Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до фермерського господарства «ДЖАЛ» в якій просить визнати договір позики від 05 квітня 2013 року, укладений між позивачем та фермерським господарством «ДЖАЛ» в особі голови [PERSON] недійсним та стягнути з фермерського господарства «ДЖАЛ» на користь позивача спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн 00 к. На обґрунтування позову, з врахуванням уточнених позовних вимог, позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, площею 4,8483 га, кадастровий номер [NUMBER] . 01 березня 2008 року між нею та фермерським господарством «ДЖАЛ» було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, який був зареєстрований у Великобурлуцькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсах» Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.03.2009 р. за № 040968900043. Відповідно до умов Договору оренди землі вона надала вищевказану земельну ділянку в строкове платне користування. Орендна плата за договором склала 1 524 грн 86 к. або 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, при цьому обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції. 07 вересня 2015 року до Договору оренди землі було укладено додаткову угоду, відповідно до якої орендна плата склала 9 000 грн 00к. та обчислення її розміру здійснюється з урахуванням індексів інфляції. 05 квітня 2013 року у зв`язку з виникненням тяжких обставин, наявністю скрутного матеріального становища, позивач звернулася з листом до директора ФГ «ДЖАЛ» [PERSON] з проханням видати їй в рахунок орендної плати за 2013-2017 роки 15 000 грн 00к. Позивач зазначає, що на той час їй терміново необхідні були грошові кошти на обстеження та лікування, оскільки в неї погіршився зір. Єдиним джерелом доходу на той момент була пенсія, яка витрачалася на харчування та ліки, тому цих коштів не вистачило на обстеження зору та оплату лікування, що було призначене лікарем. Звернутися за допомогою не було до кого, оскільки близьких родичів за місцем проживання у Великобурлуцькому районі позивач не мала, а донька жила в Російській Федерації. На її звернення, директор ФГ «ДЖАЛ» [PERSON] повідомив, що може надати їй зазначені кошти лише за умови укладення договору позики, при цьому вона має власноруч написати такий договір та розписку про отримання коштів. При цьому відповідач зазначив, що юридично договір позики має бути укладений на суму 50 000 грн 00к., а не 15 000 грн., як вона просила, при цьому фактично їй будуть надані кошти у сумі 15 000 грн 00к. Свої умови [PERSON] обґрунтував тим, що п`ять років - це досить значний час, а йому потрібні гарантії через нестабільну соціально-економічну і політичну ситуацію на ринку оренди земель, можливу відміну мораторію на відчуження земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідач також зазначив, що хоче перестрахуватися, аби вона не розірвала достроково договір оренди землі та не передала в оренду чи у власність земельну ділянку іншому суб`єкту господарювання чи фізичній особі до моменту погашення заборгованості за рахунок орендної плати у розмірі 15 000 грн 00к. Оскільки на той момент у [PERSON] не було вибору та їй вкрай були необхідні грошові кошти на лікування, довелося згодитися на умови [PERSON] 05 квітня 2013 року [PERSON] уклала договір позики з [PERSON] , відповідно до умов якого, відповідач нібито надав їй у власність 50 000 грн 00к., а вона зобов`язувалася повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2017 року. На підтвердження нібито отриманих коштів, які фактично позивачем не були отримані від відповідача, [PERSON] написала розписку про отримання 50 000 грн 00к. однак, фактично [PERSON] передав їй у власність грошові кошти у сумі 15 000 грн 00к., як вона і просила у своєму зверненні від 05.04.2013 року. Для забезпечення виконання договору позики, відповідач попросив надати йому оригінал документу, що підтверджує право власності на земельну ділянку, а саме - Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданий на підставі розпорядження Великобурлуцької райдержадміністрації від 27.04.2006 р. № 155. На вимогу відповідача позивач надала йому зазначений документ. Позивач зазначає, що скориставшись її скрутним матеріальним становищем відповідач примусив підписати договір позики на його умовах, тобто на суму 50 000 грн., розуміючи, що вона погодиться на будь-які умови для отримання грошових коштів, які їй вкрай були необхідні на лікування. Укладаючи з відповідачем договір позики, позивач фактично усвідомлювала свої дії, але вимушена була підписати договір позики через тяжкі життєві обставини. За таких обставин, позивач вказує, що станом на 2018 рік її борг перед відповідачем погашено, а орендна плата за 2018 рік не сплачувалася. 22 червня 2018 року вона звернулася до відповідача із заявою про поверненні їй Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та виплати орендної плати за 2018 рік. Відповідач у своєму листі надав відповідь на заяву [PERSON] в якому зазначив, що [PERSON] за 2013-2017 роки нарахована орендна плата в сумі 32 566 грн 00к. після відрахування податку на доходи фізичних осіб до виплати підлягала сума 27 681 грн. Оскільки [PERSON] брала в борг 50 000 грн та 15 000 грн 00к. в рахунок орендної плати за 2013 - 2017 роки, то з отриманих коштів нею не повернуто фермерському господарству 37 319 грн 00к. Позивач не згодна з такою відповіддю, оскільки фактично їй були надані відповідачем грошові кошти у сумі 15 000 грн 00к., а в рахунок орендної плати вже стягнуто 27 681 грн 00к., тобто майже в 2 рази більше, ніж їй було надано. Сума, вказана відповідачем, є непомірною для позивача. Фактично 50 000 грн 00 к. вона не отримувала. [PERSON] вказує, що вона людина старечого віку, є учасником Другої світової війни, після отримання зазначеного листа пережила дуже сильний стрес, сильні моральні страждання, в результаті яких в неї вкрай погіршилося здоров`я, та наразі вона прикута до ліжка та потребує сторонньої допомоги. За викладених обставин позивач просить визнати договір позики від 05 квітня 2013 року, укладений між нею та директором ФГ «Джал» [PERSON] недійсним та стягнути з ФГ «Джал» на її користь спричинену моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00к. за спричиненні їй страждання. Не погодившись з вимогами позовної заяви голова ФГ «Джал» [PERSON] подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що 01 березня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,8483 га за кадастровим номером [NUMBER] . У відповідності до п.6 вказаного договору орендна плата вноситься орендарем в грошовій та натуральній формі (за вибором орендодавця) на загальну суму 1 527 грн 86 к., що складає 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Орендна плата вноситься щорічно до 30 грудня поточного року. Договір оренди був укладений строком на 15 років, з 01 березня 2008 року до 01 березня 2023 року включно (п.5 договору оренди землі). ФГ «Джал» сумлінно виплачувало орендну плату позивачу. 05 квітня 2013 року [PERSON] звернулась до голови ФГ «Джал» з проханням надати в рахунок орендної плати 15 000 грн 00к., які в той же день було надано [PERSON] . З метою приведення розміру орендної плати до економічно обґрунтованого, а саме для збільшення розміру орендної плати з 1 527 грн 86к. на 9 000 грн 00к., 09 вересня 2015 року позивачу було запропоновано підписати Додаткову угоду до договору оренди землі. Окрім того, голова ФГ «Джал» зазначає, що з метою приведення до чинного земельного законодавства правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку [PERSON] , як уповноважена особа, за свій рахунок зареєстрував право власності позивача на земельну ділянку у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Щодо визнання договору позики недійсним голова ФГ «Джал» зазначає, що ФГ «Джал» не надавало позивачу будь - якої позики. У договорі позики та розписці від 05.04.2013 визначений інший позикодавець. Також, зазначає, що позивачем не доведено, що завдяки наданню в рахунок орендної плати 15 000 грн 00к. їй була завдана моральна шкода, яка полягає у спричиненні моральних страждань та сильного стресу. На підставі викладених обставин у відзиві голова фермерського господарства «Джал» [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача Чаплигіна Н.Б., яка діє на підставі довіреності від 21 червня 2018 року та представник позивача Ляхова О.В., яка діє на підставі довіреності від 03 травня 2019 року № 162 виданої Чугуївським місцевим центром з надання безоплатної правової допомоги підтримали позовні вимоги з врахуванням уточнень в повному обсязі. Просили позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та визнати договір позики від 05 квітня 2013 року, укладений між позивачем та фермерським господарством «ДЖАЛ» в особі голови [PERSON] недійсним, а також стягнути з фермерського господарства «ДЖАЛ» на користь позивача спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн 00 к. Представник відповідач ФГ «Джал» в судові засідання не з`явився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлялись належним чином. Головою фермерського господарство «Джал» [PERSON] подано заяву в якій останній просить проводити розгляд справи без участі представника фермерського господарства «Джал». Також зазначено, що повністю заперечують у задоволені позову (а.с.68). Вислухавши пояснення представників позивача, давши оцінку матеріалам справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд прийшов до наступного. Частиною 1 ст.4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,8483 га, яка розташована на території Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , що підтверджується Державним актом серія [NUMBER] виданого 15 грудня 2006 року Великобурлуцькою райдержадміністрацією (а.с.14). Належність [PERSON] вказаної земельної ділянки також підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 44959872 (а.с.17). 01 березня 2008 року між [PERSON] та фермерським господарством «ДЖАЛ» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] передала в оренду ФГ «Джал» земельну ділянку загальною площею 4,8483 га за кадастровим номером [NUMBER] . Вказаний Договір оренди від 01 березня 2008 року зареєстрований у Великобурлуцькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсах» Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.03.2009 р. за № 040968900043 (а.с.15). 07 вересня 2015 року до Договору оренди землі було укладено додаткову угоду, відповідно яким в договір оренди землі було внесено доповнення та зміни, а саме пункт 5 викласти у редакції: «Договір укладено на 25 років з 01 березня 2008 року до 31 грудня 2032 року …». Відповідно до п.6 договору орендна плата склала 9 000 грн 00к. та обчислення її розміру здійснюється з урахуванням індексів інфляції (а.с.16). 05 квітня 2013 року [PERSON] звернулась до голови фермерського господарства «Джал» [PERSON] з заявою в якій просила видати в рахунок орендної плати за 2013 - 2017 роки 15 000 грн 00к. (а.с.11). Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами грошові кошти в рахунок орендної плати за 2013-2017 роки позивач [PERSON] отримала від ФГ «Джал» в той же день. Також, 05 квітня 2013 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики, відповідно до якого, [PERSON] надав [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 50 000 грн 00 к., які остання зобов`язалась повернути в строк до 31 грудня 2017 року (а.с.9). Про отримання у власність грошових коштів у розмірі 50 000 грн 00 к. від [PERSON] 05 квітня 2013 року [PERSON] написала розписку (а.с.09). Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов`язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно частини 1 статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено в ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно роз`яснень, наведених в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень, а представники позивача в судовому засіданні послались як на підставу визнання договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним те, що він був укладений внаслідок тяжких життєвих обставин, оскільки на момент написання [PERSON] заяви вона хворіла і потребувала лікування. На підтвердження щодо укладення договору позики внаслідок тяжких життєвих обставин представником відповідача [PERSON] було заявлено клопотання про виклик до суду в якості свідка [PERSON] . З показань вказаного свідка вбачається те, що вона є сусідкою позивачки [PERSON] , яку іноді доглядає. Грошові кошти брала для проведення операції на очах. Зі слів [PERSON] вона знає, що остання зверталась до голови ФГ «Джал» для отримання грошових коштів, а саме орендної плати за 2013-2017 року, які були надані [PERSON] в той же день. Зазначила, що вона довіряє [PERSON] , оскільки вона не може обдурити. Передавання та отримання [PERSON] грошових коштів не бачила. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Покази [PERSON] в частині, що зроблені з чужих слів, суд визнає недопустимими відповідно до приписів ч.2 ст.90 ЦПК України. Представники позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, стягнути моральну шкоду та визнати договір позики укладений між позивачем та відповідачем недійсним. Відповідно до ст.124 Конституції України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст.51 та ст.175 ЦПК України вбачається, що на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст.51 ЦПК України та з урахуванням ч.5 ст.12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Отже, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, що передбачено п.1 ч.1 ст.189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Судом при розгляді справи встановлено, що пред`являючи даний позов, позивачем в якості відповідача було заявлено фермерське господарство «Джал» в особі директора [PERSON] . Однак, при дослідженні матеріалів справи у судовому засіданні встановлено, що Договір позики від 05 квітня 2013 року, який позивач просить визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] . Представники позивача підтвердили вказаний факт. Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. В судових засіданнях представникам позивача [PERSON] та [PERSON] роз`яснювались вимоги ст.51 ЦПК України, тобто їх право на заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача у справі. Однак представники позивача, в судових засіданнях зазначила, що вважають, що саме фермерське господарство «Джал» в особі директора [PERSON] повинен бути відповідачем у справі, оскільки [PERSON] є головою ФГ «Джал» і саме до нього позивач зверталась, оскільки просила видати наперед орендну плату за період 2013-2017 роки у розмірі 15 000 грн 00к., а відповідач натомість під впливом тяжких життєвих обставин, що склались у [PERSON] запропонував їй укласти договір позики та написати розписку. Відповідно до ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Згідно ч.2 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. Відтак виходячи з принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно до тих відповідачів, які зазначені в ньому. Отже, суд не може за власною ініціативою замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справу іншу особу в якості співвідповідачів, це можливо лише за клопотанням позивача. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Відтак, враховуючи викладене, з урахуванням того, що фермерське господарство «Джал» є неналежним відповідачем, тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. Разом з тим, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки у позові відмолено, витрати по сплаті судового збору, від якого позивач звільнений при подачі позову в даній категорії справ, слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed