Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про надання дозволу на перетинання дитиною кордону України. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2002 року по 19 серпня 2005 року. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. З 2005 року вона з сином проживають окремо від відповідача. На даний час вона з сином проживає за адресою: [ADDRESS]. Вона та син є громадянами України та постійно проживають на території України. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні сина не бере, не спілкується з ним, не цікавиться його життям. На даний час син є неповнолітнім та навчається в загальноосвітній школі. Враховуючи період канікул у закладах освіти та свята, вона має намір виїжджати з сином за кордон для його оздоровлення, відпочинку та розширення світогляду, оскільки вказані подорожі матимуть неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, а також можливість оздоровлення сина в морській кліматичній зоні. Відповідач останнім часом без пояснення причин відмовляється надати нотаріально оформлені дозволи на тимчасові поїздки сина за територію України. Вона неодноразово зверталася до відповідача за допомогою телефону та листом, але він без жодних вагомих аргументів ігнорував її прохання. Через упереджену позицію відповідача, вона не може разом з сином здійснювати поїздки до родичів в Росію, Білорусію та туристичні поїздки, що шкодить інтересам дитини. При цьому він ніколи не заперечував проти того, щоб син виїжджав за територію України, не ставив питання про визначення місця проживання дитини, тощо. Виходячи з вищевикладеного, посилаючись на норми ст.313 ЦК України, ст.ст.7, 141, 150, 155 СК України, ст.ст.1, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну", п.22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ №27 від 27.01.1995 року, прохає суд надати дозвіл їй - [PERSON], на виїзд за межі України неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], місце народження смт.Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, без згоди та супроводу батька - [PERSON] до досягнення сином повноліття. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву з проханням провести розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає, заперечує проти надання дозволу на перетинання дитиною кордону України. Суд, дослідивши докази, які є в матеріалах справи, вважає необхідним відмовити у задоволенні позову з наступних підставах. Згідно ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України). Згідно вимог ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2002 року по 19 серпня 2005 року. Від шлюбу мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 жовтня 2002 року), який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. До часу звернення позивачки до суду з даним позовом, відповідач ніколи не заперечував проти виїзду дитини за межі України. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтями 141, 150, 155 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ від 21.01.1994 року передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не вказано конкретно мету виїзду за кордон, не визначено конкретний період, на який планується виїзд неповнолітньої дитини за межі України та не вказана конкретна держава, куди планується здійснити виїзд, із зазначенням адреси, де можливе тимчасове перебування дитини. Крім цього, обгрунтування, які наводить позивачка в своїй позовній заяві, суд піддає сумніву, оскільки з них не вбачається конкретна необхідність виїзду дити за межі України. А також, позивачкою не долучено доказів, які підтверджують ті обставини, на які позивачка посилається в позовній заяві. А тому, за викладених обставин, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed