Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,60 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач стверджує, що спірний договір є недійсним, оскільки між позивачем та [PERSON] 20 липня 2005 року в забезпечення виконаня зобов'язання за кредитним договором №279 від 07 квітня 2005 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, [PERSON] передав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 284,80 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,850 га. Зі слів позивача за кредитним договором №279 від 07 квітня 2005 року наявна заборгованість і позивач може розраховувати на часткове задоволення власних вимог лише за рахунок особистого майна поручителя [PERSON], проте [PERSON], на думку позивача, з метою приховування власного майна та уникнення в такий спосіб відповідальності, навмисно уклав договір дарування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 07.04.2005 року між Акціонерним банком «Ажіо» правонаступником якого є позивач та ТОВ «Стара Фортеця Трейдінг» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 279, за умовами якого позичальнику - ТОВ «Стара Фортеця Трейдінг» було відкрито відновлювальну мультивалютну кредитну лінію з лімітом еквівалентним 660 000 доларів США на ведення статутної діяльності. Позичальник зобов'язався в порядку та на умовах визначених договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені договором платежі. Відповідно до договору іпотеки від 20 липня 2005 року укладеного між Акціонерним банком «Ажіо» правонаступником якого є позивач та [PERSON] в забезпечення виконання вимог за договором про відкриття кредитної лінії № 279 від 07.04.2005 року, [PERSON] , Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 березня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрованого в реєстрі за №540, [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,2000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 березня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрованого в реєстрі за №536, [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,6000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання угоди недійсною. Відповідно до ч 1. ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 215 ЦК України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 256 ЦК України встановлює, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Стаття 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, судом встановлено та підтверджено зібраними по справі доказами той факт, що спірний договір укладено з дотриманням норм чинного законодавства України, при цьому враховано, що відповідно до договору іпотеки від 20 липня 2005 року, відповідач [PERSON] передав в іпотеку житловий будинок, а не земельну ділянку, тобто позивачем не надано доказів, що відповідачами порушено їхні цивільні права. Більш того представником [PERSON] заявлено про застосування позовної давності, оскільки спірний договір купівлі-продажу був укладений та зареєстрований 09 березня 2010 року. Тобто, наступного дня 10 березня 2010 року розпочався перебіг строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, водночас з позовом визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним ПУАТ "Фідобанк" звернувся до суду лише у липні 2014 року, тобто після спливу трьохрічного строку загальної позовної давності.Враховуючи, що вимоги позивача є необґрунтованими та застосувуючи позовну давність у справі, заявлену представником відповідача, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити .

Outcome: dismissed