Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 23.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №6558231, за умовами якого останній отримав на строк до 23.06.2015 р. грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 21 985,00 доларів США зі сплатою процентної ставки 13,49% за користування кредитом. 16 липня 2013 року між, Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та TOB «АНСУ» №1034/44 було укладено договір №1034/44 про відступлення прав відповідно до якого останнє прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості, на підставі кредитного договору № 6558231 від 23.06.2008 р. Вважає вказаний договір відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року порушує його права виходячи з наступного. Згідно п.1.1 Договору, протягом строку його дії та у відповідності до Генерального Реєстру Боржників, Первісний кредитор зобов'язується відступити Новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитним договором, які укладені між Первісним кредитором та фізичними особами, а Новий кредитор зобов'язується сплатити первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права. Згідно вищевказаних умов Договору купівлі-продажу кредитного портфелю (ст. 1 п. 3.1) та згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України Договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу. Згідно п.1.2. розпорядження № 231 від 03 квітня 2009 р. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовій активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідні цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання з договором, на якому базується таке відступлення. Тобто договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання. В той же час, за Договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до Боржника ([PERSON].), який не є суб'єктом господарювання, що не відповідає п.1.2. розпорядження № 231 від 03 квітня 2009 р. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Договір факторингу є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Просить суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013р. року укладений між Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та ТОВ «АНСУ» в частині відступлення права вимоги за кредитним портфелем [PERSON] Судові витрати покласти на відповідачів. Позивач та його представник в судовому засідання заявлені вимоги підтримують, просять суд їх задовольнити. Представник відповідача - ТОВ « АНСУ» заперечення проти позову, яке підтримав та просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - ТОВ «Перший український міжнародний банк» до судового засідання не з'явився. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані докази вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Судом встановлено, що 23.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та [PERSON], як позичальником, було укладено Кредитний договір №6558231, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 21985,00 доларів США на умовах цього договору, а позичальник зобов'язався використати його за цільовим призначенням (придбання транспортного засобу), сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені цим Договором. 16.07.2013 року між ПАТ «ПУМБ», як первісним кредитором, та ТОВ «АНСУ», як новим кредитором, було укладено Договір відступлення права вимоги №1034/44. Відповідно до п.1.1 цього Договору, протягом строку його дії та у відповідності до Генерального Реєстру Боржників, Первісний кредитор зобов'язався відступити Новому кредитору свої права грошової вимоги за кредитними договори, які укладені між Первісним кредитором та фізичними особами, а Новий кредитор зобов'язався сплатити Первісному кредитору грошові кошти за відступлені останнім права. Дані про кожний Основний договір, Права по якому відступаються, дані про фізичну особу, Права відносно якої відступаються, остаточний розмір Прав визначаються Сторонами в додаткових угодах, які за вільним волевиявленням Сторін укладаються та підписуються згідно з формою, яка затверджена сторонами, в зазначені п. 5.1. цього Договору строки, і є невід'ємною частиною цього Договору. Сторони домовились, що перехід Права від Первісного кредитора до Нового кредитора відбувається в зв'язку з невиконанням Боржниками у повному обсязі або частково своїх зобов'язань перед Первісним кредитором на підставі Основних Договорів щодо, зокрема, повернення кредиту, сплати процентів, комісій, неустойки, інших платежів, передбачених умовами Основних Договорів та законодавства України. Згідно ж до п. 1.2. цього Договору, Права вважаються відступленими Первісним кредитором Новому кредитору в дату Акта приймання-передачі Реєстру Боржників, який укладається одночасно з укладенням відповідної Додаткової угоди. Підписаний Сторонами та скріплений їх печатками Акт приймання-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу Прав від Первісного кредитора до Нового кредитора та є невід'ємною частиною цього Договору. Датою Повного Відступлення Прав за цим договором є дата підписання останнього Акту приймання-передачі Реєстру Боржників та відповідної Додаткової угоди за цим Договором у відповідності до графіку, зазначеного в пункті 5.1. цього Договору. Згідно до витягу з Додаткової угоди №1 від 16.07.2013 року до Договору відступлення прав вимоги №1034/44 від 16.07.2013 року відбулось відступлення права вимоги від ПАТ «ПУМБ» до ТОВ «АНСУ», що була укладена між ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] на загальну суму 74646,55 грн. Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Пунктом 51Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про банкрутство» № 15 від 18.12.2009 року передбачено, щостаттею 512 ЦК України встановлено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, в тому числі й грошовому. Законом не передбачено заборони на перехід прав кредиторів за грошовими зобов'язаннями до іншої особи. Відступлення права вимоги являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. При цьому законом передбачена можливість передачі права вимоги кредитора в рамках цивільно-правових договорів, а також використання майнових прав як забезпечення виконання зобов'язань. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для її здійснення, що є доказами прав нового кредитора у зобов'язанні. За правилами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу являє собою зобов'язальне правовідношення, яке виникає між фактором та продавцем (постачальником) товарів або послугонадавачем (клієнтом), за яким фактор купує у клієнта право вимоги останнього по відношенню до його контрагентів (боржників) за договорами по сплаті заборгованості за поставлені (передані) товари або надані послуги, тим самим фінансуючи діяльність клієнта. До того ж в даному випадку мова йде не про будь-яке окреме відплатне відступлення конкретного права вимоги, а про конкретну дебіторську заборгованість (повністю або частково). Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 06.07.2015 року у справі №6-301цс15 відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Враховуючи викладене, суд не приймає доводи позивача стосовно того, що Договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №1034/44 від 16.07.2013 року є договором факторингу. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом ( Нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Цивільним кодексом України визначений вичерпний переліку умов, при яких правочин може вважатися недійсним. Так, відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу. Між тим, згідно з ч. 1-3, 5, 6 зазначеної статті ЦК встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; -правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд звертає увагу на той факт, що укладений договір відступлення права вимоги № 1034/44 відповідає вимогам чинного законодавства, з огляду на що вимоги позивача про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним є необґрунтованою та суперечить нормам чинного законодавства. Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, посилається на Закон України « Про захист прав споживачів». Суд критично ставиться до таких посилань позивача, оскільки необхідно звернути увагу на те, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись. Посилання позивача на те, що відступлення права вимоги у період дії Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» могло відбуватись тільки до суб'єктів господарювання, а не до фізичних осіб, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки норми ЦК України не містять обмеження щодо суб'єкта, який може бути боржником. За таких обставин судом не вбачається підстав для задоволення вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed