Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

07.12.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Після початку бойових дій на околицях м.Луганська в червні 2014 року позивач разом з членами своєї родини виїхала до м.Харкова. В вересні 2015 року позивач повернулася до м.Луганська та виявила відсутність деяких речей та документів, серед яких було свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний будинок. Позивач дійшла висновку, що вказаний договір був втрачений разом з іншими речами під час виїзду з м.Луганська. З метою уникнення занепаду будинку та догляду за ним позивач вирішила здати вказаний будинок в оренду, про що розмістила оголошення. Таким чином позивач познайомилася з відповідачем, з яким вони в усному порядку домовилися про оренду її будинку строком на 6 місяців, з можливістю подовження цього строку в разі виникнення такої необхідності. Протягом майже двох років [PERSON] проживав в будинку позивача, сплачував за нього комунальні послуги та доглядав за ним, але з липня 2017 року різко перестав сплачувати по рахунках, при цьому з будинку не виїхав та не повідомив про це позивачку. У вересні 2017 року позивач вирішила продати зазначений будинок та повідомила про це відповідача, проте останній відмовився залишати будинок, мотивуючи це тим, що він два роки доглядав за ним, сплачував за комунальні послуги та запропонував позивачці продати будинок йому за 30000 російських карбованців в розстрочку на п'ять років. Позивач відмовилась від пропозиції відповідача, на що [PERSON] натякнув їй, що її право власності ще потрібно довести, оскільки правовстановлюючий документ відсутній. З метою отримання дублікату свідоцтва про право на спадщину позивачка звернулася до Головного територіального управління юстиції у Луганській області, проте, їй було повідомлено, що Друга нотаріальна контора переміщена до м.Сєвєродонецьк Луганської області, однак фактично документи архіву та нотаріального діловодства державної нотаріальної контори знаходяться у м.Луганську. З огляду на неможливість отримати дублікат свідоцтва про права на спадщину в нотаріальному порядку позивач звернулася до Сватівського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту володіння нею на праві приватної власності спірним житловим будинком, проте їй було відмовлено у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження, оскільки суд вбачає в поданій заяві спір про право. У зв'язку з чим позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач в в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя та просив позов задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеному. Доповнив, що відповідачем зазначений [PERSON] з огляду на те, що він оспорює право власності позивача на зазначене домоволодіння. При цьому надати будь-які докази на підтвердження цього факту він не може. Зазначені обставини йому відомі зі слів позивача. Відповідач [PERSON] судове засідання не з'явився, попередньо надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає та не має заперечень проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.12.1991 року нотаріусом Другої Луганської державної нотаріальної контори Сбітнєвою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2-5942, спадкоємцем майна "[PERSON]" (мовою оригіналу), яка померла [INFO] року, а саме житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], є донька - [PERSON] (а.с. 10-11). Відповідно до копії технічного паспорту власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с.12-14). Згідно відповіді, наданої Головним територіальним управлінням юстиції в Луганській області на звернення представника позивача, Друга луганська державна нотаріальна контора переміщена до м.Сєвєродонецьк Луганської області, однак фактично документи архіву та нотаріального діловодства державної нотаріальної контори знаходяться у м.Луганську, їх перевезення до м.Сєвєродонецьк на сьогодні є неможливим та відсутня можливість видачі дублікату нотаріально оформленого документа (а.с.15). Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки підставою звернення позивача до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], було не невизнання відповідачем права власності позивача на вказаний будинок, що належним чином не доведено, а втрата правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що в судовому засіданні також підтвердив представник позивача, суд вважає відповідача - [PERSON] неналежним відповідачем та не приймає визнання ним позову відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України. Нормами ЦПК не передбачено можливості заміни відповідача за ініціативою суду. Представник позивача з таким клопотанням не звертався, вважав [PERSON] належним відповідачем. Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed