Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

01.09.2020 року позивач звернулась до суду з позовом та просила стягувати щомісячно з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня фактичного розірвання шлюбу, тобто з 01.04.2009 року та до повноліття дитини. В обґрунтування позову зазначала, що в 2005 році між сторонами було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Сторони в 2009 році розірвали шлюб та припинили шлюбні відносини. Відповідач проживає окремо від сім`ї. Добровільно допомоги на утримання сина не надає. Угоди про добровільну сплату аліментів на утримання сина сторони не досягли, а тому вона змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів. В судове засідання позивач не з`явилася. В заяві просила справу розглянути без її участі, наполягала на задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явився також. В заяві просив справу розглядати без його присутності. Позовні вимоги визнав частково, згоден сплачувати аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Син [PERSON] , 2006 року народження, зареєстрований та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Адаптуючи названі міжнародні норми до законодавства України, в Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України та зазначеної Конвенції з прав дитини, батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не залежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів своєї дитини. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за відсутності такої домовленості - судом. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та обмежено мінімальний розмір аліментів та встановлено, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. ЗУ «Про державний бюджет України» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей до шести років з 01.01.2020 року - 1779 грн., з 01.07.2020 року - 1859грн., з 01.12.2020 року - 1921 грн.; для дітей віком від шести до вісімнадцяти років з 01.01.2020 року - 2218 грн., з 01.07.2020 року - 2318 грн., з 01.12.2020 року - 2395 грн. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Одночасно при ухваленні рішення суд зважає на ту обставину, що відповідач є здоровим, працездатним (доказів на спростування не надав) згоден сплачувати аліменти в розмірі 500 грн., а тому має можливість утримувати свого неповнолітнього сина. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів дитини, враховуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, вимоги закону щодо мінімального рекомендованого розміру аліментів, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог про стягнення аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує також положення ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, про те, що стягнення аліментів на одну дитину встановлений в розмірі 1/4 частини та не може бути меншим 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо вимоги позивача про проведення стягнення аліментів за минулий час, з дня фактичного розірвання шлюбу, то згідно ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за десять років. Однак позивач, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надала жодних доказів, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не одержала їх у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, тому відсутні підстави про проведення стягнення аліментів починаючи з 01.04.2009 року. Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 01.09.2020 року. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Таким чином, з метою захисту інтересів сторін та їхнього неповнолітнього сина, а також виходячи з засад виваженості, розумності і справедливості, суд частково задовольняє позовні вимоги. Також, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то відповідно до вимог статті 141 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial