Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся в суд із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] , [INFO] , має двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] раніше судимий, в 2016 році повернувся з місць позбавлення волі. Протиправні дії не припинив, декілька разів протягом 2017 року здійснював злочини. На цей час [PERSON] перебуває під вартою в ДУ «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» з 22.03.2018 року. Мати малолітніх дітей [PERSON] померла [INFO] . Відповідач являючись батьком малолітніх дітей починаючи з літа 2017 року до виховання дітей ставиться не належним чином, можливо вживає алкоголь або наркотичні речовини, не займається утриманням дітей, неодноразово судимий, веде асоціальний спосіб життя. Окрім цього починаючи з січня 2018 року ситуація погіршилась та на підставі акту проведення оцінки рівня безпеки дитини на кожного хлопчика, дітей було вилучено від батька та діти з 05.03.2018 року влаштовані до Обласного центру соціально - психологічної реабілітації «Гармонія», де перебувають на теперішній час. Долею дітей батько [PERSON] не цікавиться, а тому оскільки відповідач ухилився від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради просить суд позбавити його батьківських прав щодо синів. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, прохали суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо синів [PERSON] та [PERSON] з підстав, викладених в позові. Відповідач в судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, позов не визнав та вказав, що має бажання приймати участь у вихованні дітей, утримувати їх, спілкуватися з ними, піклуватися про їх фізичний та духовний розвиток тощо. Вважає, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження дітей: [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] серії [NUMBER] , батьками дітей записані: [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] мати дітей [PERSON] померла [INFO] . Діти проживали разом з батьком і перебували на його вихованні. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як вбачається з актів проведення оцінки рівня безпеки дитини від 01.03.2018 року, складених за адресою: [ADDRESS] , на малолітніх [PERSON] та [PERSON] , та акту обстеження умов проживання від 01.03.2018 року, то в зв`язку з антисанітарними умовами проживання, відсутністю продуктів харчування, світла, знаходження батька в стані алкогольного сп`яніння, наявністю у дітей синців, гематом, опіків, а також повідомленням дітей про фізичне насилля (побиття) було прийнято рішення про негайне вилучення дітей та направлення їх на медичне обстеження. В зв`язку з вищевказаними подіями Службою у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради 01.03.2018 року за №3 було складено повідомлення про дитину, яка постраждала від жорстокого поводження, або стосовно якої є загроза його вчинення щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , яке відповідно до супровідного листа від 01.03.2018 №08-26/389-18 було направлено в Індустріальний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Індустріального району Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління освіти адміністрації Індустріального району Харківської міської ради, головному лікарю КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №16», Комітету у справах сім`ї, молоді та спорту по Індустріальному району Департаменту у справах сім`ї, молоді та спорту Харківської міської ради, однак доказів отримання вищевказаними інстанціями повідомлення про дитину, яка постраждала від жорстокого поводження, або стосовно якої є загроза його вчинення та результати його розгляду матеріали справи не містять. Разом з цим, матеріали справи доказів на підтвердження вчинення насильства відповідачем [PERSON] по відношенню до своїх малолітніх дітей не містять. Окрім цього матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження не виконання відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків по відношенню до своїх малолітніх дітей (постанови суду за ст. 184 КУпАП). Натомість матеріали справи містять відповідь КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №16» від 29.12.2017 року №1814, з якої вбачається, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] мешкають разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та перебувають під наглядом фахівців КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №16». Також у вказаній відповіді зазначено, що згідно інформації, наданої лікарем - педіатром дільничним, батько [PERSON] опікується станом здоров`я і розвитком дітей, доглядає під час хвороби, купує ліки. [PERSON] відвідує з дітьми лікарів закладу для проведення профілактичних щеплень та проведення профілактичних оглядів дітям. Окрім цього, як вбачається з актів про факт передачі дитини від 05.03.2018 року відносно [PERSON] та [PERSON] , складених між КЗОЗ «Обласна дитяча клінічна лікарня» та представником ССД по Індустріальному району ДССД ХМР, то згідно вказаних актів стан дітей задовільний. Окрім цього позивачем на підтвердження заявлених вимог долучено відповіді Управління освіти адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від №27.03.2018 №744/01-49/18 та адміністрації Харківської загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів №71 Харківської міської ради Харківської області від 22.03.2018 №22/01-36, з яких вбачається, що [PERSON] , учень 4-Б класу, 13.03.2018 року відрахований зі школи (наказ від 13.03.2018 №9-У) та переведений до Комунального закладу «Харківська загальноосвітня школа - інтернат І -ІІ ступенів №14 Харківської міської ради». Тобто з вказаних відповідей вбачається, що [PERSON] відраховано зі школи та переведено до школи - інтернату саме після відібрання його від батька [PERSON] , натомість як доказів пропуску занять у школі [PERSON] під час проживання з батьком, як про це зазначено в позовній заяві, матеріали справи не містять та представниками позивача під час судового розгляду суду не надано. Також як вбачається зі змісту позовної заяви та листа КЗ «Харківський обласний центр соціально - психологічної реабілітації дітей «Гармонія» від 12.03.2018 року №12-02/130, то діти [PERSON] та [PERSON] з 05.03.2018 року перебувають у вищевказаному закладі, а їх батько відповідач [PERSON] вже з 22.03.2018 року перебуває під вартою з ДУ «Харківська установа виконання покарань (№27)», тобто з 22.03.2018 року [PERSON] фізично не міг виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та догляду за своїми малолітніми дітьми. Частина 7 статті 7 Сімейного кодексу України регламентує, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як передбачено статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітніх синів, необхідне в як найкращих інтересах дітей. Представники позивача не довели суду, що спілкування відповідача з дітьми в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останніх. Суд звертає увагу і на те, що незалежно від причин припинення виконання своїх обов`язків по вихованню дітей в певний період, відповідач змінив своє ставлення до виховання дітей, має бажання та наміри приймати участь у вихованні своїх синів. Судом встановлено, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, заходи впливу до відповідача не вживалися, невиконання батьківських обов`язків не може ототожнюватися з ухиленням від їх виконання, за таких обставин суд дійшов висновку про необхідність, виключно в інтересах дітей, надати можливість батькові та синам налагодити їх родинні стосунки. Враховуючи всі обставини справи, в тому числі, бажання відповідача брати участь у вихованні синів, а також, ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про необхідність надати відповідачу можливість виправити своє ставлення до виховання синів. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дитиною. Окрім цього суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа "Хант проти України" від 07.12.2006 року). Суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач у цій справі побачився з дитиною та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. Також суд вважає за необхідне зазначити, що докази, представлені позивачем на обґрунтування вимог заявленого позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав, які містяться у матеріалах даної цивільної справи, не є достатніми, у розумінні положень статті 80 ЦПК України, для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітніх дітей, а позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому такий позов є недоведеним. Висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 355 від 30 травня 2018 року щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ґрунтується виключно на тому, що відповідач [PERSON] не бере участь у догляді, вихованні та утриманні дітей, тобто цей висновок має формальний характер та винесений без достатніх підстав. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Окрім цього в судовому засіданні представники позивачів під час судового розгляду справи були категорично налаштовані саме на позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітніх дітей, натомість як сам відповідач в судових засіданнях неодноразово звертав увагу представників позивачів на те, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки не бажає, щоб його дітей усиновили поки він перебуває в місцях позбавлення волі, та не заперечував проти відібрання дітей без позбавлення його батьківських прав на час перебування його під вартою. Таким чином вказані дії представників позивача судом не можуть бути розцінені як такі, що направлені саме на захист інтересів малолітніх дітей та вони вживаються виключно в інтересах дітей. Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи встановлені по справі обставини, приймаючи до уваги інтереси дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , приписи вищезазначених норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків покласти на органи опіки та піклування за місцем проживання дитини. Інших фактичних даних, які мають значення для справи, немає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed