Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] Звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON] , Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 3-тя особа - Департамент інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України про зняття арешту та розшуку, визнання права власності за набувальною давністю. Вимоги позову обґрунтовано наступним. Відповідач, [PERSON] є власником транспортного засобу марки OPEL OMEGA випуску 1994 року, шасі № [NUMBER] СЕДАН , легковий, реєстраційний номер № [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ТЗ серії [NUMBER] , виданого МРЕВ-4 м. Києва 05.07.2005 року, 21.03.2011 року надав довіреність [PERSON] з правом користування, що передбачає також продаж за ціною на власний розсуд. В свою чергу [PERSON] , маючи повне право на підставі довіреності від 21.03.2011 року, також надав йому (позивачу) довіреність від імені [PERSON] про право користування на свій розсуд OPEL OMEGA від 14.06.2012 року. Строк дії довіреності до 21 березня 2021 року. У 2018 році Позивачу стало відомо, що транспортний засіб OPEL OMEGA знаходиться у розшуку та на нього накладений арешт - Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві з 28.11.2013 року. Підставою таких рішень Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві були адміністративні правопорушення, які скоїв [PERSON] протягом останніх років та не виконував рішення адміністративних постанов ті рішень судів. Зазначає, що ним (позивачем) було сплачено усі заборгованості по виконавчим провадженням, відкритих відносно [PERSON] у Деснянському районному відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, але арешт та розшук автомобіля OPEL OMEGA не були зняті і на теперішній час ТЗ знаходиться у розшуку. Вважає. Що арешт та розшук автомобіля OPEL OMEGA порушує його конституційні та цивільні права стосовно розпорядження майном. Вказує, що останні сім років він користувався автомобілем OPEL OMEGA, наглядав за ним, не був притягнутий до адміністративної відповідальності. Вважає, що має право власності на автомобіль OPEL OMEGA по набувальній давності. Зазначає, що добросовісність користування підтверджується передачею ключів від ТЗ та документів на автомобіль, не відкликання довіреності, довіреність та свідоцтво про право на спадщину, коли авто належало спадкодавцю. Відкритість володіння підтверджує полісами страхування, рахунками на ремонт автомобіля, фотокартками, відео. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач, просить суд: зняти арешт та розшук з транспортного засобу OPEL OMEGA випуску 1994 року, шасі № [NUMBER] СЕДАН , легковий, реєстраційний номер № [NUMBER] ; визнати право власності на транспортний засіб OPEL OMEGA випуску 1994 року, шасі № [NUMBER] СЕДАН , легковий, реєстраційний номер № [NUMBER] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року прийнято до розгляду позов [PERSON] до [PERSON] , Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 3-тя особа - Департамент інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України про зняття арешту та розшуку, визнання права власності за набувальною давністю. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідачі, третя особа в судове засідання не з`являлись, про дату, час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялася судом належним чином. Відповідачам надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України Відповідачами подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності з п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що сторони будучи повідомлені належним чином про день та час судового засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, подання позивачем заяви про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого МРЕВ-4 м. Київ 05 липня 2005 року, [PERSON] є власником транспортного засобу марки (моделі) OPEL OMEGA, випуску - 1994 року, шасі ( рама , кузов, коляска) № [NUMBER] СЕДАН , ЛЕГКОВИЙ, реєстраційний номер № [NUMBER] (а.с.13). Судом встановлено, що 21 березня 2011 року, [PERSON] , для виконання договору доручення, укладеного в усній формі, видав Довіреність, якою уповноважив [PERSON] , КОРИСТУВАТИСЯ з правом тимчасового використання за межами України, за умови отримання відповідного свідоцтва в органах ДАІ, а також РОЗПОРЯДЖАТИСЯ від його імені (продати за ціну та на умовах на свій розсуд, обміняти, здати в оренду, тощо) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , виданого МРЕВ-4 м. Києва 05.07.2005 року, транспортним засобом (ТЗ) марки (моделі) OPEL OMEGA, випуску - 1994 року, шасі ( рама , кузов, коляска) № [NUMBER] СЕДАН , ЛЕГКОВИЙ, реєстраційний номер № [NUMBER] , зареєстрований там же 05.07.2005 року. Довіреність видана з правом передоручення строком на десять років і дійсна до 21 березня 2021 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Ямпільського районного нотаріального округу Катруком М.В., зареєстровано в реєстрі за №712 (а.с.8-9). Крім того, судом встановлено, що 14 червня 2012 року, [PERSON] , діючи за довіреністю посвідченою Катруком М.В., приватним нотаріусом Ямпільського районного нотаріального округу 21.03.2011 року за реєстровим №712, від імені [PERSON] , на підставі усного договору з довіреною особою, видав довіреність, якою уповноважив гр. [PERSON] , гр. [PERSON] КОРИСТУВАТИСЯ з правом тимчасового використання за межами України, за умови отримання відповідного свідоцтва в органах ДАІ, а також РОЗПОРЯДЖАТИСЯ від його імені (продати за ціну та на умовах на свій розсуд, обміняти, здати в оренду, тощо) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , виданого МРЕВ-4 м. Києва 05.07.2005 року, транспортним засобом (ТЗ) марки (моделі) OPEL OMEGA, випуску - 1994 року, шасі ( рама , кузов, коляска) № [NUMBER] СЕДАН , ЛЕГКОВИЙ, реєстраційний номер № [NUMBER] , зареєстрований там же 05.07.2005 року. Довіреність видана строком до 21 березня 2021 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Семенюк В.О., зареєстровано в реєстрі за №132 (а.с.10-11). Згідно листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України від 21 вересня 2018 року №248аз/27/01/3-2018 «Про надання інформації», повідомлено, що станом на 21.09.2018 року за автоматизованими обліками інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», транспортний засіб OPEL OMEGA, номерний знак [NUMBER] перебуває у розшуку з 28.11.2013 року на підставі постанови про розшук майна боржника, винесеної Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с.14). Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження їм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франціївід 16.12.1992) . У справі Беллет проти Франції Європейський Суд з прав людини зазначив про те, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Із змісту п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України вбачається, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, в тому числі, верховенство права. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. У відповідності до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ст. 317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з п. п. 9, 11, 13, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Верховний Суд в своїх рішеннях, зокрема у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння майном повинно бути безтитульним. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. В постанові від 24.01.2019року у справі № 755/16913/16-ц , Верховний Суд зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником зазначив ВС/КЦС у справі № 175/4741/16-ц від 29.03.2018року. За набувальною давністю може бути набуто право власності на рухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому рухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Набуття права власності на майно за набувальною давністю неможливе, коли існує титульне володіння, тобто особа володіє майном на певній правовій підставі, навіть оформленої не повністю правильно або за положенням вже не діючого законодавства. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння чи користування, проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачу було відомо власника автомобіля, позивач користується автомобілем на підставі довіреності, яка чинна до 21 березня 2021року, тобто за волею його власника, що виключає складову безхазяйності речі. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності передбачених ст. 344 ЦК України обставин та не надано суду достатніх, належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне рухоме майно за набувальною давністю, суд відмовляє у задоволенні позову. Стосовно вимог позивача про зняття арешту та розшуку транспортного засобу марки OPEL OMEGA, випуску 1994 року, шасі № [NUMBER] СЕДАН, легковий, реєстраційний номер № [NUMBER] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Належних та допустимих доказів не підтвердження накладення арешту на ТЗ та перебування у розшуку, станом на момент звернення до суду позивачем не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed