Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Весна», в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 18.02.2016 року (а.с. 41-42) та від 22.02.2016 року (а.с. 90), просить: - поновити її на посаді директора Приватного акціонерного товариства «Весна» з 01.09.2015 року; - стягнути з ПрАТ «Весна» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.09.2015 року до розгляду справи по суті. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 18.04.2014 року вона рішенням Наглядової ради була призначена на посаду директора Приватного акціонерного товариства «Весна». На виконання рішення Наглядової ради було видано наказ про призначення [PERSON] на посаду директора. 01.09.2015 року позивачу стало відомо, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців містяться відомості, що з 01.09.2015 року [PERSON] не є керівником відповідача. Позивача було звільнено з посади директора за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі рішення Наглядової ради від 31.08.2015 року. Тобто, відбулося звільнення працівника за ініціативою власника. Вказане звільнення позивача з посади остання вважає незаконним та безпідставним, виходячи з наступного. По-перше, у день звільнення з посади [PERSON] перебувала у відпустці згідно наказу від 28.08.2015 року № 10, а саме: у період з 28.08.2015 року по 08.09.2015 року включно. Окрім цього, за станом здоров'я 01.09.2015 року позивач перебувала на лікарняному, про що їй виданий листок непрацездатності серії АГН № 207926. По-друге, відповідачем було порушено порядок звільнення працівника та повідомлення його. Таким чином, [PERSON] вважає, що її було звільнено з порушенням норм КЗпП, а тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України відповідач зобов'язаний поновити її на попередні роботі з 01.09.2015 року та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідач проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі та просила відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивовані тим, що в ході розгляду справи встановлено всі обставини, які вказують, зокрема, на те, що власник або уповноважений ним орган має право в будь-який момент припинити повноваження посадової особи. Ці повноваження посадової особи, зокрема, директора були припинені за рішенням Наглядової ради 31.08.2015 року у відповідності до положень Статуту Підприємства, який був чинний на той час, а також Закону України «Про акціонерні товариства». Що стосується порушень вимог ст. 40 КЗпП України, на які посилається позивач, то вони спростовуються матеріалами справи. Наказ про перебування [PERSON] у відпустці не означає її фактичне перебування у відпустці, через те, що він міг бути виданий пізніше ніж 28.08.2015 року, оскільки не підтверджується фактом виплати відпускних, ні призначенням тимчасово виконуючого обов'язки, як це передбачено Статутом, ні попереднього погодження з Приватним акціонерним товариством «Весна», як того вимагає контракт. Факт перебування у відпустці не доведено, а ст. 40 КЗпП України відповідачем не порушена. Також, [PERSON] не підлягає поновленню на посаді директора, оскільки відповідачем неодноразово приймалися рішення про затвердження нових редакцій Статуту підприємства. Призначено іншого керівника, як це передбачено новою редакцією Статуту. Наразі керівник призначається загальними зборами. В зв'язку з чим, у Приватного акціонерного товариства «Весна» відсутня можливість у поновленні позивача. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки остання є приватним підприємцем, а тому отримувала дохід за період часу з якого її звільнено. В довідці Пенсійного фонду зазначено, що [PERSON] за серпень місяць заробітну плату отримала. Оскільки позивач працювала менше ніж 4 місяці на посаді, то право на відпустку у повному обсязі вона не мала у відповідності до законодавства. Позивач мала лише право на 4-ри дні відпустки. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів неправомірного звільнення її з займаної посади. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, реєстраційну справу № 1_444_001709_90, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Частиною 3 ст. 21 КЗпП України встановлено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навиків, при укладанні контракту закон надав право сторонам самим встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом встановлено, що згідно протоколу № 5 засідання Наглядової ради ПрАТ «Весна» від 18.04.2014 року звільнено з посади директора ПрАТ «Весна» [PERSON], у зв'язку з його смертю. Призначено директором ПрАТ «Весна» і особою, яка має право вчиняти дії без довіреності, у тому числі і підписувати договори [PERSON]. Затверджено умови контракту з [PERSON] на виконання обов'язків директора ПрАТ «Весна», доручено підписати від імені Товариства вказаний контракт голові Наглядової Ради [PERSON] (а.с. 7-8). Наказом директора ПрАТ «Весна» № 6 від 18.04.2014 року згідно протоколу засідання наглядової ради Приватного акціонерного товариства «Весна» (протокол № 5 від 18.04.2014 року) [PERSON] призначено директором ПрАТ «Весна» з 18.04.2014 року, з окладом згідно штатного розпису (а.с. 9). Між ПрАТ «Весна» та [PERSON] 18.04.2014 року укладено трудовий договір (контракт) з директором ПрАТ «Весна» (а.с. 43-45). Контракт з [PERSON] був заключний на строк п'ять років з 18.04.2014 року по 18.04.2019 року (п. 2.1. Контракту). Виходячи зі змісту ч. 1 ст.89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства. Особливості управління господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, визначаються законами України. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про господарські товариства» управління товариством здійснюють його органи, склад, порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства є фізичні особи - голова та члени виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, наділені повноваженнями з управління товариством, якщо утворення такого органу передбачено установчими документами товариства. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про акціонерні товариства» діяльність державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній, єдиним засновником та акціонером яких є держава в особі уповноважених державних органів, регулюється цим Законом, з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами. Згідно п. 15 ч.1 ст. 2 зазначеного Закону посадові особи органів акціонерного товариства - фізичні особи - голова та члени Наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Відповідно до п. 8.1. Статуту ПрАТ «Весна», чинного на час звільнення позивача, затвердженого Загальними зборами акціонерів ПрАТ «Весна» 13.02.2015 року протокол № 1, посадовими особами органів управління то контролю Товариства є фізичні особи - Голова та члени Наглядової ради, Директор Товариства, ревізійна комісія (Ревізор) та головний бухгалтер Товариства (а.с. 93-110 документів реєстраційної справи № 1_444_001709_90). Таким чином, виходячи з положень законодавства та Статуту ПрАТ «Весна» директор Товариства є посадовою особою. Згідно п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, припинення повноважень посадових осіб. Пунктом 2.3. контракту передбачено, що до закінчення строку контракт може бути розірваний на таких підставах: за згодою сторін; у випадку призову Директора на дійсну військову службу; у випадку вступу в законну силу вироку суду, яким директор засуджений до ув'язнення, яке виключає можливість виконання ним своїх обов'язків; у випадку обрання Директора на виборну посаду; за ініціативою директора; за ініціативою ПрАТ «Весна» з наступним внесення на засідання Наглядової Ради або на Загальні збори акціонерів. За ініціативою ПрАТ «Весна» контракт може бути розірваний у випадках: ліквідації або реорганізації ПрАТ «Весна» з дотриманням умов, встановлених законодавством; виявленої невідповідності директора займаної посади внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, при відсутності дій з його сторони; одноразового грубого порушення директором своїх обов'язків у випадках, встановлених цим контрактом або законодавством; порушення директором умов контракту; на інших підставах, встановлених законодавством (п. 2.5. контракту). Наглядовою радою ПрАТ «Весна» 31.08.2015 року складено протокол позачергового засідання, у відповідності до якого, на вказаному засіданні було вирішено звільнити з посади директора ПрАТ «Весна» [PERSON], в зв'язку з блокуванням нею роботи Товариства та невиконання обов'язків директора, та обрано на посаду директора вказаного підприємства [PERSON] (а.с. 35). На підставі вищевказаного протоколу директором ПрАТ «Весна» [PERSON] видано 01.09.2015 року наказ № 2, у відповідності до якого звільнено [PERSON] з посади директора ПрАТ «Весна» з 01.09.2015 року на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Головному бухгалтеру підприємства наказано провести розрахунок відповідно до вимог чинного законодавства та видати трудову книжку (а.с. 36). Відповідно до вимог трудового законодавства України в наказі про звільнення власник зобов'язаний докладно викласти обставини, які стали підставою для звільнення. Зазначення ж у наказі про звільнення таких обставин є необхідною умовою, оскільки суд не вправі визнати звільнення законним, виходячи з обставин, з якими власник не пов'язував звільнення (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів"). Проте, з аналізу протоколу Наглядової ради від 31.08.2015 року та наказу № 2 від 01.09.2015 року вбачається, що підстави звільнення позивача є різними, а саме: в протоколі зазначено, що [PERSON] звільнено в зв'язку з блокуванням нею роботи Товариства та невиконання обов'язків директора, в той час як в наказі зазначена підстава звільнення п. 5 ст. 41 КЗпП України, а саме з підстав припинення повноважень посадових осіб. Статтею 47 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. На підтвердження одержання трудової книжки працівник розписується в особистій картці та книзі обліку руху трудових книжок. Відмову працівника одержати трудову книжку і засвідчити своїм підписом її одержання доцільно підтвердити шляхом складання акта. У противному разі працівник може висунути претензії з приводу несвоєчасної видачі (невидачі) трудової книжки. Якщо в останній день роботи (цей же день є днем звільнення, він же зазначається в трудовій книжці як день звільнення) працівник на роботі був відсутній, власник або уповноважений ним орган надсилає йому поштове повідомлення (доцільно рекомендованим листом, а краще - з повідомленням про вручення) про необхідність одержати трудову книжку. Пересилання трудової книжки поштою (цінним листом) допускаються тільки за наявності письмової згоди працівника. Якщо трудова книжка вчасно працівником не отримана, то вона зберігається у відділі кадрів підприємства протягом двох років, окремо від трудових книжок працівників підприємства. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення вищевказаних норм трудового законодавства, в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення [PERSON] з наказом про її звільнення з посади директора ПрАТ «Весна» від 01.09.2015 року. Також, суду не надано доказів проведення розрахунку з позивачем у зв'язку зі звільненням, як того вимагає ст. 116 КЗпП України. Крім того, п. 2.7. Контракту визначено, що у випадку його розриву на підставах, вказаних в п.п. 2.4., 2.5. сторони зобов'язані надати один одному письмові пояснення про причини розриву контракту. Під час строку дії попередження про розрив контракту за ініціативою ПрАТ «Весна» директору надається 15 днів зі збереженням заробітку для пошуку нової роботи. Проте, умови Контракту при звільненні [PERSON] з посади директора ПрАТ «Весна», відповідачем дотримані не були. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено порядок звільнення [PERSON], визначений КЗпП України та Контрактом. В матеріалах справи міститься листок непрацездатності серії АГН № 207926, з якого вбачається, що [PERSON] з 01.09.2015 року перебуває на лікарняному в зв'язку з непрацездатністю (а.с. 11). Комунальним закладом «Центральна міська лікарня м. Кіровограда» повідомлено, що [PERSON] знаходилась на листку непрацездатності № 207926 з 01.09.2015 року по 10.09.2015 року (а.с. 112). Відповідно до п.п. 2.5, п.п. 2.6 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом МОЗ України № 455 від 13 листопада 2001 року, листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й, побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня. Разом з тим, згідно ч. 4 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). При цьому, у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент видачі відповідачем наказу про звільнення [PERSON] (01.09.2015 року), остання була тимчасово непрацездатною. Крім того, в матеріалах справи міститься наказ директора ПрАТ «Весна» [PERSON] № 10 від 28.08.2015 року про відбуття [PERSON] у планову відпустку, за період з 28.08.2015 рок по 08.09.2015 року включно (а.с. 10). У відповідності до ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період перебування працівника у відпустці. Пунктом 4.4. контакту визначено, що директору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарних дні та 7 днів за ненормований робочий день. Відпустка може бути надана в будь-який час на протязі року за згодою сторін. Водночас, враховуючи вимоги трудового договору (контракту) з директором ПрАТ «Весна» від 18.04.2014 року, позивачем не надано суду доказів погодження її відпустки з Товариством. А тому, в даному випадку факт перебування [PERSON] у відпустці під час звільнення, не може бути підставою для поновлення останньої на роботі. Як було з'ясовано в судовому засіданні, позивача було звільнено, зокрема, на підставі рішення Наглядової ради від 31.08.2015 року, викладеного у формі протоколу. В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» роз'яснено, що рішення загальних зборів та інших органів управління господарського товариства, що за своєю правовою природою є актами, дійсні, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше. Представником позивача в судовому засіданні 12.12.2017 року надано суду рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.10.2015 року, яким визнано недійсним рішення позачергового засідання Наглядової ради ПрАТ «Весна», оформлені протоколом без номеру від 31.08.2015 року. Визнано недійсним рішення позачергового засідання Наглядової ради ПрАТ «Весна», оформлені протоколом № 15/09/08 від 08.09.2015 року. Визнано недійсним рішення позачергового засідання Наглядової ради ПрАТ «Весна», оформлене протокол № 15/09/11 від 11.09.2015 року. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 року вищевказане рішення залишено без змін. В подальшому, а саме після 01.09.2015 року рішеннями Наглядової ради ПрАТ «Весна», які оспорювалися, та частина з яких була скасована, неодноразово призначалися та звільнялися з посади директора як [PERSON], так і [PERSON]. Частиною 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглядаючи спір в межах позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовна вимога про поновлення на роботі не підлягає задоволенню., оскільки станом на 01.09.2015 року [PERSON] була директором ПрАТ «Весна». Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Також ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи, відмову суду у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі позивача, суд вважає за необхідне відмовити також у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка є похідною. Судом досліджувались інші докази та доводи позивача на обґрунтування позовних вимог, їм дана правова оцінка, проте вони не спростували доводів відповідача про відсутність правових підстав задоволення позову. Таким чином, у задоволені позову [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю. Крім того, частиною 3 ст. 27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Суд звертає увагу, що частиною 3 ст. 131 ЦПК України на сторін покладений обов'язок повідомляти суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Проте, про наявність рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.10.2015 року та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 року, якими визнано недійсним протокол б/н від 31.08.2015 року Наглядової ради ПрАТ «Весна», було повідомлено суду стороною позивача в судовому засіданні тільки 12.12.2017 року. При цьому, зі змісту рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.10.2015 року вбачається, що [PERSON] була присутня у судовому засіданні під час його ухвалення. Таким чином, під час розгляду даної справи про поновлення позивача на посаді директора ПрАТ «Весна», [PERSON] було відомо, що станом на 01.09.2015 року вона була директором підприємства, Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час звернення позивача з позовом до суду) від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Враховуючи викладене, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed