Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовної заявою про визнання недійсним договору дарування частки квартири внаслідок його фіктивності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26 жовтня 1991 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі [PERSON] 05 липня 2017 року за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу шлюб було розірвано. У період шлюбу, 04 жовтня 1995 року, сторонами у справі була придбана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно було зареєстроване на імя позивача. 19 листопада 2016 року, під колеса транспортного засобу, яким керував позивач, кинувся молодий чоловік ромської національності, внаслідок зіткнення з автомобілем останній отримав смертельних травм та помер у кареті швидкої медичної допомоги, по дорозі до лікарні. Слідчим відділом до ЄРДР були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді від 22 листопада 2016 року було накладено арешт на належний позивачу автомобіль, з метою використання в якості речового доказу. Розуміючи невідворотність подачі потерпілими особами цивільного позову у кримінальному провадженні та накладення арешту на квартиру, з метою забезпечення цивільного позов, [PERSON] з відповідачкою вирішили укласти фіктивний правочин, щодо відчуження частки квартири позивача, що належала сторонам по справі на праві спільної сумісної власності на користь відповідачки. Тому, 19 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], номер у реєстрі 63. Відповідно до даного договору, позивачем було безоплатно передано відповідачці право власності на Ѕ частку квартири № 70 у будинку № 44 на м-ні 5 Зарічний у м. Кривому Розі. Зазначений правочин був зумовлений подружнім звязком сторін та доверительними відносинами. Однак, у липні 2017 року шлюб між сторонами був розірваний за рішенням суду, у звязку з погіршенням взаємовідносин. 31 січня 2017 року обвинувальний акт відносно [PERSON] було передано на розгляд до суду. В ході судового розгляду потерпілим було заявлено цивільний позов на суму 1\~000\~000 гривень. Договір дарування частки квартири\~№ 70,\~у будинку\~№ 44\~на м-ні\~5\~Зарічний,\~що у\~м.\~Кривому Розі,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Криворізького\~міського нотаріального\~округу [PERSON],\~номер у\~реєстрі 63,\~ [PERSON] вважає фіктивним, вчиненим сторонами без наміру створення правових наслідків. На підтвердження цієї обставини свідчить той факт, що режим володіння предметом дарування ніяк не змінився, відповідачка не вступила у володіння нерухомим майном, тобто воно їй не було передано. В квартирі мешкає батько [PERSON], з яким у позивача існує відповідна про це домовленість. Оскаржуваний правочин не має жодних правових наслідків, крім створення видимості про юридичну зміну власника, з метою запобігання накладення та подальшої реалізації спільного нерухомого майна. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просив суд визнати договір дарування частки квартири недійсним, через фіктивність. Справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності\~ЦПК України\~в редакції від 15.12.2017 року, що передбачено ч. 1 п. 9 Розділу\~XІІІ\~Перехідних Положень ЦПК України. Позовна заява надійшла до суду 07 серпня 2018 року. На виконання вимог ч. 3\~ст. 122 ЦПК України\~прийнятий Законом від 18.03.2004 № 1618-IV, судом для перевірки зареєстрованого місця проживання/перебування відповідачки [PERSON] направлено відповідний запит. Відповідь на запит судом отримана 06 вересня 2018 року, справа підсудна Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, тому ухвалою від 07 вересня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду, в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачці був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву та право на пред'явлення зустрічного позову. Ухвалою від 16 жовтня 2018 року підготовка справи до судового розгляду закінчено, справу призначено до розгляду. Ухвалою від 15 листопада 2018 року розгляд справи відкладено, через неявку у судове засідання належним чином повідомленого позивача. Ухвалою від 14 січня 2019 року розгляд справи відкладено за клопотаннями сторін. Стороною відповідача\~на адресу\~суду був\~надісланий відзив,\~в якому\~відповідачкою зазначено,\~що дійсно\~в листопаді\~2016\~року позивач\~потрапив у\~ДТП на транспортному засобі, що є спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому цей автомобіль, в зв'язку із визнанням речовим доказом, був арештований. Про існування майнових претензій потерпілих до колишнього чоловіка, відповідачці відомо не було. Більш того, на дату укладання оспорюваного позивачем правочину, [PERSON] перебував в процесуальному статусі свідка по вказаному кримінальному провадженню. Після ДТП позивач повідомив відповідачку, що прийняв рішення подарувати їй Ѕ частку спільної квартири, мотивуючи своє рішення турботою про дітей. На виконання прийнятого рішення [PERSON] самостійно обрав нотаріуса та 19 січня 2017 року між подружжям було укладено договір дарування. Посилання позивача на фіктивність договору, як такого, що вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків не відповідає дійсності. [PERSON] вступила у право володіння та користування подарованої частки квартири та уклала відповідні договори про надання житлово-комунальних послуг та про утримання будинку і прибудинкової території. На виконання оспорюваного правочину, позивачкою отримано оригінал цього договору, технічну документацію та ключі. Тобто, усі правовстановлюючі документи є у розпорядженні [PERSON], що підтверджує фактичну передачу подарунку. Рішення суду про стягнення з [PERSON] шкоди, спричиненої внаслідок ДТП на момент вчинення оспорюваного правочину були відсутні. Під час розгляду справи, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Просив суд визнати договір дарування частки квартири недійсним, внаслідок його фіктивності. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю, посилаючись на обставини викладені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] до суду не зявилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, просила винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, що не суперечить вимогам ст.158 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, частиною 1 статті 16\~ЦК України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, згідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, положеннями\~ст. 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі\~ст. 77 ЦПК України,\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04.10.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] придбав однокімнатну квартиру № 70 у будинку № 44 на м-ні 5 Зарічному, що у м. Кривому Розі, загальною площею 38,3 кв.м., житлова площа - 17,0 кв.м., розташована на четвертому поверсі девятиповерхового жилого будинку, зареєстрований в реєстрі за № 2-3187, копія даного договору міститься в матеріалах справи. 17 жовтня 1995 року за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано по Ѕ частці на вищевказану у Криворізькому бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 69 П, сторінка 273, запис 273. Відповідно до договору дарування частки квартири від 19.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] передав у дар [PERSON], а вона прийняла в дар у власність Ѕ (одну другу) частку однокімнатної квартири № 70 у будинку № 44 на м-ні 5 Зарічному у м. Кривому Розі, зареєстровано в реєстрі за № 63, копія договору долучена до матеріалів справи. Відповідно до п. 1 Договору, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на його користь будь яких дій майнового та немайнового характеру. Положеннями\~ст. 717 ЦК України\~визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно до ч. 3\~ст. 203 ЦК України,\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, виходячи зі змісту статей\~717, 203 ЦК України,\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. У п.п. 14, 15 зазначеного Договору, вказано: «...Право власності на Ѕ частку вищевказаної квартири, згідно ст. 722 Цивільного Кодексу України, у Обдаровуваної виникає з моменту її прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання Обдаровуваною технічної документації на вищевказану квартиру. Сторони домовилися про те, що під передачею Ѕ частки вищевказаної квартири цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдаровуваною від Дарувальника технічного паспорту на квартиру свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса Дарувальник передав Обдаровуваній технічний паспорт на вищевказану квартиру. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу Ѕ частки квартири Обдаровуваній…». 25 січня 2017 року [PERSON] уклала договір № 02929 з КП «Кривбассводоканал» про надання послуг централізованого постачання холодної води і водовідведення, копія договору долучена до матеріалів справи. 05 квітня 2017 року [PERSON] уклала договір № 4399070 з КМЦОК ПАТ «ДТЕК ДНІПРООБЛЕНЕРГО» про користування електричною енергією, копія договору долучена до матеріалів справи. Крім того, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено (надано та долучено до матеріалів справи копії квитанцій), що відповідачка [PERSON] сплачує житлово-комунальні послуги та несе витрати з утримання квартири. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином,\~виходячи з\~вищевикладеного та\~враховуючи положення\~змісту п.\~5\~ст.\~203ЦК України,\~суд приходить до висновку, що відповідачка одразу після укладення договору дарування частково виконала та продовжує виконувати дії на досягнення реального настання правових наслідків, обумовлених Договором. Позивач просить визнати договір дарування частки квартири недійсним, посилаючись на ч. 1 ст. 234 ЦК України, а саме стверджує, що договір є фіктивний. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. \~ \~ \~ \~На підтвердження фіктивності, посилається на обставини, що відносно нього були внесені в ЄРДР за № 12016040000000879 відомості за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та 31 січня 2017 року було складено та передано на розгляд суду обвинувальний акт (копія обвинувального акту долучена до матеріалів справи). Розуміючи невідворотність подачі потерпілими особами цивільного позову у кримінальному провадженні та накладення арешту на квартиру, з метою забезпечення цивільного позов, [PERSON] з відповідачкою вирішили укласти фіктивний правочин, щодо відчуження частки квартири позивача, що належала сторонам по справі на праві спільної сумісної власності на користь відповідачки. \~ \~ \~ \~Верховним Судом України 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним, зроблено правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин («мнима угода» за\~ЦК УРСР) - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України;\~ст. 58 ЦК УРСР). Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 58 ЦК УРСР;\~ст. 235 ЦК України). Пунктом 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено Фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Подібна позиція міститься в п. 14 Постанови Верховного суду України №3 від 28.04.1978 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2\~ст.\~58\~ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Верховний суд України у своєму рішенні по справі № 6-1026цс16 дійшов висновку, оскільки згідно із частиною першою статті\~202, частиною третьою статті\~203 ЦК України\~головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також зясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. \~ \~ \~ \~Суд звертає увагу, що для визнання правочину фіктивним обовязковою умовою є наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що самі по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Як розяснив ВССУ,\~основними ознаками\~фіктивного правочину\~є:\~введення в\~оману (до\~або в\~момент укладення\~угоди)\~іншого учасника\~або третьої\~особи щодо\~фактичних обставин\~правочину або\~дійсних намірів\~учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору;\~приховування справжніх намірів учасників правочину. \~ \~ \~ \~Однак, відповідно до п. 10 Договору дарування, мовою оригіналу: «Ми, Дарувальник та Обдаровувана, стверджуємо, що ми не обмежені в праві укладати правочини; не визнані в установленому порядку обмежено дієздатними чи недієздатними; не страждаємо у момент укладення договору на захворювання які перешкоджають усвідомленню його суті, що кожний з нас однаково розуміє значення умов цього правочину та його правові наслідки, повідомляємо, що зміст зазначених в пунктах цього договору статей нам зрозумілі….а також договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також стверджуємо, що ми усвідомлюємо значення своїх дій, не помиляємося щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не вводила другу сторону в оману, щодо обставин правочину, правочин є волевиявленням нашої справжньої волі, цей правочин не вчинений під впливом тяжких для Дарувальника обставин і на вкрай не вигідних для нас умовах, а також відповідає нашим дійсним намірам….», що суд приймає, як виключення будь яких вищезазначених ознак фіктивного правочину. \~ \~ \~ \~Окрім того ч. 2 ст. 234 ЦК України, передбачає, сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. У постанові ПВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" цілком слушно було зазначено, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною і у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв'язку з їх необґрунтованістю. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed