Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 39556,40 грн. в порядку зворотної вимоги (регресу) та суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач [PERSON] був офіційно працевлаштований водієм транспортних засобів у нього, як у фізичної особи - підприємця [PERSON] згідно трудового договору від 31.01.2017 року та розпорядження від 31.01.2017 року про прийняття на роботу. 22.02.2017 року на 427км+45м автошляху Київ - Харків - Довжанський трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Renault Master, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу Renault Maskott, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Валківського районного суду Харківської області від 31.03.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В рішенні суду зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок невідповідності технічного стану транспортного засобу Правилам дорожнього руху, а саме: п. 2.3 - незабезпечення водієм технічного стану керованого ним транспортного засобу. За фактом завдання матеріальної шкоди, на підставі заяви потерпілого АТ «СК «Країна» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 37454,42 грн. У зв`язку з тим, що завдання шкоди водієм [PERSON] є наслідком невідповідності технічного стану транспортного засобу то АТ «СК «Країна» набула право регресу на фактично виплачену нею суму страхового відшкодування у розмірі 37454,42 грн. до нього - роботодавця ФОП [PERSON] . Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.11.2020 року в порядку регресу з нього, як з власника транспортного засобу стягнено 37454,42 грн. та витрати по сплаті судового збору. Вважав, що після сплати нанесеної з вини відповідача шкоди він в свою чергу набув до нього право зворотної вимоги (регресу) в межах фактично сплаченої суми з підстав передбачених п. 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП. 12 липня 2021 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова прийнято позов про відшкодування шкоди в порядку регресу. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач фізична особа - підприємець [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Ужченко Т.В. надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У своєму відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Зазначив, що на час дорожньо-транспортної пригоди дійсно працював водієм транспортних засобів у фізичної особи-підприємця [PERSON] відповідно до Наказу № 2-К від 31.01.2017 року, однак при прийнятті на роботу трудовий договір з ним укладено не було. Вважав, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли між ними укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності. Виконанням працівником свої трудових обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судом встановлено, що рішенням господарського суду Харківської області від 30.11.2020 року з фізичної особи - підприємця [PERSON] стягнуто на користь АТ «Страхова компанія «Країна» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 37454,42 грн. (а.с. 6-12). Відповідно до мотивувальної частини зазначеного рішення з [PERSON] стягнено кошти в порядку регресу, як з володільця джерела підвищеної небезпеки у зв`язку з відшкодуванням АТ «Страхова компанія «Країна» шкоди спричиненої діями робітника, водія [PERSON] . Рішення містить посилання про те, що постановою Валківського районного суду Харківської області від 31.03.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В постанові суду зазначено, що [PERSON] , керуючи транспортним засобом Renault Maskott, державний номерний знак [NUMBER] , не врахував стан транспортного засобу, чим порушив п. 2.3. Правил дорожнього руху України, в результаті чого відпало колесо, та спричинив дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем Renault Master, державний номерний знак [NUMBER] . На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] працював водієм у фізичної особи - підприємця [PERSON] (а.с. 6 -13) На підтвердження виконання рішення суду позивачем [PERSON] надано копії платіжних доручень № 207 від 28.12.2020 р., № 227 від 19.04.2021 р., копію квитанції № 1-899к за якими ним на користь АТ «Страхова компанія «Країна» сплачено 37454,42 грн. та 2102,00 грн. (а.с. 14-16) Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. В той же час розмір і порядок відшкодування спричиненої майнової шкоди працівником врегульовано спеціальними законами, а саме Главою IX КЗпП України, якою передбачено гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації. Виходячи зі змісту вищезазначеного глави КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників диференціюються залежно від форми вини працівника, характеру допущеного ним порушення обов`язків, виду майна, якому заподіяна шкода, і трудової функції, що виконується працівником. При цьому КЗпП України передбачає два види матеріальної відповідальності: обмежену (ст.ст.132, 133 КЗпП України) та повну (ст.134 КЗпП України). Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. (ч. 1 ст. 130 КЗпП України). Статтею 134 КЗпП України передбачено вичерпний перелік випадків, коли відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Позивач ґрунтує свої вимоги про стягнення повного розміру шкоди з працівника положеннями п. 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, за яким відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. При цьому зазначає, що рішенням господарського суду встановлені обставини, які відповідно до ч. 4, ч. 5, ч. 6 ст. 82 ЦПК України ЦПК України не підлягають доказуванню є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, і є необхідними та достатніми для розгляду позову, а саме ними встановлено факт завдання відповідачем при виконанні трудових обов`язків матеріальної шкоди третій особі, безпосередньої вини відповідача у спричиненні шкоди, розміру та обґрунтованості матеріальної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою. Незважаючи на ту обставину, що рішенням господарського суду встановлено обставини перебування сторін у трудових правовідносинах, позивачем не надано суду відповідних доказів на підтвердження вимог, а саме договору про повну матеріальну відповідальність з [PERSON] . Крім того, в даному випадку відповідача [PERSON] постановою суду визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а не кримінального правопорушення. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звернутися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже позивачем не надано суду договору про повну матеріальну відповідальність, відомостей про розмір заробітної плати і за відсутності вказаних доказів, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо розміру матеріальної відповідальності. В той же час суд не вправі самостійно збирати докази, тому що сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України. Таким чином, суд доходить висновку про відмову [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] за його недоведеністю, що не позбавляє позивача права при наданні необхідних доказів звернутися до суду.

Outcome: dismissed