Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просила надати тимчасовий дозвіл малолітньому синові [PERSON] , [INFO] , на виїзд за межі України до країн Туреччини, Єгипту, Об`єднаних Арабських Еміратів на час літніх канікул у період з 01 червня по [INFO] року у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , або іншої уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначала, що з 14 лютого 2003 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON] , однак шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя у них не склалося. Рішенням суду від 11 вересня 2007 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Вона самостійно матеріально утримує їхнього сина, належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні сина не приймає, його розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини їй не надає. З приводу стягнення із [PERSON] аліментів на сина до суду вона не зверталася, оскільки у відповідача відсутній заробіток та його місце проживання їй невідоме. Отримати нотаріально посвідчену згоду від батька дитини [PERSON] можливості вона не має. У 2019 році вона має намір оздоровити сина та влаштувати йому відпочинок за межами України, у період літніх канікул з 01 червня по [INFO] року у країнах Туреччині, Єгипті, Об`єднаних Арабських Еміратах, тому змушена звернутися до суду з цим позовом. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд надати малолітньому [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн Туреччини, Єгипту, Об`єднаних Арабських Еміратів у період літніх канікул з 01 червня по 01 вересня 2019 року без згоди та супроводу його батька. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Броварської міської ради Київської області Сундук Л.І. у суді позов підтримала, вважає доцільним надати дитині дозвіл на виїзд за межі України без згоди батька, оскільки це відповідає інтересам дитини. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 14 лютого 2003 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2007 року шлюб між сторонами розірвано, оскільки сторони проживали окремо, спільного господарства не вели, їхній шлюб носив формальний характер. Після розірвання шлюбу малолітній син сторін [PERSON] проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на повному її матеріальному утриманні. Позивач [PERSON] належним чином піклується про здоров`я сина, його фізичний та духовний розвиток. Відповідач [PERSON] участі у вихованні сина не бере, його розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини позивачу не надає. Місце проживання відповідача на даний час позивачу невідоме. Отримати у батька дитини [PERSON] дозвіл на виїзд їхнього малолітнього сина [PERSON] у 2019 році у період літніх канікул для оздоровлення за межі України до країн Туреччини, Єгипту, Об`єднаних Арабських Еміратів позивач можливості не має. За змістом ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом положень ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила)), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Згідно із підпунктом 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до підпункту 2 п. 4 цих же Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без згоди другого з батьків здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з наведених положень законодавства, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий лише на конкретний одноразовий виїзд за межі України із визначенням його початку і закінчення та зазначенням держави прямування. За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи інтереси малолітнього сина сторін [PERSON] , відсутність згоди його батька [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України, а також те, що поїздка дитини за кордон є необхідною для оздоровлення дитини, розширення її кругозору, ознайомлення з історією та культурою інших народів, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved