Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач 1), [PERSON] (далі по тексту - позивач 2) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого позивачі просили визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] по 1/4 частини кожному із її співвласників, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (яка померла [INFO] ), [PERSON] та виділити у користування позивача 1 та позивача 2 жилу кімнату площею 16, 6 кв.м, відповідачу 1 та відповідачу 2 - у користування жилі кімнати площею 11, 8 кв.м та площею 11, 3 кв.м, інші допоміжні приміщення залишити в спільному користуванні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам, [PERSON] , яка померла [INFO] та відповідачу 1 на праві приватної сумісної власності в рівних долях квартира [ADDRESS] (далі по тексту - спірна квартира, спірне нерухоме майно), яка складається з трьох ізольованих кімнат: перша площею 16,6 кв.м., друга площею 11,8 кв.м., третя площею 11,3 кв.м., кухня площею 6,7 кв.м., ванна та вбиральня площею 2,8 кв.м., коридору площею 5,5 кв.м., жила площа 39,7 кв.м., загальна площа 54,3 кв.м. Разом з тим, між сторонами не визначені частки у спільному майні, які у відповідності до ч. 1 ст. 372 ЦК України, є рівними та становлять по 1/4 частині кожному співвласнику. Вказують також, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31.01.2006 встановлено порядок користування спільною квартирою, зокрема, позивачі займають кімнату площею 11,3 кв.м. Позивачі бажають укласти договір довічного утримання, разом з тим позбавлені можливості це зробити, оскільки частки у спільному нерухомому майні не визначені. Так як на даний час склад проживаючих та склад співвласників спірної квартири змінився зокрема, сестра позивача 1 померла, квартирі разом з позивачами проживає також відповідач 2, [PERSON] , чоловік покійної сестри, а відповідач 1, [PERSON] взагалі не проживає за місцем реєстрації, позивачі вважають, що наявні підстави для зміни порядку користування спільним нерухомим майном. Оскільки в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення часток кожного співвласника та встановлення порядку користування спірною квартирою, позивачі звернулись до суду з вказаним позовом. Представник відповідача 1 та відповідача 2 в своєму відзиві заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що частки кожного співвласника визначені, зокрема, спірна квартира належить сторонам в рівних долях, а тому на праві спільної часткової власності кожному із власників належить по 1/4 частині. Крім того, відповідачем 2 було отримано Свідоцтво про право на спадщину після померлої [PERSON] (сестри позивача 1) на 1/4 частку спірної квартири. Також, на думку представника відповідачів, вимоги щодо визначення порядку користування спірним житловим приміщенням також не відповідають вимогам закону, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2006, яке набрало законної сили, вже було встановлено порядок користування житловим приміщенням, а саме виділено у користуванні позивачів жилу кімнату площею 11, 3 кв.м, виділено у користування [PERSON] (яка померла [INFO] ) та відповідачу 1 [PERSON] жилі кімнати площею 16, 8 кв.м та 11, 8 кв.м, місця загального користування залишено в спільному користуванні. Суд також зазначив, що при такому визначення конкретного користування житлом житлові умови відповідачів не погіршуються. При цьому, позивачі погодились на те, що їх частка на 8, 5 кв.м менша, оскільки остаточно буде вирішено питання їх оплати за житло та уникнення конфліктів з відповідачами. 26.02.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 22.05.2018 ухвалою суду по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. 02.07.2018 від представника відповідачів надійшов відзив. 07.11.2018 від представника позивачів надійшов відзив (пояснення). 11.09.2018 від відповідача 2 надійшло клопотання про залучення доказів. 13.03.2019 від представника позивачів надійшла заява про виклик свідка. 13.03.2019 ухвалою суду задоволено заяву представника позивачів та викликано в судове засідання в якості свідка [PERSON] , [PERSON] 13.03.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 29.05.2019 ухвалою суду поновлено представнику відповідачів строк на подачу клопотання про виклик свідка, задоволено клопотання про виклик свідків - [PERSON] , [PERSON] 09.07.2019 представник відповідача відмовився від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] Позивачі, представник позивачів в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач 1 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач 2, представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та сторони відповідача, їх представників, а також пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст.319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦК України). Положеннями ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Так, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 26.03.1998, виданого Радянською районною адміністрацією згідно розпорядження №18508, квартира [ADDRESS] , загальною площею 54, 7 кв.м на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Наразі у спірній квартирі зареєстровані: позивач 1, [PERSON] , - з 21.12.1983р., позивач 2, [PERSON] , - з 1987р., відповідач 1, [PERSON] , - з 21.07.1994р., відповідач 2, [PERSON] - з 23.03.2018р., згідно відміток в паспорті громадянина України. Відповідно до Технічного паспорту, квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 39, 7 кв.м, у тому числі перша кімната - 16, 6 кв.м, друга кімната - 11, 8 кв.м, третя кімната - 11, 3 кв.м, кухня - 6, 7 кв.м, ванна кімната і вбиральня - 2, 8 кв.м, коридор - 5, 5 кв.м, загальна площа квартири 54 , 7 кв.м. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2006 по справі № 2-2361/07 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги позивачів задоволено повністю та виділено у користування позивачів жилу кімнату площею 11, 3 кв.м, у користування [PERSON] та відповідачу 1 [PERSON] жилі кімнати площею 16, 8 кв.м та 11, 8 кв.м відповідно, місця загального користування залишено в спільному користуванні. Як вбачається з рішення суду, виходячи з житлової площі квартири 39, 7 кв.м , на кожного із чотирьох власників фактично припадає по 9, 9 кв.м. Незважаючи на те, що кімната площею 11, 3 кв.м, яку фактично займають позивачі ( [PERSON] та [PERSON] ), менша їх частки на 8, 5 кв.м, позивачі згодні на таке зменшення, оскільки остаточно буде вирішене питання їх оплати за житло та уникнення житлових конфліктів з відповідачами. З вказаними обставинами погодились і відповідачі. Рішення суду набрало законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалось. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З врахуванням наведеного, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2006р. було встановлено порядок користування спірним житловим приміщенням. Судом також встановлено, що один із співвласників, [PERSON] та відповідач 2, [PERSON] 25.09.1997р. уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, серія [NUMBER] . [INFO] один із співвласників, [PERSON] , помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , актовий запис № 11015. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 21.03.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С.Г., зареєстровано в реєстрі за № 135, спадщину, що складається з 1/4 частки квартири [ADDRESS] після померлої отримав її чоловік, відповідач 2, [PERSON] Таким чином, на момент розгляду справи, співвласниками вказаної квартири є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що позивачі звертались до відповідачів з Пропозицією щодо зміни порядку користування житловим приміщенням від 31.01.2018 (дата направлення 07.02.2018). Також до матеріалів справи надано Акт від 22.01.2018, підписаний [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують, що відповідач 1, [PERSON] не проживає у спірній квартирі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що учасники справи йому відомі, у спірній квартирі буває приблизно раз на місяць, при цьому іноді бачить відповідачів. Стверджувати, що відповідач 1 не проживає у спірній квартирі не може. Про конфлікт з приводу порядку користування квартирою свідку відомо. Свідку також не відомо, хто оплачує комунальні послуги. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що учасники справи йому відомі, родинних зав`язків з ними не має. Факт непроживання відповідача 1 не стверджує, зазначає, що не бачив його близько двох років. Про конфлікт з приводу порядку користування квартирою свідку відомо. Свідку також не відомо, хто оплачує комунальні послуги. При цьому, відповідач 1 в судовому засіданні пояснив, що постійно проживає у спірній квартирі. Так, положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивачі, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначають, що необхідність визначення часток кожного із співвласників, оскільки вони не визначені, а тому позивачі позбавлені можливості відкрити окремий особовий рахунок на свою кімнату, укласти договір довічного утримання та здійснювати своє право власності на власний розсуд. При цьому, відповідачі в добровільному порядку окремі особові рахунки на кімнати не бажають відкривати та користуються пільгами позивача 1 щодо оплати житлово-комунальних послуг. Крім того, вказують, що на даний час існують істотні умови щодо встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки склад проживаючих та склад співвласників спірної квартири змінився через смерть сестри позивача 1. Відповідач 2 займає фактично дві кімнати, а відповідач 1, [PERSON] взагалі не проживає за місцем реєстрації. Оскільки в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення часток кожного співвласника та встановлення порядку користування спірною квартирою, позивачі звернулись до суду з вказаним позовом. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що частки кожного із співвласників спірної квартирі визначені, оскільки відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 26.03.1998 та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2018, спірна квартира належить сторонам по справі у рівних долях (тобто по 1/4 частці кожному власнику). При цьому, позивачі не звертаються до суду з позовом щодо виділення кожному з них належної частки спірного майна в натурі, спір фактично стосується зміни встановленого порядку користування спільним нерухомим майном. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того, не знайшла свого підтвердження наявними у матеріалах справи доказами і та обставина, що після встановлення рішенням суду від 31.01.2006 порядку користування спірним майном з`явились нові істотні умови, які свідчать про необхідність його зміни. Зокрема, суд не бере до уваги посилання позивачів на ту обставину, що відповідач 1, [PERSON] тривалий час не проживає у спірній квартирі, так як, відповідач 1 є співвласником спірної квартири, та на рівні з іншими співвласниками, має право здійснювати своє право власності на власний розсуд. В той же час відповідач 1 стверджує протилежне та зазначає, що проживає у спільній квартирі на постійній основі. При цьому, ані Акт від 22.01.2018, ані пояснення свідків, не свідчать про факт не проживання відповідача 1 у спірній квартирі, іншими доказами вказана обставина також не підтверджується. Крім того, сам по собі факт не проживання відповідача 1 за місце реєстрації не має значення для вирішення спору по суті, оскільки позивачі не ставлять питання щодо зміни порядку користування кімнатою загальною площею 11, 8 кв.м, яка була виділена у користування саме відповідачу 1. За таких обставин, відсутність співвласника за місцем проживання в кімнаті спірної квартири щодо якої позивачами не порушується питання про зміну порядку користування, не свідчить про необхідність встановлення нового порядку користування іншими кімнатами у спірній квартирі. Зміна кількості власників спірної квартири також не може вважатись істотною умовою для зміни порядку користування, оскільки після смерті [PERSON] частку її майна успадкував її чоловік, відповідач 2, а тому фактично кількість власників залишись такою ж. З врахуванням вищевикладеного, позивачами не надано відповідних доказів, а також не наведеного нормативно-правового обґрунтування, які свідчили б про доцільність зміни порядку користування, встановленого за рішенням суду від 31.01.2006 та виділення останнім у користування кімнати площею 16, 6 кв.м. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачами прав позивачів не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed