла бабуся позивача, [PERSON]. [PERSON] звернулась до Другої дніпровської нотаріальної контори с заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], водночас постановою державного нотаріуса Другої ДДНК [PERSON] від 14.03.2014р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Представник Дніпровської міської ради надав суду заперечення, у яких посилаючись на те, що майнові права спадкодавця на спірне домоволодіння належним чином не оформлені, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Позивач надав суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача надав суду заяву, у якій позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа у судове засідання не зявилась, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. Перевіривши викладені у позовній заяві обставини та вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволення вказаного позову, з огляду на наступне. 08.07.2013р. померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (з.а.с.67). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено у ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] в Другій ДДНК відкрито дві спадкові справи, а саме № 1/2014 від 08.01.2014р. за заявою [PERSON], позивача у справі (а.с.115-124), та № 697/2015 від 15.08.2015р. за заявою доньки спадкодавця, [PERSON] (а.с.58-71). Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК [PERSON] № 873/02-31 від 19.03.2014р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.124). Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК [PERSON] № 2686/02-31 від 15.08.2015р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав пропуску строку для прийняття спадщини (а.с.70-71). Таким чином, суд не бере до уваги посилання позивача у справі на те, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], оскільки матеріали справи не містять доказів відмови від прийняття [PERSON] спадщини, яка відкрилась після смерті її матері. Факт того, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з пропуском строку звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, не може бути достатньою підставою для висновку про відмову [PERSON] від її прийняття. Відповідно до ст.67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством . Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Водночас, за змістом п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №\~7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч.2 ст.51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Як вбачається зі змісту статей 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Враховуючи, що спосіб захисту порушеного права обирає позивач, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання, в якому позивач повинен обґрунтувати необхідність такої заміни, а саме чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним, а суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких зазначив позивач. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 185/10105/15-ц (провадження № 61-5707св-18) від 25.04.2018р. Беручи до уваги наявність другого спадкоємця після смерті [PERSON], а також відсутність клопотання позивача про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача у справі, суд доходить висновку, що позов предявлено до неналежного відповідача, а відтак і про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому, суд додатково розяснює позивачу, що дане рішення суду не перешкоджає йому захистити свої права шляхом пред'явлення у встановленому законом порядку позову про визнання права власності на спадкове майно до належного відповідача. У звязку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати відповідно до ст.144 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed