Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення пені по аліментам, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/9064/15 від 09.02.2016 р. було присуджено аліменти з [PERSON] на користь позивача в розмірі 1286,00 грн. щомісячно на утримання спільного сина [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, а саме з 19.06.2015 р. по 14.01.2016 р. з урахуванням вже сплачених відповідачем аліментів. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист № 754/9064/15 від 14.04.2016 року державним виконавцем Відділу ДВС Деснянського району м. Києва 26.04.2016 року було відкрито виконавче провадження про примусове виконання вказаного судового рішення, але відповідач належним чином судове рішення не виконує, внаслідок чого виникла пеня за прострочення сплати аліментів в розмірі 36187 грн. 32 коп., відповідно до наданого розрахунку. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, стягнути на користь позивача з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 36187 грн. 32 коп. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що Деснянським районним судом м. Києва при винесенні рішення у вказаній справі, діяв в межах зазначених позивачем вимог в частині встановлення періоду стягнення аліментів - з моменту звернення до суду до досягнення повноліття сином, при цьому з огляду на надані відповідачем в межах розгляду справи № 754/9064/15 документи (квитанції), які підтверджували факт, що відповідач щомісячно переказував кошти на утримання сина. Крім того, відповідач, який самостійно, за власним бажанням і без будь-якого примусу, допомагав сину після розлучення, намагався приймати активну участь в житті сина, (що було встановлено судом в межах розгляду справи № 754/9064/15, а відтак не підлягає повторному доведенню) не мав наміру уникати сплати аліментів та, тим більше, не виконувати вказане рішення суду. Але враховуючи відсутність у рішенні суду чітко зазначеного рахунку, на який відповідач переказував би аліменти, невизначеність чіткого розміру аліментів (адже в рішенні суду було наступне формулювання розмір 1286,00 грн. щомісячно із наступною індексацією згідно чинного законодавства, з урахуванням сплачених відповідачем аліментів. Не маючи спеціальних знань та навичок, які б допомогли вирахувати необхідну до сплати суму, відповідач звернувся до позивача, а згодом і до сина, з пропозицією, щоб позивач відкрила виконавче провадження. Постанова про відкриття виконавчого провадження було винесена лише 26.04.2016р. на підставі документу про примусове виконання, поданого 21.04.2016 р. Відповідач звернувся до виконавця та надав йому всі документи (квитанції), що підтверджують перерахунок коштів на утримання сина, які б допомогли прискорити визначення розміру грошових коштів, які підлягали сплаті на виконання рішення суду, і як тільки державний виконавець визначив розмір аліментів, про що було складено розрахунок заборгованості по аліментам від 29.06.2016 р. № 1254/13 Станом на 07.12.2016 р. рішення суду по справі № 754/9064/15-ц було виконано в повному обсязі, про що свідчить Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 05.12.2016 р. Відповідно до ст. 196 СК України, передбачено, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов?язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками. З огляу на викладене відповідач та його представник вважають, що підстав для задоволення позовних вимог немає, а тому просили в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, його представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 30.05.2006 року по 01.08.2013 року включно. Від шлюбу мають сина [PERSON] його зміни [PERSON] , [INFO] . Деснянським районним судом м. Києва по справі № 754/9064/15 винесено рішенн від 09.02.2016 р., згідно якого з [PERSON] стягнуто на користь позивача аліменти в розмірі 1286,00 грн., щомісячно, на утримання спільного сина [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, а саме з 19.06.2015 р. по 14.01.2016 р. з урахуванням вже сплачених відповідачем аліментів. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист № 754/9064/15 від 14.04.2016 року., який поданий на примусове виконання до виконавчої служби 21 квітня 2016р. та перебував на виконанні у Відділі ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві,до 05 грудня 2016р. (а.с.36-37, 3). Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного Кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов?язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно із п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованості утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв?язку з несвоєчасної виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками та інше. Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивачем та її представником не доведено, що забогованість по аліментам у [PERSON] настала саме з вини останнього, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення пені, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed