Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] та міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на автомобіль та зняття з нього арешту. Мотивуючи позовні вимоги вказує на те, що 25.09.2005 року позивач [PERSON] придбав у [PERSON] за укладеним з нею простим письмовим договором від 25.09.2005 року , належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого Ужгородським МРЕВ 14.09.2005 року, автомобіль марки ВАЗ 21099, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] за 22 000 гривень. Відповідачем [PERSON] була написана на ім'я позивача розписка про отримання грошей за проданий автомобіль. Після отримання обумовленої договором суми коштів відповідач передала позивачу всі необхідні документи та автомобіль, а також видала шляхом передоручення через [PERSON] на ім'я позивача посвідчену нотаріально довіреність від 25.09.2005 року на право управління та розпорядження придбаним ним автомобілем, зі строком дії -до 14.09.2015 року. Представник позивача вважає, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі - продажу автомобіля, зокрема, щодо ціни та предмета. Позивач користувався автомобілем як своєю власністю, доказом чого є той факт, що у 2008 році позивач звернувся до Ужгородського МРЕВ УДАІ з метою перереєстрації автомобіля на себе, на що йому було відмовлено. У зв'язку з чим позивач 12.12.2008 року оформив на своє ім'я тимчасовий реєстраційний талон [NUMBER] де він зазначений власником автомобіля. При зверненні з відповідачкою [PERSON] у 2012 році до Ужгородського МРЕВ УДАІ з метою перереєстрації автомобіля на позивача , позивачу стало відомо , що на транспортний засіб накладені арешти на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Таким чином, вважає, що порушено права позивача , як власника майна, придбаного за договором купівлі-продажу, оскільки позивач набув право власності на автомобіль на законних підставах. Посилаючись на наведені обставини, на положення ст.ст. 207, п.3 ч.1 ст.208, 328,638,655, а також з посиланням на приписи ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" просить ухвалити рішення, яким визнати дійсною угоду купівлі -продажу транспортного засобу, автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] від 25.09.2005 року укладену між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER]; зняти накладені арешти з автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові . Звернув увагу суду на те, що позивач набув право власності на автомобіль на законних підставах, оскільки між сторонами був укладений договір купівлі - продажу автомобіля , на виконання умов якого відповідачка передала позивачу всі необхідні документи та автомобіль, а також видала на ім'я позивача посвідчену нотаріально довіреність, згідно якої передала усі повноваження власника автомобіля. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник відповідача МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 25.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу, згідно умов якого [PERSON] придбав у [PERSON] належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого Ужгородським МРЕВ 14.09.2005 року, автомобіль марки ВАЗ 21099, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] за 22 000 гривень. /а.с. 8/ Слід зазначити, що дійсність даного договору купівлі - продажу транспортного засобу від 25.09.2005 року ніким не оспорюється. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] було передано майно у вигляді автомобіля та всі необхідні документи, а він передав їй грошові кошти за даний автомобіль, що підтверджується розпискою, оригінал якої оглянутий в судовому засіданні, копія приєднана до матеріалів справи. /а.с. 9/ Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] видане Ужгородським МРЕВ автомобіль марки ВАЗ 21099, тип ТЗ - легковий седан -В, 2003 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON]. /а.с. 10/ 25 вересня 2005 року [PERSON] шляхом передоручення через [PERSON] на ім'я позивача [PERSON] надала довіреність посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу - [PERSON] за №2995 на право керування та розпорядження автомобілем марки ВАЗ 21099, 2003 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], строк дії якої до 14.09.2015 року. В межах строку даної довіреності позивачу надано право зняти транспортний засіб з обліку в органах ДАІ. /а.с. 12/ Судом встановлено, що 12.12.2008 року Ужгородським МРЕВ було видано тимчасовий реєстраційний талон [NUMBER] , згідно якого власником автомобіля марки ВАЗ 21099, 2003 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] зазначено [PERSON] Строк дії тимчасового реєстраційного талону до 14.09.2015 року /а.с. 13/ Судом встановлено, що на вищевказаний автомобіль накладені арешти МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції /а.с. 27 - 32/. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (про давець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (по купцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Cтаттею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ч.1 ст.334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, діючим в Україні Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, встановлено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів (п.1. Порядку), яка передбачає особливий порядок відчуження транспортних засобів, визначений цим Порядком, і які є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх (п.2. Порядку). Таким чином, норми зазначеного Порядку підлягають обов'язковому застосуванню до правовідносин, пов'язаних з відчуженням транспортних засобів, зокрема, купівлі-продажу транспортних засобів. Так, Пунктами 7, 8 Порядку (в редакції, чинній на момент передачі у володіння та користування позивачу спірного автомобіля), передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі-власники) зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості; правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами - виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах. Відповідно до абз.11. п.8. зазначеного Порядку перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Згідно абз.12. п.8. Порядку реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків, а також внесення в установленому порядку платежів за огляд транспортних засобів, реєстрацію, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Пунктом 43 Порядку передбачено: якщо транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) робиться відмітка про зняття з обліку транспортного засобу для реалізації в межах України. Згідно з п. 41 цих Порядку зняття з обліку транспортних засобів здійснюється після їх огляду в підрозділі ДАІ на підставі заяви власника з поданням документа, що посвідчує його особу. Забороняється зняття з обліку транспортних засобів, стосовно яких є ухвала суду про накладення арешту або заборону зняття з обліку чи постанова слідчого або державного виконавця про накладення арешту. Отже, до вчинення зазначених дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб, що є предметом договору купівлі -продажу. Разом з тим, судом встановлено, що власником спірного автомобіля в органах ДАІ зареєстрована [PERSON] що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу оригінал якої оглянутий в судовому засіданні та картками арешту ТЗ (а.с.27 - 32), і вказаний транспортний засіб, в порушення вимог абз.11. п.8. Порядку, відповідачем з обліку не знімався, а відтак, і не ставився на облік позивачем. В зв'язку з цим, суд вважає, що відповідач порушив свої зобов'язання, які він мав виконати відповідно до укладеного ним з позивачем договору від 25.09.2005 року (а.с.8) в частині обов'язку відповідача передати у власність позивача автомобіль, що є предметом договору купівлі-продажу, оскільки згідно вимог закону така передача можлива лише після зняття зазначеного транспортного засобу з обліку у встановленому порядку, чого не зробив відповідач. Фактична передача транспортного засобу у володіння позивача на підставі виданої відповідачем шляхом передоручення через [PERSON] на ім'я позивача [PERSON] довіреності від 25.09.2005 року (а.с.12), що має місце у даній справі, не має наслідком набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, оскільки видача довіреності відповідачем не створює для позивача будь-яких інших прав та обов'язків, крім тих, що виникають з правовідношення представництва відповідно до Глави 17 Розділу ІV Цивільного кодексу України. Згідно зі ст.ст.237, 244, 245 ЦК України довіреність -це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач у встановленому порядку не набув права власності на спірний автомобіль, оскільки сторони у справі не виконали наведених вище вимог, встановленого діючим в Україні Порядком, яких необхідно дотримуватися при відчуженні транспортного засобу. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про сплату ним відповідачу коштів за спірний автомобіль, як підставу для набуття права власності, оскільки дана обставина може свідчити лише про виконання позивачем своїх зобов'язань перед продавцем автомобіля. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не здійснив всі передбачені законом дії, які мають бути вчинені у зв'язку з відчуженням транспортного засобу, і тим самим не виконав свої зобов'язання стосовно передачі у власність позивача предмета купівлі-продажу у встановленому законом порядку, в зв'язку з чим, враховуючи, що позивач в порушення вимог п. 7 Порядку не здійснив державну реєстрацію спірного транспортного засобу у встановлений законом строк, у суду відсутні підстави вважати, що позивач набув право власності на зазначений транспортний засіб. Дійшовши такого висновку суд звертає увагу позивача на те, що на протязі всього часу з моменту передачі ним відповідачеві грошових коштів за спірний автомобіль та до моменту арешту автомобіля позивач, з метою захисту своїх прав та інтересів, мав можливість звернутися до відповідача з відповідним позовом з вимогами про примусове виконання обов'язку в натурі, повернення коштів, сплачених за автомобіль, та іншими вимогами, які можуть бути заявлені згідно цивільного законодавства, але цього не зробив. Представником позивача заявлена позовна вимога про визнання дійсною угоду купівлі -продажу транспортного засобу, автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] від 25.09.2005 року укладену між [PERSON] та [PERSON] Разом з тим слід зазначити, що дійсність даного договору купівлі - продажу транспортного засобу від 25.09.2005 року ніким не оспорюється. Крім того слід зазначити, що на підставі частини другої статті 220 ЦК України не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки відповідно до закону він не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Таким чином, з огляду на викладене, відповідно до встановлених обставин справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання дійсною угоду купівлі -продажу транспортного засобу, автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] від 25.09.2005 року укладену між [PERSON] та [PERSON] та визнання права власності на спірний автомобіль слід відмовити, а також й відмовити у задоволенні позовних вимог про зняття накладеного на автомобіль арешту, оскільки ця частина позовних вимог є похідною від вимог про визнання дійсною угоду купівлі -продажу транспортного засобу та визнання права власності на автомобіль, які за висновком суду задоволенню не підлягають. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог , позовні вимоги є не обгрунтованими і такими що не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed