Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

14 липня 2017 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту народження [INFO] у м.Донецьк дитини жіночої статі, від батьків: громадянина України [PERSON], [INFO], та громадянки України [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заяви зазначив, що він є батьком [PERSON], яка народилась [INFO] у м.Донецьк, але на даний час не має можливості отримати свідоцтво про її народження, яке було б видане державним органом України. При зверненні до Добропільського міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з метою державної реєстрації народження дитини та отримання свідоцтва про народження, заявнику було відмовлено з тих підстав, що для підтвердження факту народження дитини, пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі визначеній Наказом Міністерства охорони здоров"я України від 08.08.2006 року № 545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті". Встановлення факту народження дитини має для заявника юридичне значення та необхідно для отримання свідоцтва про народження виданого державним органом України. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, за участю його представника за довіреністю [PERSON] Заявлені вимоги підтримує просить задовольнити в повному обсязі. Від заінтересованої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримує, просить встановити факт народження дитини. Заінтересована особа Добропільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не з'явилися, звернулися з заявою про розгляд справи у їх відсутність. Представник заявника [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 14.07.2017 р., номер у реєстрі нотаріальних дій №457, в судовому засіданні заявлені вимоги [PERSON] підтримала та була допитана у якості свідка. Пояснила суду, що вона є матір'ю заявника, та бабусею новонародженої дитині. ЇЇ син перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 21.07.2012 р., від спільного шлюбу в них [INFO] в пологовому будинку м. Донецька народилась дитина жіночої статі, яку вони назвали [PERSON]. Просить заяву задовольнити та встановити факт народження її онуки. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 234 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів,що мають юридичне значення. Згідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що згідно ксерокопії паспорту громадянина України серії [NUMBER] від 05.03.1997р., виданого Барвінківським РВ УМВС України в Харківській області, [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS]. Відповідно до ксерокопії паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 02.10.2012 р. Кіровським РВ м.Донецька ГУ ДМС України в Донецькій області, [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS]. В силу положень ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства за народженням, є громадянином з моменту народження. Відповідно до ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяці від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. З інформації, що міститься в копії свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку, 21 липня 2012 року, актовий запис № 418, серія [NUMBER], вбачається що заявник [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. На підтвердження факту народження дитини заявником надано копію медичного свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] у м. Донецьк дитини жіночої статі, виданого КЗ «ЦМКЛ №24 м.Донецька», копію обмінної карти пологового будинку на ім'я [PERSON], протоколів ультразвукового дослідження плода, з інформації яких вбачається, що [PERSON] була вагітна, передбачувана дата пологів 01.06.2017р. Також надано копію свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] (російською мовою), видане Кіровським відділом ДРАЦС м.Донецька. Крім цього, суд бере до уваги додані до матеріалів справи фотокартки, на яких зображена заінтересована особа [PERSON] та народжена дитина, фото бірки на якій зазначені прізвище породіллі, дата народження дитини, її стать, вага, зріст, та показання свідка. Як вбачається з листа №15.31-24/1240 від 14.07.2017 року Добропільський міський відділ ДРАЦС ГТУЮ відмовив у реєстрації народженої у [PERSON] [INFO] дитини жіночої статі, з підстав, того, що надані документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та форма яких не відповідає, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. №545. Отже, форма медичних документів, які були надані заявником не відповідають формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті» від 08.08.2006 року №545, вони є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органами реєстрації актів цивільного стану, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Крім того, згідно позиції Верховного суду України, викладеної в п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до ч. 3 ст. 247-1 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, які у їх сукупності підтверджують факт народження, приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту народження та з метою захисту прав і свобод заявника, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб отримати свідоцтво про народження, виданого державним органом України. У по\-ряд\-ку ст.257-1 ЦПК Ук\-ра\-ї\-ни, рі\-шен\-ня су\-ду під\-ля\-гає не\-гай\-но\-му ви\-ко\-нан\-ню.

Outcome: approved