Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

19 вересня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, сектор з питань опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, просить суд: позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне проживання не склалось, наразі вони мешкають окремо, дитина проживає разом із матір`ю. Позивач стверджує, що з 2017 року [PERSON] жодної матеріальної чи моральної підтримки своїй дитини не надає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям своєї дитини та її матеріальним забезпеченням. З урахуванням вищевикладеного, посилаючись на п.2 ч.1 ст 164 СК України, просить її вимоги задовольнити. 24 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 08 жовтня 2020 року Ухвалою Білгород - дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явилась, неодноразово повідомлялась судом про необхідність явки до суду, однак в судові засідання не з`являється. Відповідач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява, згідно якої не заперечує проти задоволення позову, просить розглядати справу без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщався належним чином, причина неявки суду невідома. Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки учасники справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, вказану справу можливо вирішити за їх відсутності, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи суд враховує вимоги ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей , поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Судом встановлено, що дійсно сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно довідки про склад сім`ї № 317, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . До складу її сім`ї входить, окрім інших, син [PERSON] , [INFO] . Позивач посилаючись на необхідності позбавлення відповідача - батька дитини [PERSON] , [INFO] зазначала на відсутності з боку [PERSON] жодної матеріальної чи моральної підтримки дитині, ухилення ним від виконання батьківських обов`язків щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Разом з тим, вказуючи на факті ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування наведених стверджень. До того ж суд зауважує, що ненадання матеріальної допомоги на утримання сина, у т.ч. за відсутності належно підтверджених доказів потребування дитини у її надані та можливості батька її сплачувати не може бути єдиною підставою для позбавлення батьківських прав батька щодо своєї дитини. Надання [PERSON] заяви про погодження з позовними вимогами також не є підставою для задоволення позову, адже в процесі розгляду справи судом не знайдено законних та правових підстав для застосування крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав [PERSON] . Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Білгород - Дністровським міськрайонним судом був витребуваний з органу опіки та піклування Білгород - Дністровської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських справ. На виконання ухвали суду 21 вересня 2020 року надійшов висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] недоцільно. Свій висновок орган опіки та піклування обґрунтовує тим, що батьки [PERSON] позивач та відповідач проживають у цивільному шлюбі. Встановлення батьківства відбулося під час реєстрації народження дитини. Під час особистої бесіди, протокол бесіди від 26 листопада 2019 року, [PERSON] пояснила, що [PERSON] матеріально [PERSON] не утримує, з питання стягнення аліментів до суду не зверталася, будь - яких доказів того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина не надала. Пояснила, що позбавивши батька дитини батьківських прав отримає статус одинокої матері з метою отримання пільг від держави. За результатами виходу 11 січня 2020 року уповноваженими особами за місцем реєстрації відповідача, встановлено, що [PERSON] в будинку за зазначеною адресою не проживає, зі слів сусідки він проживає напроти з дружиною та дітьми. Під час виходу 14 вересня 2020 року уповноваженими особами за місцем проживання [PERSON] двері ніхто не відчинив, зі слів сусідів, [PERSON] проживає з чоловіком [PERSON] , ведуть спільне господарство, виховують трьох дітей, нещодавно придбали легковий автомобіль. За інформацією адміністрації ДНЗ № 3 "Дзвіночок" від 31 березня 2020 року № 14 за час відвідування [PERSON] дошкільного закладу, вихованням, утриманням дитини займається мати [PERSON] та батько [PERSON] . Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Враховуючи вищевикладене, а саме відсутність належних та обґрунтованих доказів ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] , та прийнявши до уваги висновок органу опіки та піклування від 21 вересня 2020 року, та того, що дитина у будь-якому випадку повинна рости у соціально захищеному середовищі, під опікою і відповідальністю обох батьків, та за можливості не бути розлучена з жодним із своїх батьків, суд приходить до висновку, що в даному випадку позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] буде недоцільним, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, сектор з питань опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed