Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на користь позивача суми матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, яка складає 57083,49 грн. та судові витрати у розмірі 704,80 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 13 квітня 2016 року о 16 год. 45 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Toyota Avensis», державний номер [NUMBER] , який належить останньому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.09.2000 року, рухався в м. Харкові з боку вул. Олімпійська в бік вул. Халтуріна по мосту в крайній лівій смузі зі швидкістю 60 км/год. Перед ним із зустрічної полоси руху зліва виїхав автомобіль марки «Lexus RX 350» чорного кольору, державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Для запобігання зіткнення із вказаним автомобілем, [PERSON] здійснив термінове гальмування та вивернув руль праворуч, в результаті чого автомобіль марки «Toyota Avensis» здійснив наїзд на бордюр та в наслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження. Разом з тим, у результаті зазначеної ДТП, було складено протокол про адміністративне правопорушення від 18 травня 2016 року, яким [PERSON] було звинувачено в порушенні вимог п. 12.1 ПДР України. Висновком судової автотехнічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса № 7149 по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] було встановлено, що в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Lexus RX 350» [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.4 ПДР України і знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку із виникненням даної пригоди. Крім того, зазначеним висновком, яким встановлена вина [PERSON] в зазначеній ДТП. Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2016 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито. Так, 29 листопада 2017 року висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 12С/1 встановлено, що вартість матеріального збитку, який було спричинено автомобілю «Toyota Avensis», власником якого є [PERSON] , становить 56083,49 грн. з урахуванням ПДВ. Вартість робіт по незалежній оцінці матеріальних збитків, що були спричинені автомобілю «Toyota Avensis» складає 1000 грн., що підтверджується актом приймання - передачі робіт від 29.11.2017 року укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, позивач вважає, що діями [PERSON] йому було завдано значну матеріальну шкоду, однак до сьогоднішнього дня відповідач не відшкодував завдані збитки у загальному розмірі 57083,49 грн., тому просить стягнути зазначену суму матеріального збитку завданого в наслідок ДТП. Представник відповідача Невольніченко Олексій Олександрович , який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 25.09.2019 року, надав до суду пояснення щодо позивних вимог та зазначив, що в позові має бути відмовлено в повному обсязі, посилаючись на наступне. Основною і головною підставою для стягнення суми відшкодування збитків ДПТ є припущення позивача, що експертиза в справі про адміністративне правопорушення, в якій відповідач не приймав участі, яка проводилася виключно по даним, наданих позивачем (оскільки експерт не досліджував питання, чи звільнив відповідач смугу руху позивачу на час його виїзду на перехрестя, де знаходився автомобіль відповідача на момент зіткнення та інші) вказує на відповідача як на єдиного винуватця ДТП. Позивач не спростовує можливості його причетності до ДТП, оскільки зазначена експертиза вказує на те, що позивачем порушені вимоги пунктів 12.4, 12.9 «б» ПДР України. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що завдана йому шкода пов`язана саме з вини відповідача, а не діями позивача чи їх спільними діями, що має бути враховано при визначені розміру відшкодування. Разом з тим вказує, на те що в матеріалах справи наявні дані, що підтверджують факт, що відповідач є особою яка застрахувала свою відповідальність, а сума страхового відшкодування в повній мірі покриває розмір шкоди, навіть при наявності вини відповідача, котру позивач не довів, відносно якої відсутня позовна вимога встановлення факту вини відповідача в ДТП підстави для стягнення відшкодування відсутні. Крім того, зазначає, що висновок судової автотехнічної експертизи № 7149 по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] згідно Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» не може розглядатися в справі як висновок експерта, а є виключно письмовим доказом, вкрай суперечливим та сумнівним, не містить твердження, що саме відповідач є єдиним винуватцем ДТП, відповідач застрахував свою цивільну відповідальність і сума страхового відшкодування в повній мірі покриває шкоду, позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що саме відповідач є єдиним винуватцем ДТП, а доказування за п. 6 ст. 81 ЦПК не може ґрунтуватися на припущеннях. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство «Акціонерне страхова компанія «ІНГО Україна» надало до суду пояснення зазначивши наступне. Між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс АЕ/7452954 по забезпеченню транспортного засобу «Lexus RX 350». Відповідно до даного полісу ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну склав 50000 грн. Франшиза згідно полісу склала 510,00 грн. Так, 13.04.2016 року о 16 год. 45 хв. у м. Харкові з боку вул. Олімпійська в бік вул. Халтуріна відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Лексус» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 01.07.2016 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» з письмовим повідомленням про випадок. Того ж дня ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», згідно умов ст. 34.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», направило аварійного комісара на огляд пошкодженого ТЗ «Тойота» державний номер [NUMBER] . При цьому, 01 липня 2016 року [PERSON] надав письмові пояснення ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» стосовно даної ДТП. 19.07.2016 року за участі представника АСК «ІНГО Україна» та водія [PERSON] відбувся огляд основних механічних пошкоджень транспортного засобу «Тойота» державний номер [NUMBER] з їх фіксацією до протоколу огляду транспортного засобу (підписаного аварійним комісаром та [PERSON] ) та здійснено фотографування пошкодженого транспортного засобу. 11.08.2016 року проводився додатковий огляд пошкодженого транспортного засобу. Особа, що має право на отримання страхового відшкодування, в даному випадку позивач, не звертався до ПрАТ«АСК «ІНГО Україна» з заявою про страхове відшкодування як того вимагає закон, (крім того потерпілий не надав документ, який би підтверджував вину водія [PERSON] у даній ДТП), а відтак рішення про можливу виплату страхового відшкодування потерпілій особі в силу діючого полісу страхування, стосовно даного випадку ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» не приймало. Для визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля «Тойота» державний номер [NUMBER] було складено Розрахунок № 248673 від 20.07.2016 року, відповідно до якого автомобіль «Тойота» державний номер [NUMBER] мав пошкодження для усунення яких потрібний був відновлювальний ремонт обсягом, наведеним у ремонтній калькуляції № 248673 від 17.08.2016 року з надання послуг по ремонту автомобіля. Відповідно до розрахунку автомобіль «Тойота» д/н [NUMBER] , станом на момент, коли трапилася ДТП мав фізичний знос у розмірі 0,592, оскільки по автомобілю «Тойота» д/н [NUMBER] строк експлуатації станом на момент ДТП було більше 8-ми років (відповідно до свідоцтва про реєстрацію рік випуску даного ТЗ - 2007), крім того підставою для розрахунку значення коефіцієнту фізичного зносу слугують і зафіксовані у протоколі огляду пошкодження ТЗ, які не відносилися до даної ДТП та містилися на кузові сліди відновлювального ремонтупереднього бампера в правій частині та пошкодження лакофарбового покриття правої накладки заднього бампера). Таким чином, загальна сума вартості відновлювального ремонту за розрахунком (після вирахування зношення запчастин 59,20%) складає 26 575,13 грн. З матеріалів справи вбачається, що заява про виплату страхового відшкодування від позивача не надходила. А відтак, на час розгляду спору по суті, ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», як страховик винної особи, прав позивача, зокрема вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо порядку виплати на користь позивача страхового відшкодування, не порушував. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року закрито підготовче судове засідання по справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Приватне акціонерне товариство «СК «ВУСО», Приватне акціонерне товариство «АСК «ІНГО Україна». Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] . Судом витребувана справа № 645/2624/16 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. та була досліджена в судовому засіданні Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Присутня в судовому засіданні представник позивача та третьої особи [PERSON] - [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. При цьому, заперечувала, проти задоволення клопотання, щодо стягнення з позивача на користь відповідача суми вартості правової допомоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Присутній в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, з підстав викладених в поясненнях на позовну заяву та просив відмовити у його задоволенні. Разом з тим, заявив клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача відшкодування понесених витрат за надання правової допомоги в розмірі 6000 грн.. Треті особи: Приватне акціонерне товариство «СК «ВУСО», Приватне акціонерне товариство «АСК «ІНГО Україна» в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Як вбачається зі змісту позовної заяви, 13 квітня 2016 року о 16 год. 45 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Toyota Avensis», державний номер [NUMBER] , рухався в м. Харкові з боку вул. Олімпійська в бік вул. Халтуріна по мосту в крайній лівій смузі зі швидкістю 60 км/год. Перед ним із зустрічної полоси руху зліва виїхав автомобіль марки «Lexus RX 350», державний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Для запобігання зіткнення із вказаним автомобілем, [PERSON] здійснив термінове гальмування та вивернув руль праворуч, в результаті чого автомобіль марки «Toyota Avensis» здійснив наїзд на бордюр та в наслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження. Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28.09.2007 року, позивач [PERSON] є власником автомобілю «Toyota Avensis» державний номерний знак [NUMBER] . (т. 1 а.с. 41) Внаслідок ДТП, автомобіль «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень. Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2016 року, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП- закрито. Постанова набрала законної сили. З листа представника ПрАТ «СК «ВУСО» Ковальчук К.С. вбачається, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.11.2015 року № АІ/9064320 (Поліс), який діяв на момент ДТП (13.04.2016 року) та за яким страховик взяв на себе зобов`язання у випадку настання страхової події відшкодувати завдану страхувальником шкоду життю, здоров`ю та майну третіх осіб при експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Toyota Avensis»,державний номерний знак [NUMBER] . Також повідомлено, що по даній дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 13.04.2016 року, звернень до страхової компанії з вимогою про відшкодування збитків не було. (т. 1 а.с. 147-148) Листом Генерального директора Моторного (транспортного) страхового бюро України - Шевченко В.І. від 27.06.2019 року, повідомлено, що до ЦБД МТСБУ страховиком ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» внесено інформацію про вимогу, отриману 01.07.2016 року від [PERSON] щодо відшкодування збитків, отриманих внаслідок ДТП, що сталася 13.04.2016 року. За даними ЦБД МТСБУ страхове відшкодування за завченою вимогою не сплачено. (т. 1 а.с. 152) З повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду № 248673 від 01.07.2016 року вбачається, що потерпіла особа: [PERSON] повідомив страховій компанії ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» дані винуватця ДТП: транспортний засіб «Lexus RX 350», державний номер [NUMBER] , дату пригоди - 13.04.2016 року, повідомлено - 01.07.2016 року. (т. 1 а.с. 209) Так, відповідно до направлення по справі № 248673, ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», згідно ст. 34.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» направляє експерта (аварійного комісара) для огляду пошкодженого ТЗ: «Toyota Avensis»,державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, власник [PERSON] (т. 1 а.с. 210) Протоколом (актом) огляду транспортного засобу № 64/07/16, зазначено дата огляду 19.07.2016 року, власник ТЗ: [PERSON] . Вказано характер та об`єм пошкоджень ТЗ. Крім того, зазначено пошкодження, що не належать до даного ДТП. (т. 1 а.с. 212) Розрахунком № 248673 від 20.07.2016 року визначено вартість КТЗ, яка складає 272851,71 грн. Визначено коефіцієнт фізичного зносу складових КТЗ, який складає 0,592. (т. 1 а.с. 227) Згідно ремонтної калькуляції № 248673 від 17.08.2016 року загальна сума (після вирахувань) складає 26575,13 грн. За приписами частини першої, пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За змістом частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 03 грудня 2014 року по справі №6-183цс14, аналізуючи правозастосовну практику за ст. 1166 ЦПК України, зазначила, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Відповідно до частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 " Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди" під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на те, що постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2016 року у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП встановлено, що диспозицією ст. 124 КУпАП, як наслідок порушення водієм правил дорожнього руху, передбачене пошкодження майна належного іншим особам. Вказівки на заподіяння в результаті порушення правил дорожнього руху шкоди власному майну правопорушника, диспозиція ст. 124 КУпАП не містить, тому відповідальність за даною статтею [PERSON] нести не може. Протокол про адміністративне правопорушення відносно водія автомобіля «Lexus RX 350», державний номер [NUMBER] - відповідача [PERSON] не складався. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 11.04.2012 року по справі № 6-5709св12 зазначено, що порядок звільнення від відшкодування завданої шкоди можливий лише при доведенні, що шкода завдана не з вини особи (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Таким чином, за відсутності преюдиційного доказу вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу - посилання позивача на вину відповідача та заперечення відповідача щодо цього підлягають перевірці судом на загальних підставах, як і встановлення ступеню вини володільців джерел підвищеної небезпеки. Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 17.07.2013 року по справі № 6-13823св13. Вищий спеціалізований суд України зазначав, що у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Непритягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху, зокрема, і у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні ДТП, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена у загальному порядку на підставі доказів, якими є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, навіть якщо такий доказ існує (постанова по справі про адміністративне правопорушення, якою встановлений факт ДТП та вина особи), це не звільняє від встановлення судом та доказування сторонами причинного зв`язку між шкодою та ДТП. Такий висновок зазначений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 22.05.2013 року по справі № 6-9016св13. Із врахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має право самостійно відшукувати доказів винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, не минуле перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючи статусу незалежного органу правосуддя. Преюдиційність поширюється не тільки на осіб , що брали участь у справі, а й на особу, що до якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. При дослідженні судом адміністративної справи відносно [PERSON] не вбачається доказів, які б вказували на порушення останнім правил дорожнього руху. Протокол щодо порушення відповідачем Правил дорожнього руху в зв`язку з ДТП від 13.04.2016 року не складався, постанов про його притягнення до адміністративної відповідальності або про відсутність складу адміністративного правопорушення зазначена адміністративна справа не містить. Проте, з висновку судової авто технічної експертизи № 71449 від 22 вересня 2016 року, вбачається, що в даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення для водія автомобіля «Lexus RX 350», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] визначалась шляхом виконання ним вимог п.п.10.1, 10.4 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Lexus RX 350», державний номер [NUMBER] - [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 10.1, 10.4 ПДР України і знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. Таким чином, з огляду на викладене, судом вбачається наявність вини відповідача [PERSON] , який своїми діями спричинив ДТП від 13.04.2016 року. Відповідачем та його представником у судовому засіданні не було доведено відсутність вини [PERSON] , як заподіювача шкоди, крім того,не було доведено наявність вини [PERSON] , клопотань щодо призначення по справі автотехнічної експертизи для встановлення вини [PERSON] під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди заявлено не було, також стороною відповідача не доведеночи є обопільної вина [PERSON] та відповідача у вчиненні ДТП. У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем. Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Судом встановлено, що відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/7459254, строк дії полюсу з 21.01.2016 року до 20.01.2017 року включно. За цим полісом страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкоду третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). Як вбачається з Полісу № АЕ/7452954 від 20.01.2016 року, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає 100000,00 грн., за шкоду, заподіяну майну складає 50000,00 грн. Розмір франшизи - 510,00 грн. Страхувальник: [PERSON] . Забезпечений транспортний засіб «Lexus RX 350», державний номер [NUMBER] , 2011 року випуску. (т. 1 а.с. 207) Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового ліміту покладається на страховика. Отже, ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» як страховик відповідальності винної у ДТП особи здійснює відшкодування витрат, пов`язаних зі стягненням матеріальної шкоди завданої власнику автомобіля «Toyota Avensis», розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків, тобто [PERSON] . При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутися до страхової компанії відповідача з вимогою про стягнення матеріальної шкоди. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Крім того, згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов`язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів. Таким чином, всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані з компенсацією страховиком збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ. В зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (пункт 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях. У разі, якщо страхові суми спрямовуються безпосередньо на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах. Зазначені зобов`язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. У випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, податкові зобов`язання не виникають. 19.07.2016 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем [PERSON] було проведено огляд колісного транспортного засобу, про що було складено відповідний протокол № 12С/1. (т. 1 а.с. 23-25) Крім того, 11.06.2016 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем [PERSON] було проведено додатковий огляд колісного транспортного засобу, про що було складено відповідний протокол № 12С/1. (т. 1 а.с. 26) На підтвердження вимог позивачем надано висновок експертного автотоварозначого дослідження № 12С/1 від 29 листопада 2017 року виконаного суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем [PERSON] від 29.11.2017 року, яким зазначено розмір матеріальної шкоди спричиненої власнику автомобіля «Toyota Avensis» державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, пошкодженого в наслідок ДТП від 13.04.2016 року складає 56083,49 грн. з урахуванням ПДВ на замінні складові частини КТЗ. Як вбачається із ремонтної калькуляції № 248673 від 17.08.2016 року, наданої ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», загальна сума вирахувань без ПДВ складає 26036,26 грн. Загальна сума (після вирахувань) - 26575,13 грн. Позивачем зазначена сума матеріальної шкоди, що підлягає стягуванню з відповідача, спричиненого власнику автомобіля «Toyota Avensis» складає у розмір 56083,49 грн., проте, дана сума зазначена з урахуванням НДС на заміні складові частини КТЗ. Абзацом 2 п. 36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункт 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України). Тобто вартість автомобіля із врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач з ремонту автомобіля платником ПДВ. Таким чином, у разі проведення робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат із сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами. Однак, позивачем не надано доказів щодо проведення відновлювального ремонту автомобіля, а також відсутні докази того, що надавач з ремонту автомобіля є платником ПДВ. Оскільки, позивачем надано лише вартість матеріальної шкоди, при цьому докази сплати ПДВ відсутні, тому розмір матеріальної шкоди, який підлягає стягненню становить суму у розмірі 47874,29 грн. (без урахування ПДВ). При цьому, суд зауважує, що сума відшкодування не перевішує страхової суми (ліміт відповідальності), відповідно до Полісу № АЕ/7452954 від 20.01.2016 року. Таким чином, відсутні підстави щодо стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди завданої в результаті ДТП від 13.04.2016 року. Як вбачається зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому суд звертає увагу на те що, відповідно до ч 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на підставі наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позивних вимог. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, у випадку відмови у задоволенні позову не підлягає стягненню з відповідача судові витрати понесені при розгляді справи. Щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Як убачається з матеріалів справи, представником відповідача [PERSON] у справі був адвокат Невольніченко О.О., договору про надання правової допомоги від 25 вересня 2019 року На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник відповідача - адвокат Невольніченко О.О надав розрахунок вартості надання правової допомоги для клієнта [PERSON] , а також акт виконаних робіт до Договору від 25.09.2019 року, з переліком наданих виконавцем юридичних послуг, підписану адвокатом та клієнтом [PERSON] , та квитанції до прибуткового касового ордеру № 25.09.2019 від 16 грудня 2019 року про оплату [PERSON] за правову допомогу в цивільній справі на суму 6000,00 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від позивача чи його представника до суду не надходило. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, п. 2 Договору від 25.09.2019 року про надання правової допомоги, зазначено, що для виконання цього договору клієнт - [PERSON] надає адвокату наступні повноваження: «знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженнях доказів, …., а також підписувати і подавати від імені клієнта будь-які процесуальні документи в тому числі позовні заяви та відзиви на позовні заяви, ….». Пунктом 3 Договору, вказано, що обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим Договором визначається окремою угодою. Проте, в матеріалах справи відсутні зазначена додаткова угода з вказанням обсягу і вартості наданої правової допомоги за Договором від 25.09.2019 року. Однак, в матеріалах справи мається розрахунок вартості надання правової допомоги та акт виконаних робіт з вказанням найменуванням виду допомоги, а саме: складання відповіді на позовну заяву, затрачений час 4 годину, вартість - 4012,00 грн. А також, участь у судових засіданнях, призначених по справі, затрачений час - 2 години, вартість - 2006,00 грн. Загальна вартість правової допомоги складає у розмірі 6000,00 грн. Проте, при огляді цивільної справи, судом встановлено, що 08.10.2019 року адвокатом Невільченко О.О. через канцелярію суду були надані «пояснення представника відповідача щодо позивних вимог». При цьому, відповіді на позовну заяву, як зазначено в акті виконаних роботах матеріали справи не містять. Крім того, процесуального документу, такого, як відзив на позовну заяву, як зазначено в договорі від 25.09.2019 року про надання правової допомоги матеріали справи не містять. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) із запровадженням з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності, що діє у цивільному процесі, знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Тобто у разі відсутності заперечень з боку позивача проти розміру заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, суд не може з власної ініціативи зменшувати їх розмір. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем в повному обсягу не доведено належними та допустимими доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., таким чином відсутні підстави для задоволення вимоги в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed