Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Управління поліції охорони в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу Управління поліції охорони в Тернопільській області від 29.12.2017 року за № 152 о/с в частині звільнення [PERSON] фахівця взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону Управління поліції охорони за п.3 ст.36 КЗпП України в зв`язку із вступом на військові службу з 30.11.2017 року, поновлення на роботі на посаді фахівця взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону Управління поліції охорони з 01.12.2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 05 січня 2017 року він був прийнятий на посаду фахівця взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону поліції охорони Управління поліції охорони в Тернопільській області. 20 листопада 2017 року він прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період, а тому на нього розповсюджуються гарантії, встановлені статтею 119 КЗпП України, а саме: на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. Незважаючи на це, відповідач після укладення ним контракту на проходження військової служби від 20 листопада 2017 року, 29 грудня 2017 року видав наказ, яким звільнив його з роботи з 30 листопада 2017 на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. З урахуванням наведеного, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Управління поліції охорони в Тернопільській області від 29.12.2017 року за № 152 о/с в частині його звільнення з роботи у зв`язку з добровільним вступом на військову службу за контрактом, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, просить поновити строк звернення до суду, як такий що пропущений з поважних причин. Вказує, що у період з 28 січня 2018 року по 28 квітня 2018 року він перебував у службовому відрядженні. 07 березня 2018 року його рідні отримали лист, в яком знаходився витяг з наказу про звільнення та трудова книжка. Із даними документами він ознайомився лише після прибуття із відрядження та приїзду в м.Тернопіль, а саме 06 травня 2018 року. Посилаючись на наведене, вважає, що строк звернення до суду пропустив з поважних причин. Відповідач подав відзив на позовну заяву. Вказав, що 29 грудня 2017 року отримав копію Контракту укладеного із [PERSON] про проходження військової служби у Збройних силах України по посадах офіцерського складу від 20 листопада 2017 року. 29 грудня 2017 року Управління надіслало позивачу повідомлення про те, що згідно наказу від 29.12.2017 року за №152 о/с, він звільнений з посади у зв`язку із вступом на військову службу та прохання прибути для отримання трудової книжки. 05 лютого 2018 року позивач надіслав лист з проханням надіслати поштою документи щодо його звільнення. 06 березня 2018 року вказані документи надіслані позивачу поштою та отримані ним 07 березня 2018 року. Гарантії, встановлені ст. 119 КЗпП України на позивача не розповсюджуються, оскільки він вступив на військову службу за контрактом добровільно, за власним бажанням, в період, коли повна або часткова мобілізація оголошена не була. Водночас, з огляду на законодавче визначення поняття особливого періоду, він обмежується періодом мобілізації та військовим часом. Раніше оголошені в країні мобілізації завершились, військовий стан в Україні не оголошений, а тому особливий період завершився із закінченням строку проведення останньої часткової мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015, тобто 22.08.2015 року. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові. Крім того, вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду. Представник позивача подав відповідь на відзив. Зазначив, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на два роки. Поширення гарантій встановлених ст. 119 КЗпПУ щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а лише умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах митного часу Президент не приймав. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Відповідач подав заперечення на позов. Вказав, що позивачу було відомо про звільнення значно раніше, ніж він стверджує. Зокрема, підтвердженням даного факту є те, що 05 лютого 2018 року [PERSON] надіслав листа про надіслання йому документів щодо звільнення поштою, 12 лютого 2018 року позивач звертався до [INFO] та в Управління Держпраці щодо законності його звільнення, а 27 лютого 2018 року - до Генерального штабу Збройних Сил України з приводу порушення законодавства про працю при його звільненні. Відтак, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Судом встановлено, що [PERSON] наказом №1 о/с від 04.01.2017 року був прийнятий на роботу на посаду фахівця взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону поліції охорони Управління поліції охорони в Тернопільській області з 05.01.2017 року, що підтверджується записом у трудовій книжці та визнається сторонами спору. 20 листопада 2017 року [PERSON] уклав з Міністерством оборони України, в особі командувача військ оперативного командування « [INFO] » генерал-майора [PERSON] контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу на два роки з 30.11.2017 року. Відповідно до припису Тернопільського об`єднаного міського військового комісаріату за №К/35 від 29 листопада 2017 року, [PERSON] направлено до місця проходження служби в м.Яворів ВЧ [NUMBER] . Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] за №104 від 30 листопада 2017 року встановлено, що [PERSON] призначеного наказом командувача військ оперативного командування « [INFO] » від 20 листопада 2017 року за №225 на посаду старшого помічника начальника штабу кадрів та стройової управління ВЧ [NUMBER] , зараховано до списків особового складу частина та на всі види забезпечення. Наказом начальника Управління поліції охорони в Тернопільській області від 29.12.2017 року за № 152 о/с, [PERSON] звільнений з роботи - посади фахівця взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону Управління поліції охорони з 30 листопада 2017 року, у зв`язку з добровільним вступом на військову службу, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. \~ \~ \~ \~05 лютого 2018 року [PERSON] надіслав відповідачу заяву про надіслання поштою на його адресу документів щодо звільнення з роботи. \~ \~ \~ \~Листом за № 342/43/39/4/01-2018 від 02 березня 2018 року Управління поліції охорони в Тернопільській області, направило позивачу на адресу трудову книжку та витяг з наказу про звільнення, що підтверджується копією відповідного поштового конверту та витягом із сайту УКРПОШТА про вручення повідомленням 07 березня 2018 року. Відповідно до довідки від 09 травня 2018 року, виданої в/ч [NUMBER] встановлено, що [PERSON] перебував у службовому відрядженні в період з 28 січня по 28 квітня 2018 року. Відповідно до Посвідчення серія [NUMBER] , виданого Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області 18.08.2016 року [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій. Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав. Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В силу вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Згідно з вимогами\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Положеннями ст. 233 КЗпП України встановлено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що Наказ начальника управління поліції з охорони Тернопільської області про звільнення [PERSON] з посади видано 29.12.2017 р. \~ \~ \~ \~Даних про те, що позивачу було направлено Наказ про його звільнення у встановленому законом порядку відповідачами не надано. \~ \~ \~ \~Суд не приймає до уваги посилання відповідача на лист Управління поліції охорони в Тернопільські області від 29.12.2017 р. за №1887/43/39/4/01-2017 про повідомлення позивача про його звільнення, оскільки будь-яких доказів про направлення цього повідомлення позивачу та вручення його позивачу, відповідачем не надано. \~ \~ \~ \~Отже, трудову книжку та витяг з Наказу щодо звільнення [PERSON] , останньому було надіслано 02 березня 2018 року за його заявою від 05 лютого 2018 року рекомендованим листом, що підтверджується копією відповідного поштового конверту, повідомленням Управління поліції охорони в Тернопільській області та отримано за адресою позивача 07 березня 2018 року. Відповідно до Довідки від 09.05.2018 року, виданої в/ч [NUMBER] встановлено, що [PERSON] перебував у службовому відрядженні в період з 28.01. по 28.04.2018 року. З врахуванням наведеного, суд вважає, що позивачу слід поновити строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин. Положеннями ст. 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. \~ \~ \~ \~Отже, Конституція України, норми якої, відповідно до ст. 8 цього Основного закону, є нормами прямої дії, визначає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. \~ \~ \~ \~До того ж, з огляду на положення ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). В силу вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно з вимогами ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Судом встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на два роки. Як слідує зі змісту ч. 3 ст. 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Таким чином, позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі за № 323/1252/17 у постанові від 20 червня 2018 року З врахуванням вищезазначених норм закону, встановлених обставин справи, суд вважає, що звільнення позивача за п.3 ст.36 КЗпП України не відповідає вимогам закону, а тому вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ч.ч. 1,2 та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016року у справі №6-511цс16, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Отже, згідно зазначених норм середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів. Як вбачається із довідки за № 194 від 29.11.2018 року про середній заробіток позивача за останні два повні місяці роботи перед звільненням, заробітна плата позивача за червень та липень 2017 року відповідно становить 6609,60 грн. та 6264грн. Суд не приймає до уваги надані відповідачем довідки про нараховану заробітну плату позивача за жовтень та листопад 2017 року, оскільки з даних довідок вбачається, що у період з 13 жовтня по 26 листопада 2017 року позивач перебував у відпустці. Будь-які інші відомості відповідачем суду не надані. Таким чином, розраховуючи розмір стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд бере до уваги середній заробіток позивача за останні два повні місяці роботи перед звільнення, а саме червень 2017 року та липень 2017 року, який становить 6436,80 грн.((6609,60+6264,00)/2 грн. ). Враховуючи середню кількість відпрацьованих днів у червні 2017 року та липні 2017 року 20,5 днів (20 днів у червні +21 днів у липні/2), середньоденний заробіток позивача за ці два місяці становить 313,99 грн.(6436,8/20,5 днів). \~ \~ \~ \~ Тому, беручи до уваги кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком, згідно умов праці -251 робочий день (за період з 30 листопада 2017 року по день винесення рішення у справі 30 листопада 2018 року включно) та середньоденний заробіток позивача перед звільненням(313,99 грн.), шляхом множення отримуємо суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу 78 811 грн. 49 коп., який на думку суду підлягає стягненню на користь позивача. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що права позивача підлягають поновленню шляхом визнання незаконним та скасування наказу Управління поліції охорони в Тернопільській області за №152 о/с від 29 грудня 2017 року в частині звільнення [PERSON] фахівця взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону Управління поліції охорони з 30 листопада 2017 року за пунктом 3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із вступом на військову службу), поновити [PERSON] на посаді фахівця взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону Управління поліції охорони та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 листопада 2017 року по 30 листопада 2018 року у розмірі 78\~811 грн. 49 коп. На підставі вимог ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за 1 місяць у розмірі 6567 грн. допустити до негайного виконання. Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved