Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , яка діє як законний представник [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтуввання своїх позовних вимог позивач зазначав, що він є співвласником квартири [ADDRESS] та йому на праві власності належить 1/5 частина цієї квартири. На прохання [PERSON] 10.09.2008р. позивач зареєстрував на дану жилу площу як члена сім`ї позивача свого сина [PERSON] , [INFO] , однак дитина з моменту реєстрації за даною адресою ніколи не проживала. З моменту розлучення позивача з [PERSON] , а саме з 27.06.2014р. дитина постійно проживає з матір`ю, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] будинок належить її матері, тому, як вважає позивач, дитину можливо зареєструвати за місцем реєстрації його матері. У зв`язку з реєстрацією дитини позивач змушений сплачувати за нього комунальні платежі, що призводить до додаткових витрат. Крім того, його реєстрація обмежує позивача в праві розпорядження своєю власністю, оскільки відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за наявності реєстрації місця проживання в квартирі неповнолітньої дитини, він не може укладати правочини щодо цього нерухомого майна без відповідної на те згоди органу опіки та піклування. Усі ці дії з боку відповідача порушують та обмежують право позивача як співвласника квартири. Посилаючись на вищевикладене, просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Протокольною ухвалою від 15.11.2018р. до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , позов не визнала та пояснила, що реєстрація за вказаною адресою необхідна дитині, оскільки він відвідує школу за місцем своєї реєстрації. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали. Третя особа - [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та визнання позову відповідачем, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленого позову виходячи з наступного. На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст.ст.317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.11.2006р. управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного господарства Одеської міської ради та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.02.2007р. На зворотній стороні зазначеного свідоцтва є напис приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної В.І. від 27.11.2014р. про те, що 27.11.2014р. за реєстровим номером 2809 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину цієї квартири після смерті померлої [INFO] . [PERSON] на ім`я [PERSON] (а.с.14,18) [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про його народження (актовий запис №641) (а.с.9) Згідно з частиною першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них з яким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 14.06.2018р. №295 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] . [INFO] р .н .. з 04.02.2002р., [PERSON] , [INFO] . з [INFO] р., [PERSON] , [INFO] . з 29.04.2002р. та [PERSON] , [INFO] . з 10.09.2008р. (а.с.10) Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 27.06.2014р., копія якого міститься в матеріалах справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.12) Згідно акту про не проживання без дати, який складено та підписано сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , чиї підписи були завірені начальником дільниці №5 КП ЖКС «Черьомушки», [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2008 року по наступний час. (а.с.11) В матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.01.2019р. №0174/01-20, яким встановлено, що орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради вважає недоцільним визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . (а.с.45-47) Згідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сторонами не заперечується, що неповнолітній [PERSON] , син позивача, дійсно був зареєстрований за адресою спірної квартири, оскільки з дитинства йому необхідно було ходити до спеціалізованого садочка, так як він відставав у своєму розвитку, однак ніколи у спірній квартирі не проживав. Як пояснила відповідач, наразі вона з сином винаймає квартиру [ADDRESS] , дитина має повних тринадцять років, відвідує школу №28, яка знаходиться на розі вул..Ак.Філатова та вул.Варненської в м.Одесі. Крім того, відповідач вказувала, що місце її реєстрації - це будинок її матері, який знаходиться в нежилому стані і там проживати неможливо. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач має власне житло або згоду будь-якої особи власника житла на постійне проживання відповідача у його житловому приміщенні разом з неповнолітньою дитиною. Суду не надано відомостей, що між позивачем та відповідачем існувала угода (домовленість) про спосіб утримання будинку та розмір витрат з боку відповідача на його утримання, та про порушення відповідачем такої домовленості (угоди). Натомість, [PERSON] є сином співвласника спірної квартири, зареєстрований у спірному житловому приміщенні за згодою власника, є неповнолітнім, тому його права захищаються не лише батьками, а й державою. Конституція України статтею 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. У відповідності до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, та яка ратифікована Україною 27.02.1991 року і тому набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За вимогами ч.1 ст.3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до преамбули Закону України "Про охорону дитинства" (далі по тексту - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону, охорона дитинства це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 11 Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 цього ж Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За ч.3 ст.5 СК України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини, а згідно ч.2 ст.3, ст.ст.180, 176 ч.2 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає; батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом. Дитина має статус дитини відносно своїх батьків усе своє життя. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин, Верховний Суд вважає, що виселення малолітнього за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. (постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 711/4431/17 провадження № 61-11933св18) Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки неповнолітні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам факт їхнього не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом позивач не надав, хоча це відповідно до цивільно-процесуального законодавства України є її процесуальним обов`язком.

Outcome: dismissed