Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить виселити відповідача з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовує тим, що житлова квартира за адресою: [ADDRESS] належить їй та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності. Вказує, що в даній квартирі зареєстрований та проживає її колишній чоловік [PERSON] , з яким у них розірвано шлюб 30 листопада 2018 року. Зазначає, що проживання відповідача у належній їй квартирі, створює нестерпні умови для проживання, оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, б`є дітей та знищує майно в квартирі, постійно руйнує та псує належне їй помешкання, систематично порушує правила співжиття. З даного приводу вона повідомляла правоохоронні органи. Крім того, вказує, що відповідач жодним чином в утриманні квартири участі не приймає, вона неодноразово зверталася до відповідача із проханням про зняття з реєстрації за вказаною адресою та виселення. Однак, останній відмовився, чим створює перешкоди у користуванні власністю. Крім того, вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів відносно неправомірних дій відповідача, однак, заходи попередження застосовувані органами внутрішніх справ з приводу протиправної поведінки відповідача, виявилися безрезультатними, останній продовжував антигромадське поводження, і така поведінка відповідача носила систематичний характер. Вважає, що відповідач своєю поведінкою та своїми діями створює для неї неможливість спільного проживання в одній квартирі, вказує на систематичність характеру таких дій та безрезультатності заходів попередження і продовження відповідачем негідної поведінки. Зазначає, що перебування відповідача на реєстраційному обліку за адресою належного їй майна, створює для неї перешкоди в реалізації в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів як власника зазначеного майна та внаслідок виселення будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного їй нерухомого майна у відповідача будуть відсутні. Процесуальні дії по справі: Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бучак Д.М. було подано відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує, що відповідач є членом сім`ї позивача та зареєстрований у ньому, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права на користування будинком, а належних доказів, що підтверджують наявність систематичного порушення правил співжиття та вжиття заходів попередження або громадського впливу щодо відповідача, позивачем не надано. Просить звернути увагу, що на даний час у відповідача відсутнє інше житло для проживання, він є інвалідом ІІ групи та учасником бойових дій. Також вказує, що долучені позивачем докази не доводять того факту, що відповідач систематично порушував правила співжиття роблячи неможливим для іншим проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Наявні у справі докази такі як заява від нібито мешканців будинку [ADDRESS] є неналежним доказом, оскільки незрозуміло кому адресована така довідка, не вказана жодна дата написання такої довідки, крім цього, довідка складена від мешканців будинку, однак підписана лише однією особою [PERSON] . Жодних доказів, що особа [PERSON] проживає в даному будинку, чи інших даних позивачем не надано. Вказує, що відповідь на запит №134 а/з від 15.09.2020 року Ужгородського відділення поліції свідчить про реєстрацію повідомлень, не доводить факту порушення. Зазначає, що позивачка не надала судових рішень про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення конфліктів за місцем проживання. Ніяких заходів запобігання і громадського впливу відносно відповідача не було заподіяно. Відповідач вважає, що з позивачкою мають місце неприязні відносини, які склалися на побутовому рівні. Враховуючи положення cт.116 ЖК України, щодо виселення без надання іншого житла, право позивачки не порушено, та вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 січня 2021 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] , не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. При цьому, подала заяву відповідно до змісту якої просить розглянути справу без її участі та виселити [PERSON] з житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначив, що він із 1995 року зареєстрований у вказаній квартирі, вважає, що підстави для його виселення відсутні. Крім того, вказав, що лише перед приватизацією спірної квартири виписувався. Представник відповідача - адвокат Бучак Д.М. в судовому засіданні заперечила проти позову, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просила відмовити в задоволенні позову. Доповнила, що позивачем до позовної заяви не долучено доказів, які б підтверджували, що відповідач систематично порушує правила співжиття, вважає що права позивача не порушуються. Просила врахувати, що у відповідача відсутнє інше житло, він є учасником бойових дій та інвалідом ІІ групи. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, зазначила, що спірну квартиру позивач отрималав 1984 році, як кругла сирота, працівник взуттєвої фабрики та як мати одиначка. Просила позов задовольнити. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подали заяви, відповідно до змісту яких просили розглянути справу без їх участі та задовольнити позов повністю, що суд вважає за можливе. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,2 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.03.2011, яке видано Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та Витягом про державну реєстрацію прав КП "БТІ м. Ужгорода" Ужгородської міської ради Закарпатської області № витягу 29349018 від 18.03.2011 (а.с.7, 10). 30 листопада 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що складено відповідний актовий запис за №101, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.11). Із долученої до матеріалів справи заяви [PERSON] слідує, що звертаються мешканці будинку [ADDRESS] із проханням прийняти міри до [PERSON] , вказує, що він регулярно знаходиться в стані алкогольного сп`яніння і в результаті чого створює шум і крики, б`є свою жінку, з якою на даний час розлучений, кидає, що попало під руки. В такому стані [PERSON] знаходиться дуже часто, та вважає, що [PERSON] являється загрозою для мешканців будинку та своєї сім`ї (а.с.12). Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 09.09.2020 року №4001/18-21, відповідно до картотеки реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , станом на 09.09.2020 року зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.16). З відповіді Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 21.09.2020 року за №340/д/106/25/1-2020 слідує, що за період часу з 2018 року по вересень 2020 року громадянка [PERSON] зверталась з відповідними зверненнями відносно неправомірних дій чоловіка громадянина [PERSON] до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, що зареєстровано в ІТС ІПНП (журналі ЄО) за №№ 16667 від 25.07.2018, 26843 від 23.11.2018 та 25692 від 19.11.2019, 28441 від 23.12.2019 року. При цьому працівниками поліції відносно гр. [PERSON] було складено адміністративні матеріали, а саме: протокол серії АПР18 263230 від 24.12.2019 за ст. 173-2 КУпАП; постанова серії АА 101277 від 07.02.2017 року за ч.1 ст. 178 КУпАП; постанова серії АПО18 700222 від 07.07.2019 року за ч.2 ст. 178 КУпАП (а.с.30). [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданого 22.06.2020 року Департаментом праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради (а.с. 69). 01.12.2011 року між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Шумна 24» м.Ужгорода та [PERSON] укладено договір №5 про надання послуг з утримання будинку [ADDRESS] . Із довідки, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Шумна 24» від 10.11.2020 року слідує, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , отримала житло в 1984 році як кругла сирота, працівник взуттєвої фабрики та як мати одиночка (а.с.79). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка №236755960, слідує, що в реєстрі відсутні відомості, щодо права власності, інших речових прав на нерухоме майно за [PERSON] (а.с.91). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Застосовані норми права, позиція суду та оцінка доводів: Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина 1 ст. 4 ЦПК Укаїни передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена її сім`ї на користування квартирою. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому, при вирішенні спірних правовідносин підлягають врахуванню обставини, визначені ст.116 ЖК УРСР. У ст.157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. За умовами норми ст.116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. Під систематичністю необхідно розуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). До матеріалів справи позивачем не було долучено жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] вчиняв правопорушення чи інші протиправні дії (систематично порушував правила співжиття), які унеможливлюють проживання позивачки разом з ним у спірній квартирі, а також не надано доказів того, що до відповідача застосовувались заходи впливу, які не дали позитивного результату. Долучена позивачем відповідь Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області від 21.09.2020 року за №340/д/106/25/1-2020, згідно якого [PERSON] зверталась з приводу неправомірних дій [PERSON] при відсутності постанов судді про визнання [PERSON] винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, не може бути визнаний належним доказом того що відповідач систематично порушував правила співжиття. З вказаної відповіді також вбачається, що відносно [PERSON] було складено протокол серії АПР18 263230 від 24.12.2019 року за ст.173-2 КУпАП, проте рішення за результатами розгляду вказаного протоколу суду надано не було. Відтак, факти звернення до правоохоронних органів зі скаргами на поведінку відповідача щодо вчинення останнім домашнього насильства без застосування до винної особи заходів попередження чи впливу цими органами про недопущення порушення правил співжиття не є підставою для виселення. Долучена позивачем заява [PERSON] не є належним та допустимим доказом по даній справі, оскільки з її змісту неможливо встановити кому така адресована, у ній відсутня дата її написання. Стороною позивача клопотань про допит вказаної особи, в якості свідка заявлено не було. Крім того, доказів, що на підставі вказаної заяви відповідними органами були вжиті заходи попередження або громадського впливу щодо [PERSON] суду надано не надано. Суд враховує, що вимога про виселення з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, може бути заявлена лише у разі, коли після застосування заходів впливу до винної в порушенні правил громадського співжиття особи, її поведінка не змінилася і вона вчинила нові неправомірні дії, несумісні з установленими правилами соціального співіснування. Разом з тим, позивач не надала жодних доказів, що такі заходи застосовувалися відносно [PERSON] , проте не дали позитивних результатів. Інших доказів на підтвердження зазначених позивачем обставин суду надано не було. При ухваленні рішення суд також враховує, що [PERSON] є колишнім членом сім`ї власника квартири, зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, проживає у ньому на законних підставах протягом тривалого часу, є інвалідом ІІ групи, іншого житла у власності немає. Враховуючи наведене, позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Надані позивачем докази не підтверджують наявність підстав для виселення відповідача із спірної квартири. Відсутні докази, що в даному випадку порушено баланс між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою. Позивачем не доведено порушення прав, за захистом яких вона звернулася до суду. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відтак судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed