Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернувся позивач та просив суд зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користуванні власностю шляхом знесення дворової вбиральні. Позовні вимоги обґрунтовував тими обставинами, що він у 1996 році придбав у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] Для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства за вищевказаною адресою йому було надано у власність 0,25 га. землі. Порушуючи санітарні норми та правила, державні будівельні норми, відповідач по справі [PERSON] збудувала дворову вбиральню, чим спричиняє позивачу, членам його сім"ї незручності, таким чином перешкоджає користуватися житловим будинком. Від дворової вбиральні йде неприємний запах, малолітні внуки не можуть гратись в пісочниці. Відповідач та члени її сім"ї напівоголені демонстративно ходять до туалету. На неодноразові прохання позивача, більше десяти років, перенести туалет, не розбещувати малолітніх дітей (внуків), відповідач не реагує. 02 серпня 2016 року він звернувся до Зеленьківської сільської ради на предмет розташування дворової збиральної. Відповідно до акту обстеження від 26 серпня 2016 року дворова вбиральня на вищевказаній садибі суперечить п. 3. 26 ДБН 360-92** де зазначено, що дворові вбиральні повинні знаходитись в глибині двору, та ст. 103 глави 17 Земельного кодексу України. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, з посиланням на обставини, викладені у позовні заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з посиланням на заперечення, які були подані ними до суду. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 червня 1996 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-6). По сусідству із домоволодінням позивача, розташоване домоволодіння [ADDRESS] що підтверджується наявною в матеріалах справи копією плану земельної ділянки гр. [PERSON] (а.с. 62). Власником земельної ділянки та розташованих на ній споруд, за адресою: [ADDRESS] є відповідач [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 12 листопада 2004 року, свідоцтвом про права власності, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 57-59). Отже, позивач і відповідач є власниками сусідніх домоволодінь. На звернення позивача до Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області було проведено обстеження земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та суміжної садиби за [ADDRESS] на предмет розташування дворової вбиральні. Та встановлено, що дворова вбиральня на території будинку [ADDRESS] суперечить п. 3.26 ДБН 360-92**, де зазначено, що дворові вбиральні повинні знаходитись в глибині двору, та добросусідства, передбаченого ст. 103 глави 17 Земельного кодексу України (а.с. 15). Згідно з ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Стаття 103 ЗК України, встановлює, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані обирати такі способи використання земельних ділянок, при яких власникам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідно до санітарних вимог майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї для утримання худоби і птиці - не ближче 12 м. Господарські будівлі й гаражі допускається об'єднувати на суміжних ділянках (ДБН 360-92** п. 3.26). 09 лютого 2017 року за клопотанням представника позивача судом було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої було поставлено щодо дотримання вимог нормативних документів (ДБН, санітарних норм) розміщення відповідачем дворової вбиральні, проте позивач відмовився від її проведення. Оскільки позивачем не надано суду беззаперечних доказів того, що спірною вбиральнею порушується його право власності чи створює перешкоди у користуванні домоволодінням, то суд не вбачає підстав для задоволення позову у обраний ним спосіб. При прийнятті рішення по справі, суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], оскільки її покази є її оціночними судженнями, та не є належним доказом порушення відповідачем нормативних документів (ДБН, санітарних норм) при розміщенні дворової вбиральні. Суд також не бере до уваги копію результатів санітарно-мікробіологічного дослідження та лист Миронівського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області від 12 липня 2018 року №10-29.1.7-09/223, в яких зафіксовано факт наявності у колодязі позивача «каліфлонійської бактерії», так як ці документи не свідчать, що джерелом походження цих бактерій є саме дворова вбиральня відповідача. Із вказаного листа Миронівського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області вбачається, що дворова вбиральня відповідача знаходиться на відстані близько 24 метрів від колодязя позивача, то в межах санітарних норм, передбачених п. п. 2.22 п. 2 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 березня 2011 № 145, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 квітня 2011 р. за № 457/19195.

Outcome: dismissed