Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

01 грудня 2015 року [PERSON] через свого представника - [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, уточнивши який просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 21837,45 грн., з яких: основний борг - 6554,22 грн., моральну шкоду у сумі 10 000 грн., 3% річних у сумі 393,78 грн. та інфляційні нарахування у сумі 4889,45 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є користувачем банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] по отриманню соціальної допомоги на утримання дитини. В березні 2014 ПАТ КБ «Приватбанк» заблокував картку і вона не може користуватися своїми коштами, які знаходяться на картковому рахунку по нарахуванню соціальної допомоги на утримання дитини в розмірі 6554,22 грн., які вона позбавлена можливості отримати, оскільки картка заблокована. Відповідач, в свою чергу, належним чином на її звернення про розблокування картки та сплату відповідних коштів не реагує. Позивач у судове засідання не з'явилась, направивши до суду свого представника. В своїй письмовій заяві останній, який діє на підставі довіреності від 13.11.2015 року просить проводити розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання в режимі відеоконференції з Самарським районним судом м. Дніпропетровська не з'явився, з невідомих для суду причин. До суду надійшли письмові заперечення, в яких відповідач зазначив, що позивач не довів наявність обмежень у користуванні вказаним рахунком. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є користувачем банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] по отриманню соціальної допомоги на утримання дитини. Правовідносини між позивачем та Банком підтверджуються випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26.11.2015 про наявність у [PERSON] вищевказаного рахунку та залишку коштів на ньому в сумі 6554,22 грн. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожна фізична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше ніж в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Ст.41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст.321 ч.1 і 2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з частинами 1,2,3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. За диспозицією статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Також встановлено, що в березні 2014 року картку позивача було заблоковано, в результаті чого вона була позбавлена права розпоряджатися коштами, що знаходяться на картковому рахунку. Заперечення відповідача щодо відсутності доказів наявності обмежень у користуванні вказаним рахунком спростовується письмовим зверненням [PERSON] відповідно від 03.06.2015р. до ПАТ КБ «Приватбанк» щодо факту заблокованого рахунку, яке відповідач отримав 09.06.2015р., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення. /а.с.5,6/ Протягом часу з березня 2014 року по день винесення рішення по справі позивач намагається вирішити з банком дане питання шляхом переговорів через контакт-центр банку, консультантів банку, однак позитивного результату не отримав. Суд із заперечень Банку не встановив причини блокування коштів позивача. Відповідно до статті 1074 ЦК обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до п.91 розділу VIII Постанови Правління НБУ від 26.06.2015 року №417 "Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу" (далі - Постанова) банк зобов'язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов'язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій. Відповідач як суб'єкт первинного фінансового моніторингу повинен був діяти у відповідності із вимогами ст.17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (надалі Закон), зокрема, щодо дотримання порядку та строків зупинення фінансових операцій, щодо яких є мотивована підозра, що вони пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, чи щодо яких застосовані міжнародні санкції. Відповідно до ч.6 ст.17 Закону строки зупинення фінансових операцій суб'єктами первинного фінансового моніторингу та Спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій-пятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають. Суд вважає, що доказів законності обмеження права позивача щодо розпорядження нею коштів на картковому рахунку [NUMBER] відповідачем не надано, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 6554,22 грн. Статтею 1073 ЦК України передбачені правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта, у тому числі обов'язок банку сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки у разі порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка, якщо інше не встановлено законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). Виходячи із положень ст.625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, втрати від інфляції за період з квітня 2014 року по квітень 2016 року становлять - 4889,45 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 01.04.2014 року до 01.04.2016 року - 393,78 грн. /а.с.34/ Вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне. Стаття 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Для відшкодування моральної шкоди, в силу наведених норм, необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього або приниження честі та гідності позивача. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Проте, на підтвердження завдання моральної шкоди позивач не надав жодних доказів. У зв'язку із недоведеністю позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги. Крім того, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed