Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] «Пишняк» [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За уточненим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ст..ст.526, 527, 530, 599, 610, 612, 629, 631, 634, 638, 1050, 1054 ЦК України та умови договору, просить стягнути з відповідача заборгованість за договором в сумі 14964,41 грн. та судові витрати. В уточненій позовній заяві позивач зазначає, що 28.09.2006 року між Публічним Акціонерним Товариством Комерційним Банком «Приватбанк» та [PERSON] був укладений Договір № DNH4KS72390230, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 5499,39 гривень. Позивач зазначає, що свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач взяті на себе зобовязання за договором належним чином не виконав. Та банк вважає за необхідне захистити свої права в судовому порядку та стягнути з боржника на свою користь суму заборгованості по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам за період відповідний загальному терміну позовної давності з 01.12.2009 року по 01.12.2014 року в розмірі 14964,41 гривень. В запереченнях відповідач зазначає, що 23.04.2009 року суддею Попільнянського районного суду по справі № 2н-25/09 було видано наказ про стягнення з [PERSON] (прізвище в шлюбі) [PERSON] грошові кошти в сумі 13095,58 гривень за кредитним договором № DNH4KS72390230 від 26.09.2008 року та судові витрати. 08.05.2009 року ухвалою Попільнянського районного суду вищевказаний судовий наказ було скасовано. 06.08.2009 року позивач звернувся до Попільнянського районного суду з позовом про стягнення заборгованості за договором № DNH4KS72390230 від 26.09.2008 року в сумі 14382,96 гривень. До даної позовної заяви були надані додатки, в тому числі «[PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам», в якому розділ 5 «Відповідальність сторін» закінчується пунктом 5.3. Ухвалою Попільнянського районного суду від 09.11.2009 року вказану позовну заяву було залишено без розгляду. 11.11.2009 року позивач повторно звернувся до Попільнянського районного суду з заявою про видачу судового наказу в розмірі вимог 17330,41 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом 4487,56 гривень; заборгованість за процентами 7096,33 гривень; пеня 4445,07 гривень; штраф 500,00 гривень; штраф 801,45 гривень. Вказана заява була задоволена та 12.01.2010 року було видано судовий наказ про стягнення вищевказаної суми та судового збору, який набрав чинності 25.01.2010 року. Також, відповідач зазначає, що в звязку з тим, що заборгованість за кредитом у розмірі 4487,56 гривень була задоволена шляхом видачі судового наказу, а тому повторно не підлягає задоволенню. Предявляючи позовну заяву, позивач в додатках до неї долучає «[PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам», які містять інші умови, ніж ті, які надавалися до суду у 2009 році, в звязку з чим, виникає сумнів у їх законності. Також, відповідач звернулася з заявою про застосування строків позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.48-51). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного: 28.09.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі-Відповідач) було укладено договір № DNH4KS72390230, відповідно до якого [PERSON] отримала строковий кредит в сумі 5499,39 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості по кредиту. 23.04.2009 року Попільнянським районним судом Житомирської області по справі №2н-25/09 було видано судовий наказ яким вирішено стягнути з Боржника [PERSON] ([INFO]) на користь стягувача закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», 13095,58 гривень коштів за кредитним договором № DNH4KS72390230 від 28.09.2006 року. Та вирішено стягнути з Боржника [PERSON] ([INFO]) на користь стягувача закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», 13095,58 гривень судовий збір в сумі 65,48 гривень та 15,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Відповідно до ухвали Попільнянського районного суду Житомирської області від 08.05.2009 року по справі № 2н-25/09 було скасовано судовий наказ від 23.04.2009 року виданий Попільнянським районним судом за заявою закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] 13095,58 гривень коштів за кредитним договором № DNH4KS72390230 від 28.09.2006 року, судового збору в сумі 65,48 гривень та 15,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, у звязку з тим, що кредит [PERSON] сплатила в повному обсязі, «Андрійків» її дошлюбне прізвище, кредитний договір вона уклала на прізвище «Пишняк» та сплачувала суму кредиту та нараховані відсотки також на це прізвище. Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2010 року Попільнянським районним судом Житомирської області було винесено судовий наказ, яким було стягнуто з боржника [PERSON] на користь Закритого Акціонерного Товариства Комерційного Банку «Приватбанк» 17330,41 гривень коштів за кредитним договором № DNH4KS72390230 від 28.09.2006 року, судовий збір в сумі 86,65 гривень та 30,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 66). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ТП № 029270, шлюб між [PERSON] та [PERSON] 15.08.1997 року було розірвано, після реєстрації розірвання шлюбу прізвище останньої змінилося на «Пишняк». Так, позивач посилається на те, що у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за Договором утворилась заборгованість по відсоткам за договором № DNH4KS72390230 від 28.09.2006 року нарахованих та прострочену заборгованість по кредиту за період з 01.12.2009 р. по 01.12.2014 р. в сумі 14964,41 грн., розмір якої не визнається відповідачем, який, також, просить відмовити у позові, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з системного аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі зі договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути за сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Проте, в частині доводів представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого просив відповідач у заяві до суду, суд погоджується, виходячи з наступного: У матеріалах справи (а.с.9-12) наявні [PERSON] надання споживчого кредиту ЗАТ КБ «ПриватБанк», в яких міститься п.5.5 про збільшення строку позовної давності до 5 років. Однак, представником відповідачем надані [PERSON] надання споживчого кредиту, з якими була ознайомлена відповідачка та надані їй, з яких вбачається, що п. 5 «Відповідальність сторін» взагалі не має п. п. 5.5. З заяви позичальника (а.с.7-8) вбачається, що 28.09.2006 року [PERSON] був виданий строковий кредит строком на 24 місяці, тобто по 26.09.2008 року. З наданої позивачем виписки з рахунку, відкритого на імя [PERSON], судом встановлено, що останній платіж за договором відповідач здійснила 12.02.2007. року Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг при отриманні позичальником кредиту, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014р. у справі №6-127цс14, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Таким чином, у даній справі перебіг строку позовної давності щодо вимог про повернення кредиту у повному обсязі слід обчислювати з дня внесення відповідачем останнього платежу, яким є 12.02.2007 року. Стосовно строку позовної давності, який має застосовуватися у цій справі, суд виходить із наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У наданих до справи [PERSON] надання споживчого кредиту (п.5.5.) (а.с.9-12 та 62-63 а.с. ) взагалі не є зрозумілим, який передбачено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором, оскільки в одних [PERSON] він встановлюється тривалістю 5 років, а в інших тривалістю 3 роки. В свою чергу, Верховний Суд України висловив свою правову позицію у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. А саме, Верховний Суд України вказав наступне: Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм [PERSON] надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі [PERSON] не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що [PERSON] містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі [PERSON], зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказані Верховним Судом у наведеній постанові обставини мають місце у даній справі, на які посилається позивач. А саме, вирішується спір щодо п. 5.5. тих самих [PERSON] надання споживчого кредиту. Правочину у письмовій формі щодо збільшення строку позовної давності у справі немає. Надані позивачем [PERSON] надання споживчого кредиту, у тому числі п.5.5., не підписані позичальником, а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Крім того, у відповідача містяться зовсім інші [PERSON]. Суд вбачає підстави для застосування у порядку ст. 360-7 ЦПК України вказаної постанови Верховного Суду України, оскільки вирішується питання щодо застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Виходячи з викладеного, є підстави для висновку про відсутність між сторонами договору про збільшення строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування передбаченого п.5.5 [PERSON] надання споживчого кредиту строку позовної давності, збільшеного до 5 років. Під час розгляду справи встановлено, що строк позовної давності почав перебіг з 12.02.2007 року і сплив 12.02.2010 року. Позов пред'явлений до суду 17.12.2014 року з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідач просить про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову у позові, про що подав заяву до суду (а.с.52). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З вказаних підстав порушене право позивача не може бути захищене судом, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі ст..88 ЦПК України, суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed