Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом та посилається на наступне. У 2003 року [PERSON] переїхала до м. Запоріжжя, з метою подальшого працевлаштування та одночасно вирішувала житлові питання. У квітні 2003 року відповідачка запропонувала позивачці купити в неї садовий будинок [ADDRESS]. Така пропозиція зацікавила позивачку, оскільки придбати квартиру у м. Запоріжжі було значно дорожче, при цьому розташування такого будинку повністю підходило позивачці. Таким чином 20.04.2003 року сторони домовились про усі істотні умови щодо купівлі-продажу вказаного вище будинку. Позивачка сплатила відповідачці узгоджену вартість садового будинку у розмірі 3000 грн., під час укладення правочину відповідачка у присутності позивачки й свідків надала розписку, у якій зобов'язалась нотаріально посвідчити укладений між позивачкою та відповідачкою договір відповідно до діючого законодавства. В день укладення правочину відповідачка передала позивачці усі ключі від садового будинку. Починаючи з 20 квітня 2003 року позивачка користується зазначеним садовим будинком як своєю власністю в повному обсязі, при цьому позивачкою був зроблений ремонт вказаного будинку. Протягом усього часу з моменту укладення договору купівлі-продажу позивачка періодично зустрічалась з відповідачкою та нагадувала їй про відповідне оформлення укладеного між ними правочину. Відповідачка в свою чергу повідомляла про те, що вона оформлює документи щодо земельної ділянки у садовому товаристві, без яких посвідчити договір купівлі-продажу неможливо, при цьому усі витрати по виготовленню документів несла позивачка. У 2010 році відповідачка отримала державний акт на земельну ділянку [ADDRESS]. Позивачкою був зроблений ремонт у будинку та здійснювались дії разом з відповідачкою по оформленню садового будинку у ТОВ ЗМБТІ та отримання відповідної технічної документації. У 2011 році відповідачка зникла без будь-яких повідомлень позивачці. Позивачка була вимушена розшукувати відповідачку через родичів та знайомих, які повідомили про те, що відповідачка комусь заборгувала та виїхала за межі країни на невизначений термін. Усі спроби позивачки зв'язатись із відповідачкою виявились безрезультатними, по телефону остання повідомила, що вона оформила документи, необхідні для посвідчення укладеного між ними договору, то все інше має зробити позивачка, повертатись до країни для посвідчення договору вона не збирається. Через знайомих відповідачка передала документ на нерухоме майно та зазначила, що інше її не стосується. В зв'язку з даними обставинами позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач просить суд: Визнати дійсним договір купівлі-продажу садового (дачного) будинку [ADDRESS] загальною площею 52, 3 кв. м., укладений між [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON], [INFO], право власності на садовий (дачний) будинок [ADDRESS] загальною площею 52, 3 кв.м. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, наполягала на задоволенні позову на підставах, викладених у позовній заяві. Відповідачка до суду вдруге не з'явилась, про день, час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку: відповідно до п. 9 ст. 74 ЦПК України виклик до суду відповідачки [PERSON], оскільки її місце проживання (перебування), місцезнаходження не відоме, був опублікований в газеті "Запорізька Правда" № 90 від 09 серпня 2014 року. Незважаючи на виклик в судове засідання відповідачка в судове засідання не з'явилась, заперечень щодо позову суду не надала. У відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник позивачки не заперечує проти заочного розгляду справи. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов задоволенню не підлягає у зв'язку з наступним. Судом встановлено, 20.04.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу садового будинку. Під час укладення правочину позивачка сплатила відповідачці узгоджену суму в розмірі 3000 гривень, а відповідачка у присутності свідків зобов'язалась нотаріально посвідчити укладений договір відповідно до чинного законодавства, та надала позивачці розписку (а.с.14). Однак до теперішнього часу відповідачка умови угоди не виконала, та нотаріально оформити договір відмовляється. Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України в редакції 1963 р. Згідно ч.1,2 ст.47 ЦК України в ред. 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відмовляючи в задоволенні позову та посилаючись на ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), суд враховує, що під час вирішення спору про визнання дійсною угоди, яка підлягала нотаріальному посвідченню, необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) не застосовувалася щодо договорів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких договорів відповідно до ст.ст. 224, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є недійсними й не створюють прав та обов'язків для сторін. В даному випадку договір купівлі-продажу будинку підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Угода між сторонами була укладена в 2003 році, однак судом було встановлено, що право власності на зазначений садовий будинок відповідачка отримала лише в 2013 році, що підтверджується технічним паспортом на будинок від 25.11.2013 року, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про перереєстрацію права власності від 21.12.2013 року (а.с. 8-13). Тобто на момент укладення угоди, спірний будинок відповідачці на праві власності не належав, а отже не міг бути нею відчужений.

Outcome: dismissed