Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з вищевказаним позовом, який обґрунтовують тим, що 16 травня 2007 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 90 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору еквівалентно 454 500 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 13 травня 2022 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передає в іпотеку банку нерухоме майно - чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Також, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалась у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] умов кредитного договору. Посилаючись на те, що вказані договори були укладені всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», на вкрай невигідних умовах для позивачів, в іноземній валюті, без індивідуальної ліцензії , з порушенням принципів справедливості, з ознаками обману, ненаданням достовірної інформації щодо умов договорів [PERSON] , [PERSON] просили суд визнати недійними кредитний договір, договори іпотеки та поруки, які укладені 16 травня 2007 року. Представник відповідача подав суду відзив, з якого слідує, що [PERSON] оскаржує Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №072-22-02/07 від 16 травня 2007 року та укладені договори забезпечення належного виконання кредитного зобов`язання. Позивачем не оспорюється факт підписання ним вказаних правочинів, а саме 16 травня 2007 року. Обставини, щодо укладення та неналежного виконання кредитного зобов`язання позивачем були встановленні рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.11.2016 року по справі №161/7017/15-ц, яке набрало законної сили 14.12.2016 р. та було видано відповідний виконавчий документ. По суті позовних вимог, позивачами не надано жодних правових підстав для визнання правочинів недійсними відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Між позивачем та відповідачем було укладено оскаржувані правочини з дотриманням положень чинного законодавства. Більше того, договір іпотеки був посвідчений нотаріально, у зв`язку із чим нотаріусом було роз`яснено позивачу всі права та обов`язки за вказаним правочином та наслідки їх невиконання. Враховуючи те, що обставини укладення та неналежного виконання позивачем кредитного зобов`язання було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а позивачами не надано жодного доказу в підтвердження своїх доводів, представник відповідача вважає, що позов є безпідставиним, необгрунтованим, таким, що спрямований на уникнення виконання грошового зобов`язання, а тому не підлягає до задоволення. Позивачі в судове засідання не з`явились, про дату , час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Встановивши, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, тричі поспіль не з`явились в судове засідання (26 серпня 2020 року, 15 вересня 2020року, 15 жовтня 2020 року), та позивачем [PERSON] не надано заяв та доказів на підтвердження обставин, які перешкоджають його явці в судові засідання, суд дійшов висновку про зловживання позивачами своїми правами. Клопотання [PERSON] від 26 серпня 2020 року (а.с.187), 14 вересня 2020року (а.с.195), 15 жовтня 2020 року (а.с. 204), подане ним як заявником-позивачем не містить доказів поважності неприбуття його у судове засідання, а саме: відсутні довідки, лікарняні та будь-які документи, які б свідчили про перебування [PERSON] на листку непрацездатності, а також докази, що свідчать про зайнятість його в іншому судовому засіданні у кримінальній справі №463/7476/20, на що позивач [PERSON] посилався у своїй заяві про відкладення. В той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні . Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивачів, за наявними матеріалами справи. Представник відповідача подав заяву, згідно з якою просив провести розгляд справи без його участі, та просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.12.2020р.замінено у даній справі відповідача - акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника акціонерне товариство «Альфа-Банк. Дослідивши матеріали справи, та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ст.ст. 1049, 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що 16 травня 2007 року між АКБ "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 0702-22-02/07, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 90 000 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 13 травня 2022 року. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань перед банком за вищевказаним кредитним договором, між АКБСР «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено іпотечний договір від 16 травня 2007 року, згідно якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно: чотирикімнатну квартиру загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 58,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалась у повному обсязі , солідарно відповідати за виконання [PERSON] умов кредитного договору. Як встановлено судом, [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 0702-22-02/07 від 16.05.2007 року, в зв`язку з чим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 14 грудня 2016 року, задоволено позов публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 2 801 925 гривень 68 копійок, а також 42 028 гривень 88 копійок судового збору. Як випливає із змісту ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, правомірність укладеного оспорюваного кредитного договору та договорів забезпечення встановлена вищевказаним рішенням суду. Як вбачається з матеріалів справи, предметом оспорюваного кредитного договору є надання банком у тимчасове користування позичальника на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США на споживчі потреби. Факту підписання оспорюваних договорів та отримання кредиту в сумі 90000доларів США позивачами не заперечується. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст.203 цього кодексу. У відповідності з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності з роз`ясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною першою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере на себе зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Як вбачається зі змісту оспорюваних кредитного договору та правочинів забезпечення, сторони передбачили усі істотні умови договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо усіх умов, на яких він укладався. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана позичальнику і не оспорювалася ним. Аналіз змісту оспорюваних кредитного договору та правочинів забезпечення свідчить про те, що всі пункти договорів відповідають вимогам чинного законодавства. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь - яких належних та допустимих доказів про те, що на момент укладення кредитного договору та правочинів забезпечення сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договорів, або було порушено форму укладення договорів, сторони не були ознайомлені з умовами договорів, або не було дійсним волевиявлення сторін, позивачів було введено в оману , на виконання вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, суду не надали. Як вбачаться з тексту оспорюваних договорів, позичальник [PERSON] та [PERSON] своїм підписом, підтвердили факт ознайомлення зі змістом договорів, з умовами кредитування, за якими наданий кредит, та погодились на їх умови, що свідчить про те, що договори був укладені , з урахуванням волевиявлення позивачів; будь - яких застережень або заперечень при укладенні договорів від позивачів не надходило. Твердження позивачів про те, що їм не було надано повної інформації щодо умов укладення договорів та їх виконання спростовується текстом оспорюваного договору, підписаного позивачем, з якого вбачається, що сума кредиту видана на строк з 16 травня 2007 року по 13 травня 2022 року включно, в розмірі 90 000 доларів США, на споживчі потреби, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту, погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами . Протягом певного часу [PERSON] виконував усі умови договору, сплачував усі платежі, що вбачається з розрахунку кредитної заборгованості , який перевірено судом в судовому засіданні, та який міститься в матеріалах справи № 161/7017/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь - яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суд вважає, що оскільки при укладенні оспорюваних договорів відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивачі не мали претензій щодо умов договорів при їх укладенні та засвідчили свої згоди підписом, доводи позивачів про те, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, є безпідставними. Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , отримавши грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США , приступив до виконання договору і не скористався своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору і на протязі певного часу частково його виконував. Не можна погодитися і з доводами позивача про те, що банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в країні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Вимоги щодо наявності генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України при здійсненні банками операцій з валютними цінностями встановлені також Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Основним законодавчим актом, що регулює режим здійснення операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 (далі Декрет), відповідно до п.2 якого резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Частиною четвертою статті 6 цього Декрету передбачено, що фізичні особи - резиденти мають право купувати іноземну валюту в уповноважених банках та інших фінансових установах, що одержали ліцензію Національного банку України, або за їх посередництвом - у інших фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також у національного оператора поштового зв`язку, який одержав ліцензію Національного банку України. Частиною 3 ст.533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно зі ст.ст. 19, 47, 49 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається Національним банком України. Банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені та на власний ризик, на власних умовах, незалежно від виду валюти, яка використовується. Статтею 5 Декрету передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних або індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової операції на період, необхідний для такої операції. Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є операції з надання кредитів в іноземній валюті. Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору, АКБ СР «Укрсоцбанк», мав банківську ліцензію від 29 грудня 2001 року №5 на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-5 ч.1 та ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також дозволи Національного банку України № № 5-2, 5-3 на здійснення валютних операцій, та дозвіл від 29 липня 2003 року на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-4 ч.1 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу №22-2 від 29 липня 2003 року. Отже, суд вважає, що укладення оспорюваного кредитного договору і здійснення кредитних операцій за даним договором у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і підстав для визнання його недійсним у зв`язку з відсутністю банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій немає. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року, справа №522/10104/15-ц. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Оспорювані кредитний договір та правочини забезпечення у даній справі укладено сторонами 16 травня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Тому, порушення норм діючого законодавства при укладенні кредитного договору допущено не було. Такий висновок суду відповідає і правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-190 цс15 від16 вересня 2015 року, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Таким чином, аналізуючи наведене, та приймаючи до уваги, що позивачі, при укладенні оспорюваних кредитних договорів та договорів забезпечення, діяли свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилися з умовами договорів, без заперечення отримавши кошти в іноземній валюті, певний час позивач виконував умови оспорюваного договору, доказів, які б давали підстави суду визнати недійсними оспорювані договори, не надали, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed