Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 13273,28 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б\\н від 09.01.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов укладеного договору Договір складається з Заяви позичальника та Умов та правил надання Банківських послуг (далі - Умови). Відповідно до Умов погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов. Взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором № б\\н від 09.01.2008 року Банк виконав своєчасно і повністю, надавши [PERSON] кредитні ресурси. Відповідач до теперішнього часу не виконує взяті на себе зобов'язання, в зв'язку з чим банк змушений звернутися до суду з позовом. На підставі вищевикладеного позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором, сплачений при подачі позову судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги повністю підтримав, наголошував на перериванні строку позовної давності внаслідок винесення Дзержинським районним суд м. Харкова рішення про стягнення коштів з [PERSON] У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву з проханням проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача, що діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явився, до його початку подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги та розраховуючи розмір вимог посилається на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року ухвалене у справі №2-3951\\11. Відповідно до цього рішення встановлено, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ АБ «Приватбанк» виникла на підставі кредитної угоди б\\н від 09 січня 2008 року на виконання якої [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Вищезазначеним рішенням було встановлено, що заборгованість за тілом кредиту становить 6184,94 грн. Загальний розмір заборгованості, що був стягнутий за вищевказаним рішенням становить 14281,86 грн. [PERSON] вищевказане рішення було виконано у повному обсязі. Таким чином [PERSON] свої зобов'язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк», щодо сплати тіла кредиту виконав у повному обсязі. Доказом такого виконання є постанова про закінчення виконавчого провадження від 15.10.2015 року, що здійснювалося з метою виконання заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року в справі №2-3951\\11. Змісту цього доказу вбачається, що заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у загальному розмірі 14281,86 грн., у тому числі за тілом кредиту сплачена у повному обсязі. Отже ПАТ КБ «ПриватБанк» втратив право стягнення заборгованості за тілом кредиту оскільки [PERSON] з часу виконання судового рішення кредитні кошти за вищевказаним кредитним договором не отримував, заборгованості в цій частині не має. Таким чином розрахунок заборгованості, що був наданий суду позивачем для ухвалення рішення по справі №643/162/15-ц не є вірним та не відповідає дійсному розміру заборгованості. По-друге, у позовній заяві позивач зазначає, що окрім, основної суми боргу, з відповідача підлягає стягненню неустойка у вигляді штрафу 250 грн. (фіксована частина), 620,16 грн. (процентна складова). Обґрунтовуючи цю вимогу позивач посилається на те, що кредитним договором передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити йому штраф у розмірі 250 грн + 5 відсотків від суми заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем таке порушення відбулося у 2008 році. Проте, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З наведеного вбачається, що позивач здійснив розрахунок пені з порушенням встановленого строку позовної давності. Частиною 2, 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення з метою уникнення стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» додатково штрафу у розмірі 870,16 грн. По-третє, в розрахунку розміру заборгованості, що наданий позивачем не містяться дані щодо виконанням [PERSON] своїх обов'язків по вищезазначеній кредитній угоді, шляхом сплати на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів. [PERSON] сплачував кошти на виконання вищевказаного договору. Квитанцій по сплаті таких коштів у відповідача не збереглося, тому [PERSON] для отримання доказів такого виконання звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про надання довідки про рух коштів на рахунку. В зв'язку із викладеним, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, ознайомившись із заявами представників сторін, дослідивши надані докази і їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б\\н від 09.01.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника та Умов надання банківський послуг та Правил користування платіжною карткою. Відповідно до Умов погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов. За умовами кредитного договору відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно умов укладеного договору Заява позичальника, Умови та правилами надання банківських послуг, Тарифів Банку складають договір про надання банківських послуг між ПриватБанком та [PERSON] № б\\н від 09.01.2008 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Взяті на себе зобов'язання по договору № б\\н від 09.01.2008 року Банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси у розмірі 7000,00 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. У порушення зазначених умов договору відповідач [PERSON] зобов'язання за договором № б\\н від 09.01.2008 року належним чином не виконував. Згідно з кредитним договором при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн. + 5 % від суми заборгованості. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2012 року, копія якого є в матеріалах справи, з відповідача [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 14019,66 грн. та судові витрати. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України». Разом із тим, в силу вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З копії постанови державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 15.10.2015 року, винесеної за виконавчим провадженням ВП №36307437 (а.с. 50), вбачається, що боржник - [PERSON] виконав рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2012 року в повному обсязі, в зв'язку із чим виконавче провадження закінчене. Факт зарахування коштів на виконання рішення суду на рахунок стягувача (банку) підтверджується також і витягом про рух коштів на рахунку (а.с. 76), згідно якого 04.11.2015 року надійшла сума 14281,86 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Частиною 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. У відповідності до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Окрім того, ч. 2ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» - при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України"Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Ч.3,4 ст. 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача в своїх письмових поясненнях до позову від 30.05.2016 року вказує, що для банку строк позовнохї давності для звернення із позовом до [PERSON] пройшли, крім того, заборгованість зі сплати тіла кредиту та нарахованих станом на 31.01.2011 року процентів та комісії відповідачем погашена. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про достягнення заборгованості в сумі 13273,28 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справ. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним відмовити у стягненні з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених останнім при подачі позову до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed