Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

06 березня 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів Державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченка Д.С., [PERSON] та ТОВ «Трітек Сервіс», визначивши третьою особою Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, із вимогами про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку (а. с. 1-8). В обґрунтування заяви зазначено, що позивачу з листа Департамента по роботі з активами Дніпровської міської ради від 19 вересня 2019 року № Б-24/1 стало відомо, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо об`єкта нерухомого майна, державним реєстратором Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області внесено запис про право власності за [PERSON] , номер запису про право власності 31334943 від 16 квітня 2019 року. Вказаний запис внесено на підставі технічного паспорту № 469 від 11 вересня 2017 року виданого ТОВ «Домос Буд». Земельна ділянка по [ADDRESS] , на якій розташовано нерухоме майно, належить територіальній громаді міста в особі Дніпровської міської ради, та віднесена до земель комунальної власності. Зазначена ділянка ніколи не передавалася [PERSON] під будівництво нерухомого майна, право власності чи користування за ним на неї не оформлювалося Підставою набуття права власності [PERSON] на житловий будинок А-1, загальною площею 33 кв. м, житловою площею 6,4 кв. м, № 1, 2 споруди, що знаходиться по [ADDRESS] , став технічний паспорт № 469 від 11 вересня 2017 року виданий ТОВ «Домос Буд». Однак технічний паспорт - це документ, який несе виключно інформаційний характер про об`єкт нерухомості та не може бути підставою для виникнення права власності. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2020 року № 202011802, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1818696512101, відповідач [PERSON] відчужив спірне майно до статутного капіталу ТОВ «Трітек Сервіс» на підставі акту приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року, тому власником об`єкта стало ТОВ «Трітек Сервіс». Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, однак з огляду на те, що [PERSON] порушено цей порядок, є підстави вважати, що у [PERSON] не виникло право власності на вказаний житловий будинок. З цих підстав необхідно визнати недійсним акт приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року, за яким ТОВ «Трітек Сервіс» набуло право власності на зазначене нерухоме майно, припинити право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна та скасувати записи про право власності № 32128442 й № 31334943 та зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] , привівши її у придатний для подальшого використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд. Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року справу прийнято до свого провадження після скасування ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2020 року, та призначено підготовче судове засідання на 15 годину 00 хвилин 01 березня 2021 року (а. с. 140), копія якої надіслана учасникам справи 16 лютого 2021 року за вихідним № 8617/21-вих/2/204/904/21 (а. с. 141). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повному обсязі, обґрунтування надав аналогічні позову, прохав його задовольнити, не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідачів та ухвалення заочного рішення. Відповідач державний реєстратор виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченко Д.С., в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 162), про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 159), про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача ТОВ «Трітек Сервіс» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 161), про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 160), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 19 вересня 2019 року на адресу Департаменту правового забезпечення ДМР надійшов лист директора Департаменту по роботі з активами ДМР № Б-24/1 від 19 вересня 2019 року (а. с. 9-10), в якому зазначено, що державним реєстратором Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д.С. здійснено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 33 кв. м, житловою площею 6,4 кв. м, № 1, 2 споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1818696512101, номер запису про право власності: 31334943. Власником зареєстрований [PERSON] . Підставою виникнення права власності на цей об`єкт у [PERSON] було зазначено технічний паспорт, серія та номер: інвент. справа № 469, виданий 11 вересня 2017 року ТОВ «Домос Буд». Також зазначено, що за даними Головного архітектурно-планувального управління Департаменту, офіційна адреса [ADDRESS] , жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалася. За інформацією містобудівного кадастру інформація щодо об`єктів нерухомого майна, в межах вказаної земельної ділянки, відсутня. При обстеженні цієї земельної ділянки спеціалістами Департаменту було встановлено, що земельна ділянка вільна від забудови, на земельній ділянці розташовані тільки залізобетонні опори електромережі, про що складено акт обстеження цієї земельної ділянки від 13 серпня 2019 року № 7/2-0819. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 11-12) за параметрами пошуку «право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження; [ADDRESS] » містяться відомості про реєстрацію 20 червня 2019 року за № 32128442 державним реєстратором КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» Семенухою І.О. права приватної власності за ТОВ «Трітек Сервіс» об`єкту нерухомого майна за реєстраційним № 1818696512101 (житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості А-1 житловий будинок, загальною площею 33 кв. м, житловою площею 6,4 кв. м, № 1, 2 споруди). Підстава виникнення права власності акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 19 червня 2019 року, видавник [PERSON] , ТОВ «Трітек Сервіс». Також, зазначено, що 16 квітня 2019 року за № 31334943 державним реєстратором виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д.С., на підставі технічного паспорту, серія та номер: інвент. справа № 469, виданий 11 вересня 2017 року, видавник ТОВ «Домос Буд», було зареєстровано право приватної власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] . Вказане право власності припинено на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер б/н виданий 19 червня 2019 року [PERSON] та ТОВ «Трітек Сервіс» про що [PERSON] , КП «Юридична реєстрація нерухомості та бізнесу» 25 червня 2019 року внесено відповідні відомості до реєстру. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог статті 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів. Нормою ч. 1 ст.\~203\~ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.\~236\~ЦК України правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачались лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Так, позивач в позовній заяві на обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання недійсним акту приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року, припинення права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна та скасування записів про право власності № 32128442 й № 31334943 посилається на акт приймання передачі нерухомого майна № б/н від 19 червня 2019 року (житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , який складається з : А-1 житловий будинок загальною площею 33 кв. м., житловою площею 6,4 кв. м., № 1, 2 споруди), що укладений між [PERSON] та ТОВ «Трітек Сервіс», за яким останнє набуло право власності на зазначене нерухоме майно. Разом з\~тим позивач\~не надав\~суду належних,\~допустимих,\~достовірних та\~достатніх доказів\~в обґрунтування\~заявлених позовних\~вимог,\~зокрема акту приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року чи його копії, з клопотанням про його витребування до суду не звертався. З огляду на викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання акту приймання передачі нерухомого майна № б/н від 19 червня 2019 року недійсним, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Щодо позовних вимог про скасування права власності на об`єкт нерухомого майна 1818696512101 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна записів про право власності за [PERSON] (№31334943) та ТОВ «Трітек Сервіс» (32128442) суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Приписами п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог п. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року), відомості про речові права ,обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Таким чином державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі чи не був залучений. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 357/7734/18. Відтак, державний реєстратор є неналежним відповідачем у цій справі. З огляду на викладене, з урахуванням того, що вимоги позивача про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна 1818696512101 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна записів про право власності за [PERSON] (№31334943) та ТОВ «Трітек Сервіс» (32128442), є похідними від вимог про визнання акту приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року недійсним, враховуючи, що державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі та до останнього позивачем не заявлено позовних вимог, суд доходить висновку, що вказані вимоги не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з\~вимогами ч.\~1,\~2\~ст.\~83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Приписами ч.\~2\~ст.\~152 ЗК\~України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Елементом особливої правової охорони землі є норма статті 14\~Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. Приписами ч. 3 ст. 375 ЦК України визначено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 375 ЦК України, у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються ст. 376 ЦК України. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~376\~ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У силу спеціального застереження, наведеного в ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Нормою ч. 4 ст. 376 ЦК України визначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Приписами ч. 5 ст. 376 ЦК України визначено, що за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до вимог ст. 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з\~вимогами ст. 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Нормами ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Пунктом 1 частини першої\~статті 34\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності» визначено, що перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затверджується Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 406\~від 07\~червня 2017\~року затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, пунктом 3 у примітках до переліку (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконання будівельних робіт повинно здійснюватися з дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил. Статтею 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дає підстави вважати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання ст.\~376\~ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Згідно з вимогами ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 та у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому, зокрема, просив зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , привівши її у придатний для подальшого використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд житлового будинку, що складається з: А-1 житловий будинок, загальною площею 33 кв. м, житловою площею 6,4 кв. м, № 1,2 споруди. З огляду на викладене, враховуючи те, що вимоги позивача про зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для подальшого використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд, є похідними від вимог про визнання акту приймання-передачі № б/н від 19 червня 2019 року недійсним, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна 1818696512101 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна записів про право власності за [PERSON] (№31334943) та ТОВ «Трітек Сервіс» (32128442), беручи до уваги те, що факт здійснення [PERSON] самочинного будівництва по [ADDRESS] судом не встановлено, суд доходить висновку, що вказані вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна, припинення права власності та зобов`язання повернути земельну ділянку до відповідачів державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченка Д.С., [PERSON] та ТОВ «Трітек Сервіс», через що підстави для задоволення позову відсутні. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. З огляду на вищевикладене,

Outcome: dismissed