Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні майном, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , у якому зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком її доньки. У спірному житловому приміщенні фактично ніхто не проживає. Вона має намір продати належний їй житловий будинок, а реєстрація відповідача перешкоджає їй у реалізації вказаного права. Після розірвання шлюбу між її донькою та відповідачем, останній виїхав зі спірного житлового приміщення у невідомому напрямку, однак, залишається зареєстрований у ньому. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.08.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. 02.09.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що зі згоди позивачки відповідач був зареєстрований та проживає у будинку без встановлення певного строку з 2008 року. Проживаючи у будинку, відповідач щомісячно сплачує комунальні послуги та утримує будинок в належному стані, тобто, відповідач правомірно користується житловим будинком та не втратив свого права на користування. Вказує, що позивачка намір продати спірний житловий будинок нічим не підтверджує, їй належить лише 44/100 частин будинку, а тому продаж будинку без наміру іншого співвласника неможливий. Крім того, реєстрація у будинку малолітньої дитини унеможливлює відчуження об`єкту нерухомості без попередньої згоди служби у справах дітей. Позивачка мала спробу перешкодити відповідачу та його малолітній дитині у користуванні будинком, в результаті чого 23.07.2020 р. відповідач звернувся до Херсонського відділу поліції ГУНП в Херсонській області, а відтак, позивачка вводить суд в оману, вказуючи, що відповідач виїхав у невідомому напрямку. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.09.2020 року розгляд справи відкладено, вирішено питання про виклик свідків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.09.2020 року вирішено питання про виклик свідків. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав у ньому викладених. Позивачка вказала, що відповідач фактично не проживає у спірному житловому приміщенні з літа 2020 року, житло покинув добровільно, вона змінила замки. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач вказав, що добровільно житло не покидав, позивачка чинить йому перешкоди у користуванні майном, до будинку не пускає. В літку 2020 року коли вони з сином повернулися з відпочинку, то не змогли потрапити до будинку, вимушені проживати у його батьків, речі його знаходяться у будинку, неповнолітній син проживає разом з ним, в травні 2020 року, незважаючи на наявність судового рішення про розірвання шлюбу він продовжував проживати з донькою позивачки та їх спільним сином однією сім`єю у спірному приміщенні. Нерухомого майна на праві власності не має. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивачка її мати, а відповідач колишній чоловік. Вказала, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації у будинку [ADDRESS] з серпня 2020 року. Він повіз дитину на відпочинок на море, її не попередив, а коли приїхав, то позивачка змінила замки у будинку та відповідач до будинку вже не потрапив. Вона була в гостях у друзів, дізналася про інцидент від подруги. Перешкоди відповідачу вона та позивачка не чинили, примусово його не виганяли. Він прийшов разом з адвокатом, однак на подвір`я не зайшов. Вони пропонували йому забрати свої речі з будинку, однак він їх не забрав. Приїжджала поліція, але позивачка їх не впустила, а потім було розбите вікно, через яке вони вважають, що відповідач забрав деякі свої речі. У будинку наявні особисті речі відповідача, однак, він їх не забирає. Дитина проживає разом з відповідачем. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що сторони у справі його сусіди. Відповідача востаннє бачив в середині літа 2020 року, до цього він проживав з [PERSON] та сином, як чоловік та жінка. Він не бачив, щоб відповідач вивозив речі, однак, бачив як приїздила поліція. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що відповідач її племінник, який проживав у спірному будинку разом з сином, відводив його до школи, батьки потім його забирали, а він увечері його після роботи забирав додому у спірне домоволодіння. Вона сама була в цьому будинку у травні 2020 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що відповідач син похресної матері. У березні 2020 року вона, як медичний працівник, робила відповідачу двічі у будинку по [ADDRESS] внутрішню ін`єкцію. Відповідач проживав у спірному будинку з дитиною. Суд, заслухавши вступні слова позивачки, її представника, відповідача, його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Позивачка [PERSON] є власником 44/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.10.2015 р. [NUMBER] (арк. справи 5-7). За довідкою № 576 від 26.07.2019 року виданою головою квартального комітету №14 Виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (не проживає), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (арк. справи 8). Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05.12.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 22.08.2008 року розірвано. Рішення набрало законної сили 08.01.2020 року (арк. справи 9-10). Згідно квитанції (арк. справи 27-44) [PERSON] сплачував за період з січня 2020 року по липень 2020 року комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . З листа Херсонського відділу поліції ГУНП в Херсонській області від 03.08.2020 р. №36/3303, [PERSON] повідомлено, що заява по факту хуліганства колишньої жінки та свекрухи зареєстрована у журналі ЄО за №20435 від 23.07.2020 року. за результатами розгляду в даній події було встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення у зв`язку з чим, відповідно до ст. 214 КПК дана заява не підлягає реєстрації в Єдиний реєстр досудового розслідування. Проведеною перевіркою встановлено, що вбачаються цивільно-правові відносини у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду в цивільному порядку (арк. справи 45). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №240828049 від 18.01.2021 р., [PERSON] на праві власності нерухомого майна не має. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла, тобто кореспондується з обов`язком держави створювати умови для захисту цього права. Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Наявність будь-яких угод між сторонами в судовому засіданні не встановлено. При вирішенні справ, передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У відповідності із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. В пункті 39 Постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначається, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.09.2015 р. була узагальнена практика застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок. Згідно ст. 1 Постанови право на житло належить до сфери прав будь-якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежне від рівня економічного розвитку держави. У зв`язку із цим ст. 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло. Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У частині другій цієї статті зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] у встановлений законом спосіб зареєстрований у спірному житловому приміщенні, доказів на спростування цієї обставини позивачкою не надано. Крім того, позивачкою визнано в судовому засіданні, що відповідач був зареєстрований у спірному житловому приміщенні як чоловік її доньки, тобто реєстрація відповідача відбувалась як члена сім`ї власника. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. В судовому засіданні з пояснень позивачки та показів свідків встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди у проживанні в будинку, що, зокрема, відбувалось шляхом зміни позивачкою замків, відмови йому у допуску до приміщення, що відбувалося у серпні 2020 року після повернення відповідача з сином з відпочинку. З аналізу ст. 405 ч.2 ЦК України відповідач [PERSON] може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житлом у разі його непроживання більше ніж 1 рік, без поважних причин, за відсутністю домовленості між ним та власником житла [PERSON] . Тобто, з моменту не проживання відповідача [PERSON] у спірному житловому приміщенні на момент звернення позивачки до суду не пройшов рік, крім того, не проживає відповідач у будинку з поважних причин - власником будинку з метою недопущення відповідача до будинку створено перешкоди - змінено замки, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач добровільно обрав інше місце проживання. З урахуванням встановлених судом обставин, зокрема непроживання відповідача [PERSON] в спірному житловому приміщенні з серпня 2020 року з поважних причин, оскільки позивачка чинить йому перешкоди у користуванні майном шляхом заміни замків, недопуску до приміщення, відсутності у відповідача на праві власності будь-якого нерухомого майна, враховуючи, що спірне житлове приміщення було єдиним місцем проживання відповідача на протязі тривалого часу - з 2008 року, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки в задоволенні позову відмовлено на підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачку. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 25 січня 2021 року з урахуванням норм ч.3 ст. 124 ПК України. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: dismissed