Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

09.11.2017 року [PERSON] звернулася до [PERSON], [PERSON] міської ради про часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право особистої власності та визнання договору дарування недійсним. В позові вказує на те, що вона народилась 16.03.1943 року в сімї [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Після смерті батька, який пропав в травні 1945 року безвісті, що підтверджується Книгою памяті України, та після смерті матері 05.03.1954 році, що підтверджується свідоцтвом про смерть, вона залишалась проживати в батьківському будинку в колишньому с. Рогізна по вул. Чкалова, 118, яке рішенням виконкому [PERSON] обласної ради депутатів трудящих від 22.06.1959 року № 352/15 включено до меж м. Чернівці та присвоєно адресу: м.Чернівці, вул. Учительська, 120. Факт її реєстрації з часу народження та безперервного проживання в батьківському будинку підтверджується: відміткою в паспорті громадянина України про реєстрацію місця проживання, довідкою ПП «Садгора-Сервіс» від 10.11.2016 року № 3375 про склад сімї; свідоцтвом про закінчення школи; довідкою квартального комітету від 24.02.2017 року № 5. Крім цього вказує на те, що в липні 2015 року до неї та членів її сімї з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням звернувся племінник [PERSON], який є сином її рідного брата [PERSON], який помер 13.06.2015 року. Позов мотивований тим, що останній є власником житлового будинку № 120 по вул. Учительській в м. Чернівцях, подарованого йому батьком на підставі договору дарування від 18.05.1999 року. В свою чергу батько відповідача (її брат) став власником житла на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 25.05.1961 року № 237/241. Про вказані факти їй стало відомо під час розгляду даної справи. Також вказує на те, що рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15.09.2016 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Вважає, що її покійний рідний брат та його син (відповідач) набули права власності на будинок незаконно. Просить рішення виконавчого комітету Садгірської міської Ради депутатів трудящих № 9/3 від 25.05.1961 року в частині визнання права власності на будинковолодіння за № 118 по вул. Чкалова м. Садгора за [PERSON] (п. 54 додатку № 1 до рішення) скасувати. Свідоцтво виконавчого комітету Садгірської місцевої Ради депутатів трудящих про право особистої власності на домоволодіння від 25.05.1961 року № 237/241 скасувати. Договір дарування житлового будинку від 18.05.1999 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 522, визнати недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та надав суду пояснення згідно позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні предявлений позов не визнав, по дав до суду заперечення проти позову в якому просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] міської ради. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з»явилася, просить суд розглянути справу на власний розсуд. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є рідним братом позивачки, та дядьком відповідача, будинок за адресою: вул. Чкалова, 118, м. Садгора (вул. Учительська, 120, м. Чернівці), їх батьки будували біля 30 років, в сім»ї було четверо дітей. Він народився в 1938 році, а в 1954 році померла його мати. В 60 х роках брат [PERSON] казав, що приватизував свою частку будинку, те, що став власником всього будинку він не знав. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] показав, що він є братом відповідача, підтвердив той факт що його тітка [PERSON] ще станом на 1977 рік знала про оформлення права власності на будинок за № 120 по вул. Учительській в м. Чернівці на батька гр. [PERSON]. Вважає, що у позивачки також повинно бути право власності на спірний будинок. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та проаналізувавши докази по справі, вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, [PERSON] народилась 16.03.1943 року в сімї [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.5).Батько позивачки [PERSON] пропав в травні 1945 року безвісті, що підтверджується Книгою памяті України (а.с.6) [PERSON] позивачки [PERSON] померла 05.03.1954 році, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7) В судовому засіданні також встановлено, що після смерті матері 05.03.1954 році, позивачка у віці 9 років залишалась проживати в батьківському будинку в колишньому с. Рогізна по вул. Чкалова, 118, (на даний час м.Чернівці, вул. Учительська, 120.) Факт її реєстрації з часу народження та безперервного проживання в батьківському будинку підтверджується: відміткою в паспорті громадянина України про реєстрацію місця проживання, довідкою ПП «Садгора-Сервіс» від 10.11.2016 року № 3375 про склад сімї; свідоцтвом про закінчення школи; довідкою квартального комітету від 24.02.2017 року № 5 (а.с.10-13) В судовому засіданні також встановленно, що батько відповідача [PERSON]Г.(брат позивачки) став власником житлового будинку № 120 по вул. Учительській в м. Чернівцях, на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 25.05.1961 року № 237/241.(а.с.18) 18.05.1999 року, [PERSON] подарував даний житловий будинок сину [PERSON], що підтверджується Договір дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 522 (а.с.19). [PERSON] помер 13.06.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-МИ № 173504.(а.с.15) Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. В судовому засіданні встановлено, що як доказ права власності батьків позивачкою на зазначений будинок, додано довідку з квартального комітету № 23 від 09.05.2017 року за № 18, в якій зазначено наступне: «будівництво по вул. Учительській, 120 велося батьками [PERSON] [PERSON], а саме: [PERSON] в 1929 та 1930 роках та її матірю [PERSON]». Однак, самі вказані відомості, що викладені у вказаній довідці, про те, що будівництво будинку по вул. Учительській, 120, м. Чернівці (вул. Чкалова, 118, с. Рогізна) не дають права стверджувати про той факт, що зазначений будинок станом на 1929-1930 роки чи в 1953 році (на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON]) взагалі належав матері [PERSON] - [PERSON] на праві приватної власності. Адже, у цій довідці про той факт, що вказаний будинок належав батькам [PERSON] на праві приватної власності взагалі не значиться. Як не значиться і те чи він був добудований та зданий в експлуатацію станом на 1953 рік та чи видавалося будь-кому свідоцтво на право власності на цей будинок до 1961 року (тобто до моменту визнання за [PERSON] права власності на цей будинок). Судом встановлено, що право власності на житлові будинки, відповідно до законодавства, може посвідчити тільки свідоцтво на право власності, рішення органу місцевого самоврядування чи рішення суду. В той час, як видача документу, який б підтверджував право власності на об'єкт нерухомості чи на майно не входить до компетенції квартального комітету, а тому, видана ним, довідка № 18 від 09.05.2017 року у вказаному випадку є недопустимим доказом. Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що відносини, які регулюються цивільним законодавством повинні розглядатися нормами того законодавства, що діяло на момент виникнення та дії цих відносин. А тому, враховуючи, що спадщина після смерті матері [PERSON] та [PERSON] відкрилася в 1953 році, тому порядок та підстави прийняття спадщини регулюються Цивільним кодексом УРСР, 1922 року, а отже посилання позивачки у позові на норми цивільним кодексом України 2004 року є невірними. Відповідно до досліджених доказів, які надані позивачкою суду та тих, що були встановлені судом під час судового розгляду не доведено, той факт, що спірний будинок знаходився саме у власності батьків позивачки до 1961 року, тобто до моменту винесення рішення Садгірської місцевої Ради депутатів трудящих № 9/3 від 25 травня 1961 року та видачу на його підставі брату позивачки [PERSON] свідоцтва № 237/241 від 25 травня 1961 року про право власності на домоволодіння по вул. Чкалова, 118, м. Садгора (вул. Учительська, 120, м. Чернівці), а також не доведено і того, що спірний будинок перейшов у особисту (приватну) власність брата позивачки - [PERSON] саме як спадщина, а не за інших підстав. Відповідності до Цивільного кодексу УСРР, який було затверджено постановою ВУЦВК від 16 грудня 1922 року та який діяв на момент відкриття спадщини, у розділі «Речове право» викладались норми, які регулювали право власності, право забудови і заставу майна. Законодавець всіляко підкреслював, що майнові права приватних осіб (як фізичних, так і юридичних) є поступкою, що підпорядковується загальній