Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] звернулося до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки, посилаючись на наступні обставини: 30.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у Турецькій Республіці, що підтверджується свідоцтвом про одруження. [INFO] у м. Кременчуці народився [PERSON] , батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Дитина проживала разом з батьками у [ADDRESS] . Зі слів позивача - батька дитини, подружнє життя в Туреччині проходило щасливо і спокійно, дружина отримала турецьке громадянство, разом з ними проживала дитина [PERSON] від попереднього шлюбу, якій він став батьком, піклувався про неї як про рідну доньку, забирав зі школи. 05.03.2019 року відповідач разом з малолітнім виїхали до України, щоб відвідати родичів. Позивач надав письмову згоду на виїзд дружини з дитиною, адже не заперечував, щоб діти спілкувалися з родичами в Україні. На даний момент відповідач з сином проживають на території України за адресою: [ADDRESS] Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання малолітньої дитини і визначила його нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже згоди на постійне проживання неповнолітнього сина в Україні батько дитини не надавав і не згоден з такими обставинами. Позивач вважає, що відповідач вчинила незаконне переміщення та утримування малолітнього сина [PERSON] , [INFO] на території України, що підпадає під дію Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року (далі - Гаазька Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV. Отже, у розумінні вищенаведеного, в контексті статей 3 і 5 Гаазької Конвенції 1980 року, утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на це позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої дитини. Таким чином, позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Гаазької Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, 18 липня 2019 року позивач, на підставі Гаазької Конвенції 1980 року звернувся до Міністерства юстиції України, як Центрального Органу України по виконанню зазначеної Конвенції, з заявою про повернення дитини. Згідно з пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів від 2 вересня 2010 року № 795) (далі - Порядок), Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню цієї Конвенції, через Головне управління юстиції у Полтавській області вживалися заходи для добровільного повернення дитини до Турецької Республіки, відповідно до статті 7 Гаазької Конвенції 1980 року. Так, 13 серпня 2019 року відповідач надала Головному управлінню юстиції у Полтавській області пояснення, з яких вбачається, що вона відмовляється повернути дитину до Турцької Республіки. Згідно статті 7 Гаазької Конвенції 1980 року, у тому випадку, коли мирне вирішення питання неможливо, Центральні Органи мають ініціювати судові або адміністративні процедури або сприяти таким процедурам з метою домогтися повернення дитини. Просили суд визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; повернути малолітнього [PERSON] , [INFO] до місця постійного проживання в Турецьку Республіку; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача - [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] передати малолітнього [PERSON] , [INFO] батьку [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] для забезпечення повернення дитини до місяця постійного проживання; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки на позивача. Ухвалою суду від 19.06.2020 відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки. Встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 30.07.2020 у задоволенні клопотань відповідача [PERSON] про залучення третьої особи та продовження строку для подання відзиву на позовну заяву - відмовлено. Ухвалою суду від 03.08.2020 відповідачу [PERSON] відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення доказів. 17.08.2020 відповідачем [PERSON] подано відзив на позов (т. 2 а.с. 1-37) просить відмовити у позові. Визнає, як докази, дозвіл на виїзд за кордон малолітнього [PERSON] , свідоцтво про народження, свідоцтво про реєстрацію шлюбу. Інші, долучені документи до позову вважає неналежними, у відповідності до вимог ст 177 ЦПК України. Наголошує, що переміщення дитини відбулось 05.03.2019 року, а позовна заява подана 02.06.2020, з пропуском річного строку з моменту переміщення дитини до України, як на початок судової процедури так і на момент судового розгляду дитина прижилася у новому середовищі. Також, підставами для відмови у позову є, те, що заявник не здійснював повного утримання сина перед переміщенням, він дав нотаріальну згоду на переміщення дитини в Україну з матір`ю, в період проживання сина на території України дав мовчазну згоду на проживання дитини в Україні, не заявляє до неї вимоги щодо повернення дитини. Окремою підставою для відмови у позові, на її переконання, є те, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Дитина заперечує проти повернення. Ухвалою суду від 04.09.2020 відмовлено представнику позивача [PERSON] у задоволенні клопотання про повернення відзиву. У задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про залучення третьої особи та витребування доказів відмовлено.Клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про встановлення додаткового строку для подання доказів, допит малолітнього [PERSON] , проведення закритого судового засідання в часині допиту малолітнього та відповідача [PERSON] - задоволено. Встановлено відповідачу [PERSON] додатковий строк для подання доказів до 24.09.2020 року. Задовлено клопотання щодо допиту малолітнього [PERSON] , [INFO] в присутності спеціаліста-психолога [PERSON] ( [ADDRESS] ). Задовлено клопотання щодо проведення розгляду судового провадження в частині допиту малолітньої дитини [PERSON] та відповідача [PERSON] в закритому судовому засіданні. Закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки до судового розгляду Встановлено порядок дослідження доказів. Здійснено виклик в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. 17.09.2020 Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] , надали відповідь на відзив (т. 2 а.с. 157-162). Звертає увагу, що доводи та обґрунтування відзиву зводяться до питань, які можуть мати місце при розгляді спору щодо визначення місця проживання дитини та вирішення питання про піклування над нею, які відносяться до юрисдикції держави постійного місця проживання дитини. Предметом позову є протиправне утримання матір`ю дитини в Україні без згоди батька. Позиція щодо мовчазної згоди не може бути застосована, оскільки маються пояснення [PERSON] , датовані 13.08.2020 р. що батько звертався до неї після вивезення дитини щодо необхідності повернення дитини до Турецької республіки. 24.09.2020 року відповідачем [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив. Вважають, що існують обставини, передбачені ст. 13 Гаазької Конвенції, для відмови у позові, зокрема не обґрунтована потреба в поверненні дитини в країну постійного місця проживання. Відповідачем долучено в якості доказів висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього з матір`ю та психологічні висновки ФОП [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] - [PERSON] підтримує позовні вимоги. Надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповіді на відзив та просив суд позовні вимоги Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні кожний окремо заперечували проти позовних вимог Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] та просять суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Пояснення, проголошені адвокатом в дебатах, приєднані до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке діє в інтересах [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. 30.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] в [PERSON] уклали шлюб. [INFO] в м. Кременчуці, Полтавська область, Україна народився син сторін - [PERSON] . З дня народження малолітня дитина постійно зареєстрована та проживала на території України за адресою: [ADDRESS] . Після народження, дитина, громадянин України, [PERSON] , [INFO] , проживав за місцем реєстрації, а потім, разом матір`ю, відповідачем по справі, виїхала до Турецької Республіки, де проживав разом з матір`ю та батьком, позивачем по справі. [INFO] малолітня дитина, [PERSON] , зареєстрований за адресою проживання батька, позивача по справі, в Турецькій Республіці ( т 1 а.с.46). 05.03.2019 відповідач разом з малолітньою дитиною з дозволу позивача, який надав згоду на переміщення дитини в Україну, повернулась в Україну, де проживає на час розгляду справи за місцем своєї реєстрації разом з матір`ю ( т 1 а.с.87). 27.06.2019 року позивач звернувся до Центрального органу Турецької Республіки із заявою про ініціювання процедури повернення незаконно утримуваної дитини до країни її постійного місця проживання (а.с.48-57). 18.07.2019 року до Міністерства юстиції України через Центральний орган Турецької Республіки надійшла заява позивача про повернення дитини до країни постійного проживання. 05.08.2019 року Міністерство юстиції України звернулося до [PERSON] з метою роз`яснення положень Гаазької конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Турецької Республіки. 15.08.2019 року Міністерством юстиції України отриманий лист від [PERSON] , у якому вона заявила про категоричну відмову повернути дитину до країни її постійного проживання, мотивуючи як наданням згоди батьком так і піклуючись щодо найкращих інтересів дитини ( т 1 а.с.55-60). З метою сприяння поверненню дитини позивач надав відповідно до статті 28 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей доручення, без перекладу прізвища, яким уповноважив центральний орган України і його представників діяти від його імені та вчиняти всі необхідні дії, пов`язані із забезпеченням повернення дитини ( т 1 а.с.93). На даний момент відповідач з сином проживають на території України за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання малолітньої дитини і визначила його нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже згоди на постійне проживання сина в Україні позивач не надавав і не згоден з такими обставинами. Також, вважає, що відповідач вчинила протиправне переміщення та утримування малолітнього сина на території України, що підпадає під дію Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, 1980 року (далі - Гаазька Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV. Гаазька Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року. Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спірні правовідносин врегульовані нормами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка застосовується у відносинах між Україною та Турецькою Республікою з 01 квітня 2008 року. Відповідно до ст.9 Конституції України, ст.19 ЗУ "Про міжнародні договори України" Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей є частиною національного законодавства України, та підлягає обов`язковому застосуванню. Виходячи з преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та її положень, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб). Згідно ст. З Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст.3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У статтях 3, 12, 13, 20 Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: -заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч.1 ст.13); -заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч.1 ст.13); -існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч.1 ст.13); -дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13); -повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20); -з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч.2 ст.12); -країна, з якої дитину вивезено, не є країною її постійного проживання зазаконамицієї країни (ст.3). Таким чином, при розгляді справ щодо повернення дитини відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд має встановити юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: проживання дитини в Договірній державі, порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність підстав для відмови в такому поверненні. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дав тлумачення наведених вище положень Конвенції та критеріїв їх застосування судами. Так, у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, який зазначав, що Європейський Суд вправі перевіряти процедуру, застосовану національними судами, зокрема, впевнитись в тому, що ці суди, застосовуючи та надаючи тлумачення положенням Гаазької конвенції, додержуються гарантій Конвенції и особливо статті 8 (див. в цьому відношенні Постанову Європейського Суду у справі «Бьянки проти Швейцарії» (Bianchi v. Switzerland) від 22 червня 2006 року, скарга № 7548/04, § 92, та Постанова Європейського Суду у справі «Карлсон проти Швейцарії» (Carlson v. Switzerland) від 06 листопада 2008 року, скарга № 49492/06, § 73). У цій сфері головне питання полягає в тому, чи встановлено справедливу рівновагу між конкуруючими інтересами - дитини, двох батьків та публічного порядку - в межах розсуду, якими користуються держави в таких питаннях, однак з врахуванням того, що найкращі інтереси дитини повинні бути пріоритетним міркуванням (див. Постанову Європейського Суду у справі «Гнаоре проти Франції», § 59). «Інтересами дитини», перш за все, є наступні два: збереження зв`язків з родиною, якщо не встановлено, що ці зв`язки є небажаними, та можливість розвитку у здоровому середовищі (як приклад Постанова Великої Палати Європейського Суду у справі «Ельсхольц проти Германії» (Elsholz v. Germany), скарга № 25735/94, § 50, ECHR 2000-VIII, і Постанова Європейського Суду у справі «Маршалек проти Чеської Республіки» (Marsalek v. Czech Republic) від 04 квітня 2006 року, скарга № 8153/04, § 71). Найкращі інтереси дитини з точки зору перспективи особистого розвитку залежать від багатьох індивідуальних обставин, зокрема, його віку та рівня зрілості, присутності або відсутності його батьків, оточуючого середовища та вражень. Рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції, як про те свідчить наявність в цьому акті ряду виключень з зобов`язання повернення дитини ( див. зокрема статті 12, 13 и 20), заснованих на розумінні відносно дійсної особистості дитини та його оточення, що показує необхідність застосування судом, який розглядає справу, конкретного підходу до нього (див. Постанову Європейського Суду у справі «Мамуссо і Вашингтон проти Франції», § 72). Таким чином, завдання оцінки найкращих інтересів дитини у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи. У справі, що розглядається, належними і допустимими доказами доведені та/або не заперечуються учасниками справи такі обставини: дитина народилася в Україні, є громадянин України і проживала шість місяців за зареєстрованим місцем проживання в Україні; за час проживання у Турецькій Республіці (періоди з 25.05.2015 по 25.06.2017; 13.08.2017 по 18.03.2018; 03.05.2018 по 05.03.2019) дитина разом з матір`ю мала зареєстроване місце проживання у помешканні свого батька (позивача у справі); мати дитини є громадянкою Турецької Республіки; малолітня дитина вивезена матір`ю з Турецької Республіки в Україну за згодою батька (позивача); Суд вважає доведеною обставину, передбачену пунктом «а» ч.1 ст.13 Гаагзької Конвенції, а саме те, що позивач надав мовчазну згоду на утримання дитини в Україні. Відповідно до ч.1 ст.13 Конвенції обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, покладається саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. Отже, Конвенцією встановлена презумпція незаконності переміщення дитини з країни її постійного помешкання або ж її утримання поза межами країни постійного помешкання. Як зазначено у Постанові ВСУ №6-58цс14 від 18.06.2014 року про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або у випадку перебування дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, відповідно до положень ст.3, ч.1 ст.12 Конвенції насамперед слід встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до ч.1 ст.13 конвенція покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести». Пояснення сторін по справі (у тому числі письмові) щодо підстав вивезення дитини в Україну, існування певних домовленостей щодо строку перебування дитини в Україні є діаметрально протилежними, при цьому у справу не надано жодного доказу у розумінні положень статтей 77 80 ЦПК України, які б підтверджували, що дитина була переміщена в Україну на певний строк, узгоджений між батьками. Зокрема, долучений позивачем до матеріалів справи дозвіл від 01 березня 2019 року про виїзд за кордон малолітнього з одним або з обома батьками, наданий без зазначення строку дії такого дозволу У пункті «а» абзацу першого статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року передбачено, що зобов`язання країни-учасниці Конвенції щодо повернення дитини може не виконуватись, коли є очевидним отримання від особи батька чи матері, чи іншого органу, що піклуються про дитину, «мовчазної згоди на переміщення або утримування». Доведення зазначеної обставини Гаазька Конвенція 1980 року покладає на особу, яка заперечує проти повернення дитини. Згода батька на тимчасовий виїзд дитини не є підставою для застосування пункту «а» статті 13 Гаазької Конвенції 1980 року. Відповідач заперечує ту обставину , що вона не бажає повертати сина до держави його постійного місця проживання, фактично визнавши, що має намір залишити дитину в Україні на постійне проживання за відсутності на те згоди батька. У такому разі утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, без згоди іншого з батьків є незаконним, оскільки така дія порушує права іншого з батьків. Скаргу позивача, направлену на адресу Міністерства юстиції Турецької Республіки 27.06.2019 слід розцінювати як заяву про повернення дитини, на підставі якої уповноваженими органами обох Держав була ініційована процедура, передбачена положеннями Гаагзької Конвенції. У матеріалах справи відсутні докази у підтвердження того факту, що позивач до 27.06.2019 року, тобто упродовж трьох місяців з дати виїзду дитини в Україну, пред`являв відповідачу вимогу про повернення дитини. Суд погоджується з доводами відповідача про існування мовчазної згоди позивача на утримання дитини в Україні, що відповідно до п.«а» ч.1 ст.13 Гаагзької Конвенції є обставиною, за якою суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд вважає неспроможними посилання представника позивача щодо позиції відповідача висловленої в письмових поясненнях центральному органу від 13.08.2020 року щодо звернення до неї батька дитини з вимогою про повернення дитини до Турецької Республіки, оскільки вказана обставина не визнається відповідачем, отримана після розпочатої процедури з повернення дитини та не підтверджена належними доказами. Суд враховує, що дитина народилася в Україні і з часу народження, до пред`явлення батьком вимоги про повернення дитини проживала в Україні і її місце проживання в Україні є постійним. Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Гаазької Конвенції 1980 року накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції 1980 року, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107). Суд не застосовує як підстави для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання обставини на які посилається відповідач, а саме: що з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч.2 ст.12); не здійснення права піклування батька на момент утримування (ст. 13 «1а»); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч.1 ст.13) оскільки вони є взаємовиключними та вважає, що у даному випадку підставою для відмови в позові є п. «а» ч.1 ст.13 Конвенції - існування мовчазної згоди позивача на утримання дитини в Україні. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року дитина може бути розлучена з матір`ю лише у виключних випадках. Судом встановлено, що виїзд з дитиною відповідачем до України з Республіки Турція відбувався зі згодою батька дитини [PERSON] . Після приїзду на Україну, відповідач повідомила про прибуття. Адресу та місцезнаходження її батьківського будинку, позивач знав. Також, позивач спілкувався із сином через інтернет мережу «Skype» зв`язок. У судовому засіданні знайшло своє підтвердження того факту, що позивач надавав згоду на вивезення дитини, а також надав згодом мовчазну згоду на зміну постійного місця проживання дитини, оскільки тривалий час не цікавився дитиною, не здійснював права піклування. До Міністерства юстиції України позивач з приводу виїзду дружини з дитиною звернувся тільки через 4 місяця - 18.07.2019 року, після їх виїзду до України. Навіть, після отримання офіційних відомостей про місце знаходження дитини, позивач не звертався з заявою про забезпечення права доступу до дитини, не перераховував кошти для її утримання. Встановлено, що з часу приїзду на Україну пройшло більше року відповідач разом з дитиною зареєстрована та мешкає в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію за місцем мешкання. Відповідно з вимогами ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності 1 вересня 2006 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Відповідно до пункту 2 цієї статті, суд, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, підтвердили, що на теперішній час дитина соціально адаптувалась у своєму новому середовищі, відвідує дитячий садок, гурток, їй забезпечені належні побутові умови, для фізичного і духовного, освітнього розвитку. Матір піклується про здоров`я дитини, [PERSON] поставлений на облік у лікарню, що підтверджується довідками з лікарні, які додані до матеріалів справи. Крім того, відповідачем надано докази, про те, що дитина поставлена на облік у медичну установу, де їй зроблені всі належні для її віку щеплення і надається необхідне медичне обслуговування. Також, дитина відвідує дитячий садок , що підтверджується відповідною довідкою. Згідно характеристики з дитячого садку, гарно адаптований к новим умовам, розмовляє на російській мові, вивчає рідну мову, прижився в колективі групи, прив`язаний до матері, ухожений, забезпечений всім необхідним, з боку матері вбачається постійна увага, турбота, участь у всі сторонньому розвитку дитини. Допитана у судовому засіданні вихователь дитячого садку [PERSON] підтвердила надану характеристику, складену нею, свідчила суду, що дитина адаптована , має друзів у садку, розмовляє рідною - українською мовою, турецькою не володіє. Згідно висновку психолога [PERSON] , дитина розвивається відповідно до вікових вимог, між матір`ю та дитиною простежується емоційний зв`язок, виражає активну позицію жити з матір`ю, вважає, що батько їх ображав. У судовому засіданні свідок [PERSON] , охарактеризувала дитини, умови її проживання, психологічний портрет, надала рекомендації, зокрема переконана, що у найкращих інтересах дитини це її проживання на території України. Наголошувала щодо психологічної травми, отриманої дитиною після подій 26.06.2020 Встановлено, що дитина на теперішній час всебічно розвивається, має гарні відносини із вихователем та іншими дітьми. Зазначає, що дитина в силу віку може висловити свою думку щодо повернення її до Турецької Республіки. Таким чином, у судовому засіданні при з`ясуванні обставин та долучених документів встановлено, що дитина прижилася до умов середовища, сприймає державу Україна постійним та комфортним місцем проживання для себе та сім`ї - матері, сестри, для нього створені необхідні умови для проживання, дитина відвідує дитячий ясла - садок, має медичне та побутове забезпечення, розмовляє на російській мові, яка є приємною для даного регіону. Дитина не знає турецької мови. Переїзд до іншої держави та розлука з матір`ю негативно вплине на дитину. Мотивуючи необхідність відмовити батьку у вимозі щодо повернення дитини, відповідач також наполягала на тому, що існує серйозний ризик заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди чи створення нестерпної обстановки, зокрема через те, що батьком заподіяно фізичної та психологічної шкоди 27.06.2020, про що органом досудового розслідування здійснюється перевірка, він не розмовляє мовою держави, в яку заявлена вимога його повернення. Судом встановлено, що мало місце застосування насилля з боку батька до дитини, факт застосування насилля зафіксовано в медичній установі та долучено до матеріалів справи висновок та ставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди, батько не піклується про сина. Свідок [PERSON] , який є батьком відповідача в судовому засіданні підтвердив той факт, що позивач - батько дитини не надавав дитині належної уваги, не виконував батьківських функцій. Кошти на квіток до України надав саме він. Позивач грошей на утримання сім`ї не надавав, дитячий садок у Туреччіні не відвідував. Свідки [PERSON] , [PERSON] вважають, що позивач не зможе належним чином виконувати бітьківські обов`язки та у разі повернення дитини, дитині буде завданої значної психічної травми, оскільки при спілкуванні з дитиною, останній не бажає повертатися до батька та боїться його. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцкї міської ради від 11.09.2020 року, матір створила всі необхідні умови для нормального фізичного та психічного розвитку малолітньої дитини, оточила його турботою та піклуванням. Умови проживання, згідно висновку, є задовільними, та відповідають інтересам дитини. Дитина добре прижилася у новому середовищі, розуміє і відповідає українською мовою, із задоволенням відвідує дитячий садочок. Таким чином, суд приходить до висновку, що від`їзд з України та відрив від матері дитини створить серйозний ризик психічної та фізичної шкоди та нестерпиму обстановку для дитини. Отже, вищевикладене свідчить про те, що повернення дитини до Турецької Республіки, у спосіб, запропонований позивачем, враховуючи малолітній вік дитини, не відповідає найкращим інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дитини - це найважливіше в справі турботи про них, а також суперечило положенням статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1956 року, яким визначено, що дитина може бути розлучена з матір`ю лише у виключних випадках. Отже, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження того факту, що повернення дитини до Турецької Республіки для проживання із батьком суперечить інтересам дитини з огляду на вищенаведені обставини. Встановлено, що малолітній [PERSON] є громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України від 10.04.2015 №117 /2015 року. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Крім того, у cт. 55 Конституції закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно cт. 20 Конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Не надані позивачем і докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства». У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що повернення дитини до Турецької Республіки є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі. Повернення ж дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам. Між тим, позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв`язання возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Оскільки, відповідач вивезла дитину в Україну з дозволу позивача, який не довів, що між ним і відповідачем існувала домовленість щодо строку перебування дитини в Україні і дати її повернення до Турецької Республіки; позивач не довів, що до дати його звернення до Центрального органу Турецької Республіки із заявою про повернення дитини він звертався з такою вимогою до відповідача, тобто позивач дав мовчазну згоду на утримання дитини в Україні; з часу виїзду з Турецької Республіки дитина прижилась у своєму новому середовищі, дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому суд бере до уваги її думку, позовні вимоги Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), яке діє в інтересах [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141-142 ЦПК України судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed