Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

02.12.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] для погашення загальної заборгованості перед ПАТ КБ «Надра» за кредитним договором № 214/П/23/2007/840 від 29 серпня 2007 року, яка станом на 26.11.2013 року складається із: заборгованості за наданим кредитом в розмірі 506703,31 дол. США, заборгованості за відсотками в розмірі 312478,89 дол.США, пеня за несвоєчасне повернення суми кредиту та несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 41252,18 дол. США, штраф за порушення умов кредитного договору в розмірі 51454,00 дол. США. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.08.2007 року між Публічним акціонерним товариством «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 214/П/23/2007/840 за умовами якого останній надано кредит у розмірі 514540,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.49 % з кінцевим терміном повернення 28.08.2037 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 29.08.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки жилих приміщень, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку позивачу належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру площею 119,30 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 2 887 148,00 грн.. В жовтні 2013 року позивачу стало відомо, що відносно ФОП [PERSON] розпочато процедуру банкрутства. В ході проведення процедури банкрутства, без відома іпотекодержателя було знято іпотечну заборону з майна яке є забезпеченням за кредитним договором боржника [PERSON] та без узгодження ціни продажу предмета іпотеки майно було продане [PERSON]. В зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання перед позивачем не виконує, станом на 26.11.2013 року утворилась заборгованість за кредитним договором включаючи відсотки та пеню, в розмірі 911 888,38 дол. США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ 7 288 723,84 грн., в зв'язку з чим позивач просить звернути стягнення на нерухоме майно, квартиру, що належить відповідачу [PERSON] та знаходиться за адресою [ADDRESS], та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з підстав викладених в позовній заяві просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення вказаних позовних вимог заперечив та зазначив, що вказану квартиру [PERSON] придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «НКМ1» на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.06.2011 року - тобто [PERSON] ніяких договорів купівлі-продажу із [PERSON] не укладав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявкисуду не повідомила. Третя особа: ТОВ "Інвестиційна компанія "НКМ 1", яке було залучено до розгляду вказаної справи, свого представника в судове засідання не направило, про день час і місце розгляду справи повідомлено належним чином, причина неявки не повідомлена. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 29.08.2007 року між Публічним акціонерним товариством «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 214/П/23/2007/840 за умовами якого останній надано кредит у розмірі 514540,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.49 % з кінцевим терміном повернення 28.08.2037 року (а.с.6-9). Також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 29.08.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки жилих приміщень, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку позивачу належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру площею 119,30 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 2 887 148,00 грн. (а.с.10-12). Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору відповідач зобов'язався повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку і строки, визначені в кредитному договорі. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 5.1. іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов'язань за цим договором або якщо гарантії та запевнення надані іпотеко держателю не відповідають дійсності. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, однак, [PERSON] після отримання кредитних коштів не виконано зобов'язань, визначених кредитним договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири від 24.03.2011 року, вбачається, що ліквідатор банкрута ФОП [PERSON], арбітражний керуючий Звонарьова Ю.В. передали майно у власність ТОВ «Інвестиційна компанія «НКМ1» квартиру [ADDRESS] (а.с.42). Відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири від 30.06.2011 року, вбачається, що квартиру [ADDRESS] відповідач [PERSON] придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «НКМ1».(а.с.47). Враховуючи викладене можна зробити висновок, що [PERSON] ніяких договорів купівлі-продажу квартири із [PERSON] не укладав. Відповідно до постанови Харківського апеляційного господарського суду від 31.01.2012 року, справа № Б-24/205-09, апеляційну скаргу ПАТ «Укрсиббанк» задоволено та постанову господарського суду Харківської області від 10.06.2010 року у справі Б-24/205-09 про визнання ФОП [PERSON] банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури - скасовано, провадження у справі припинено. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України. Тому застосування до іпотечних правовідносин Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не виключається. Позивач у своїй позовній заяві не заперечує, що предмет іпотеки (квартиру) було продано на аукціоні в процесі проведення процедури визнання боржника ([PERSON]) банкрутом відповідно до вимог законодавства України, тобто в процесі ліквідаційної процедури боржника, а також факт того, що з квартири буди зняті (припинені) всі іпотечні заборони (обтяження) на її подальшу реалізацію (що також прямо підтверджується у п. 1.4. договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2011 року, що був укладений між ліквідатором банкрута фізичної особи-підприємця арбітражним керуючим Звонарьовою Ю.В. та ТОВ «Інвестиційна компанія «НКМ1»). Як зазначає Верховний Суд України у «Висновках Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року» від 01.07.2013 року, відчуження майна, переданого в іпотеку під час проведення ліквідаційної процедури боржника, здійснюється в порядку, визначеному Законом України від 14 травня 1992 р. № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Положеннями цього Закону не передбачено згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство. Як передбачено ч. 1 ст. 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (тобто при зверненні стягнення на майно фізичної особи-підприємця не має значення придбавалося це майно для здійснення підприємницької діяльності чи для особистих потреб такої фізичної особи). Згідно із ст. ст. 22, 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла станом на 10.06.2010 року, тобто на момент прийняття Господарським судом Харківської області постанови про визнання Відповідача 2 банкрутом), з моменту прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом відкривається ліквідаційна процедура; при цьому до ліквідаційної маси включається також майно банкрута, що є предметом застави. Статтею 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла станом на 10.06.2010 року) передбачалося, що після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах із оформленням відповідних договорів купівлі-продажу, які укладаються між ліквідатором і покупцем відповідно до законів України. У відповідності до ст. 593 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» право застави припиняється у разі реалізації предмета застави. У розумінні ст. 591 Цивільного кодексу України реалізація, це продаж предмету застави з публічних торгів. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Вказана квартира була реалізована на виконання постанови Господарського суду Харківської області від 10.06.2010 року на підставі зазначених вище положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у відповідності до п.3 ч.1 ст. 593 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (іпотеки) Позивача на квартиру передбачене іпотечним договором від 29.08.2007 року є припиненим. При цьому, суд погоджується з позицією сторони відповідача, що не має правового значення посилання позивача на наявність постанови Харківського апеляційного господарського суду від 31.01.2012 року, якою скасовано постанову Господарського суду Харківської області від 10.06.2010 року (через два роки з моменту реалізації квартири), оскільки Харківський апеляційний господарський суд приймаючи постанову від 31.01.2012 року не скасував договори купівлі-продажу майна [PERSON], що були укладені в межах ліквідаційної процедури передбаченої Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Тобто, станом на день розгляду позовної заяви Позивача, договір купівлі-продажу квартири від 24.03.2011 року є чинним. Враховуючи, що квартира була реалізована ТОВ «Інвестиційна компанія «НКМ1» у порядку визначеному ст. 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - тобто у порядку, встановленому для виконання судових рішень (зокрема постанови Господарського суду Харківської області по справі № Б-24/205-09 від 10.06.2010 р.), її витребування від нього (або від ТОВ «Інвестиційна компанія «НКМ1»), у тому числі і шляхом продажу її Позивачем (про що просить Позивач) є неможливим внаслідок прямої заборони цього, що встановлена ст. 388 Цивільного кодексу України - майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Згідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Тобто, вказаною статтею Закону дійсність іпотеки для нового власника предмету іпотеки обумовлюється переходом права власності на цей предмет безпосередньо від іпотекодавця. Іпотекодавцем згідно з іпотечним договором від 29.08.2007 року виступає [PERSON] При цьому, [PERSON] не укладав із [PERSON] ніяких договорів щодо переходу права власності на квартиру що є предметом іпотеки, а також не отримував відповідного права власності в порядку спадкування чи правонаступництва. Не укладало ніяких договорів із [PERSON] і ТОВ «Інвестиційна компанія «НКМ1» (особа у якої придбав квартиру [PERSON]). Крім того, застосування до [PERSON] наслідків передбачених ст. 23 Закону України «Про іпотеку» можливо лише у разі, коли в момент переходу права власності на квартиру як до ТОВ «Інвестиційна компанія «НКМ1», так і від ТОВ «Інвестиційна компанія «НКМ1» до [PERSON], вона (квартира) залишалася предметом іпотеки. Однак, як зазначалося вище, реалізація квартири від [PERSON] здійснювалася в порядку передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Оскільки, у відповідності до ст. 593 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (іпотеки) припиняється у разі реалізації предмета застави, вказана квартира на час її придбання вже не була предметом іпотеки Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 52, 509, 591, 593 ЦК України, ст.ст. 2, 23, 33 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 22, 26, 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та

Outcome: dismissed