ідеї про пануючу роль соціалістичної власності. Судом встановлено, що поряд з державною і кооперативною власністю Цивільний кодекс УРСР, 1922 року відокремлював приватну власність. Згідно ст. 54 Цивільного кодексу УРСР предметом приватної власності можуть бути: не націоналізовані будівлі, підприємства торгівлі, промисловості, що мають найманих працівників не більше передбаченої особливими законами кількості, знаряддя та засоби виробництва, гроші, цінні папери та інші цінності, в тому числі золота і срібна монета та іноземна валюта; предмети хатнього і власного вжитку, товари, які продавати законом не заборонено, та всіляке не вилучене з приватного обороту майно. Судом встановлено, що вказаним кодексом були затверджені вимоги по визначенню майна, яке могло відноситися до приватної власності, і ці вимоги повністю дублювалися вимогами, що були затверджені Актом (постановою) від 26 липня 1922 року «Про основні приватні майнові права, що визначаються УРСР, охоронювані її законами 1922 року і захищувані судами УРСР». Зазначеними законодавчими актами заборонялися угоди чи інші дії, які б забезпечували право власності на нерухомість. Можливе було лише орендне користування нерухомістю. Право приватної власності допустиме було тільки щодо рухомого майна, не вилученого з цивільного обігу». Судом встановлено, що спірний будинок не міг належати на праві приватної власності батькам [PERSON] [PERSON], а тому і не могло дане право приватної власності на цей будинок перейти їй чи іншим особам як спадщина. Це право перейшло до [PERSON] в 1961 році за інших підстав, а тому вона за тих доводів та причин, що зазначені у позовній заяві не може оскаржувати законність цього рішення. Судом встановлено, що 11 січня 1928 року ВУЦВК і Раднарком УСРР схвалили "Положення про належні державні будинки в містах і селищах міського типу та про порядок використання житлових приміщень у цих будинках". Крім того, відповідно до Цивільного кодексу України, в ред. 15 квітня 1927 р. ЗУ УРСР 1927 р. № 11, ст. 70. З В ред. 25 липня 1931 р, ЗУ УРСР 1931 р. № 25, ст. 195. - будівлі, що підлягали в силу діючого законодавства денаціоналізації, але фактично лишилися з тієї чи іншої причини в розпорядженні держави, можуть відчужувати або заставляти відділи комунального (місцевого) господарства окружних виконавчих комітетів з дозволу окрвиконкомів. По цій причині, саме із за права реалізації будівель в 1959-1961 роках місцевими виконавчими органами і було здобуте законне право власності [PERSON] на спірний будинок. Згідно ст. 52 Цивільного кодексу УРСР згадувала про власність: державну (націоналізовану та муніципалізовану), кооперативну, приватну. У відповідності зі ст. 54 Цивільного кодексу УРСР предметом приватної власності могло бути всіляке майно, не вилучене з приватного обігу. Крім права власності, ЦК передбачав право забудови і застави майна, що були за своєю суттю правами на чужі речі. Право забудови визначалося як право зведення на державній землі будови і користування нею разом із земельною ділянкою протягом обумовленого терміну (ст.ст. 7184). Пізніше ці статті були скасовані, а замість них введено ряд норм, що закріпляли право безстрокового користування земельними ділянками для зведення на них будівель на праві власності житлово-будівельного кооперативу». Тобто, саме відповідно до, зазначених вище, норм Цивільного кодексу УPCP 1922 року право власності на, зведені громадянами, будівлі належало не їм на праві власності, а житлово-будівельним кооперативам», а у наступному і відділам комунального (місцевого) господарства окружних виконавчих комітетів, які, в свою чергу і, мали право їх відчуджувати. Тому саме із зазначених підстав шляхом викупу цього будинку, його власником на законних підставах і став [PERSON], який і подарував- цей будинок своєму синові та відпровідачу [PERSON]. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд вважає, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що позивачка [PERSON] знала про факт реєстрації права власності на будинок на свого брата [PERSON] На підставі вищевикладенного в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] міської ради про часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право особистої власності та визнання договору дарування недійсним слід відмовити.

Outcome: dismissed