Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

У поданій заяві позивач [PERSON] просить визнати квартиру №2 на вул.Заводській в смт.Мізоч Здолбунівського району Рівненської області спільною сумісною власністю подружжя та визначити за нею право власності на ? частину вказаного нерухомого майна. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що з 19 листопада 1978 року по 11 лютого 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] та їх сімя знаходилася на квартирному обліку на покращення житлових умов. У 1996 році Мізоцьким цукровим заводом передано їм частину спального корпусу №4 у таборі «Гагаринець» для переобладнання та реконструкції під житло, якому присвоєно поштову адресу провул.Заводський, 11/2. З 1997 року вона разом з чоловіком проводили необхідні будівельні роботи. У 2009 році відповідачем виготовлено технічний паспорт на квартиру, а у 2012 році отримано державний акт на право на земельну ділянку під спірною квартирою. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона продовжувала користуватися спільним майном, обробляла земельну ділянку та утримувала свійських тварин. У звязку з чиненням їй перешкод у користуванні спірним майном у 2013 році вона зверталася до суду за захистом своїх порушених прав, однак рішенням апеляційного суду від 26 березня 2015 року їй у задоволенні позову про визнання незавершеного будинковолодіння обєктом права спільної часткової власності та у задоволенні позову [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю відмовлено з тих підстав, що квартира в експлуатацію не була введена та її державна реєстрація не проведена. 21 квітня 2015 року відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру та отримав відповідне свідоцтво, однак адреса зазначена не провулок Заводський, а вулиця Заводська. Такі обставини змусили її повторно звертатися до суду з новим позовом про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя з визначенням часток, які є рівними. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та з аналогічних мотивів. Відповідач та його представник позов не визнали, обґрунтовуючи тим, що спірна квартира є його особистою власністю, оскільки шлюбні стосунки між ними фактично припинені у 1996 році та у 2010 році шлюб між ними розірвано рішенням суду. Право власності на спірну квартиру виникло у 2015 році, а тому це нерухоме майно не може бути обєктом права спільної власності подружжя. З травня 1979 року по серпень 1997 року він працював на Мізоцькому цукровому заводі. За період роботи на заводі його сімї була надана квартира по вул.Б.Тена 11/6 в смт Мізоч площею 37,5м.кв., яка на даний час є приватизованою, а співласниками у рівних долях є позивачка, відповідач та їхні повнолітні діти, в якій він не проживає з 1996 року у звязку з неможливістю спільного проживання. У цей же час після фактичного припинення шлюбних стосунків з позивачем йому Мізоцьким цукровим заводом було передано у порядку забезпечення житлом один з корпусів табору "Гагарінець" для переобладнання і реконструкції під житло та земельну ділянку площею 0,15га для обслуговування даного будинку та підсобних приміщень. У 1997 році він почав реконструкцію приміщення, але за браком коштів змушений був виїхати на заробітки до Росії. Будь-яких стосунків з позивачем не підтримував та у 2009 році повернувся на постійне місце проживання в смт.Мізоч із [PERSON], з якою фактично проживає однією сім'єю з 2005 року, а у 2012 році вони офіційно зареєстрували шлюб. Спірну квартиру він реконструював за власні кошти, виготовив технічний паспорт та отримав [PERSON] на право власності на земельну ділянку за тією ж адресою. Просить у задоволені позову відмовити за безпідставністю, а також за спливом строків позовної давності, подавши про це письмову заяву. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків та дослідивши подані ними докази у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.60 ЦПК України). Установлено, що сторони з 19 листопада 1978 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2010 року був розірваний. При ухваленні вказаного рішення суд виходив з того, що сторони подружніх стосунків не підтримували та понад 12 років проживали окремо, не вели спільного господарства, шлюб існував формально, і ці обставини [PERSON] визнані. А відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також установлено, що рішенням виконавчого комітету Мізоцької селищної ради №52 від 18 травня 1995 року переведено корпуси за номерами 1-6 бувшого піонерського табору «Гагаринець», їдальню, будинок піонервожатих, будинок сторожа, піонерську кімнату в житловий фонд для майбутньої видачі ордерів на житло та приватизації квартир через Бюро технічної інвентаризації. 25 листопада 1996 року на підставі вказаного вище рішення ради та спільного рішення Ради і профкому заводу №10 від 19 червня 1995 року [PERSON] передано в особисте користування для житлових цілей 96,2 кв2 площі спального корпусу №4 залишковою вартістю 216,04 грн., що підтверджується відповідним актом. Відповідно до рішення виконкому Мізоцької селищної ради №33 від 21 лютого 2002 року корпусу №4 бувшого піонерського табору «Гагаринець» присвоєно адресу провулок Заводський та закріплено земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,15га, а також надано дозвіл [PERSON] провести реконструкцію цього спального корпусу на житлове приміщення, зобовязано виготовити проект реконструкції. Робочий проект реконструкції будинковолодіння під житловий будинок з добудовою та будівництво хліва по провул.Заводський, 11 в смт.Мізоч Здолбунівського району Рівненської області виготовлено на замовлення [PERSON] у 2008 році, а технічний паспорт на спірну квартиру 17 травня 2011 року, тобто після розірвання шлюбу. Право власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] зареєстровано лише 21 квітня 2015 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно. Відповідно до ст.22 КпШС України у редакції 1969 року, який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Установлені судом обставини свідчать, що на момент припинення фактичних шлюбних стосунків подружжя набуло у власність лише 96,2 кв2 площі спального корпусу №4 бувшого піонерського табору «Гагаринець», а не придатне для проживання житло, і це майно підлягало переобладнанню, тобто з нього мало бути створено нове нерухоме майно, яке здійснювалося після припинення фактичних шлюбних стосунків із позивачем. Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] підтвердила обставини набуття вказаного вище майна ще у 1995 році, та проведення певних робіт з реконструкції, будівництво літньої кухні, гаража, що підтвердили і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не спростували доводи відповідача про проведення таких робіт після фактичного припинення подружжям с=шлюбних стосунків. На час припинення сторонами шлюбних стосунків спірна квартира не була введена в експлуатацію та її державна реєстрація не була проведена, що не заперечується позивачем. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації та його державну реєстрацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15, від 16 грудня 2015 року №6-2710цс15. З висновку судової оціночно-будівельної експертизи №7133-7134 від 14 липня 2016 року ринкова вартість квартири №2 садибного житлового будинку із надвірними будівлями по вул.(провулку) Заводській,11 в смт.Мізоч Здолбунівського району з урахуванням проведених у ньому поліпшень, добудов та будівництва господарських будівель у порівнянні на час передачі її [PERSON] по акту від 25 листопада 1996 року змінилася з 283960 грн. до 614306 грн., однак роботи по зовнішньому та внутрішньому оздобленню та влаштуванню підлог на час проведення дослідження не завершені. До завершення будівництва (створення майна) згідно ч.3 ст.331 ЦК України особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували нерухоме майно суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом такого майна, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченої будівництвом нерухомості суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи нерухомого майна або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З вимогою про поділ спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу, позивач не зверталася, обставини дотримання будівельних норм і правил незавершеного будівництвом нерухомого майна - квартири по вул.Заводській, 11 в смт.Мізоч Здолбунівського району Рівненської області та ступінь її готовності для проживання подружжя на час припинення ними шлюбних стосунків належними у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказами не довела. З огляду на викладене позовні вимоги позивача є недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. За вказаних обставин та відсутності вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя, доводи відповідача про застосування строків позовної давності відповідно до ст.72 СК України є помилковими. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed