Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

7 жовтня 2016 року, представник ПАТ «Укртрансгаз» в особі ОЛВУМГ філії УМГ «Прикарпаттрансгаз» звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, зобов'язати відповідача невідкладно знести огорожу, яка знаходиться в межах охоронної зони магістрального газопроводу - відводу до ГРС Одеса-3 на 106,75 км. на території Сухолиманської сільради Овідіопольського району Одеської області : [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір 1378 грн., мотивуючи це незаконною, без відповідних дозволів побудовою відповідачем огорожі в охоронній зоні магістрального газопроводу без отримання дозволу експлуатуючого вказаний газопровід підприємства. В судовому засіданні представник позивачів повністю підтримав свій позов та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості і безпідставності та з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316,317,319 ЦК України передбачено, що правом власності - є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно із ст.ст. 321,325,328 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 346 ЦК України прямо передбачає підстави припинення права власності : відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, знищення майна, викуп пам`яток історії та культури, викуп земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю, викуп нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене, звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника, ревізії, конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. У відповідності із ст.ст. 373,375 ЦК України - право власності на землю гарантується Конституцією України та набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї земельної ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель та споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову - здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно із ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.ст. 1163,1164 ЦК України - юридична особа, майну якої загрожує небезпека, має право вимагати її усунення від того, хто її створює. У разі не усунення загрози майну юридичної особи, заінтересована особа має право вимагати вжиття невідкладних заходів щодо усунення загрози. Згідно із ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Статтею 112 ЗК України передбачено, що охоронні зони створюються : навколо особливо цінних природних об'єктів, об'єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо, з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів, уздовж ліній зв'язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об'єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля , суміжні землі та інші природні об'єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України. Згідно ст.ст. 125,126 ЗК України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - об'єктами містобудування на державному та регіональному рівнях є планувальна організація території, система розселення, система взаємопов'язаного комплексного розміщення основних об'єктів промисловості, транспорту, інженерної та соціальної інфраструктури, функціональне зонування території України, її частин (груп областей), території АРК, областей, адміністративних районів. Об'єктами містобудування на місцевому рівні є планувальна організація території населеного пункту, його частини (групи земельних ділянок) зі спільною планувальною структурою, об'ємно-просторовим рішенням, інженерно-транспортною інфраструктурою, комплексом об'єктів будівництва, що визначаються відповідно до : у населених пунктах - меж населених пунктів, їх функціональних зон (сельбищної, промислової тощо), житлових районів, мікрорайонів (кварталів), приміських зон відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні; за межами населених пунктів - меж приміських зон, а також функціональних зон відповідно до містобудівної документації на регіональному рівні. Об'єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об'єкти інженерно-транспортної інфраструктури. Суб'єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи. Стаття 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачає, що елементами (частинами) об'єктів благоустрою є : 1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів; 2) зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об'єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; 3) будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; 4) засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; 5) технічні засоби регулювання дорожнього руху; 6) будівлі та споруди системи інженерного захисту території; 7) комплекси та об'єкти монументального мистецтва, декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; 8) обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків; 9) малі архітектурні форми; 10) інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами. Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою, до яких належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил. Пунктами 7,8 Постанови Кабінету Міністрів України № 1747 від 16.11.2002 р. «Про затвердження Правил охорони магістральних трубопроводів» передбачено - в умовах існуючої забудови розміри охоронних зон можуть зменшуватися Держнаглядохоронпраці з урахуванням розташування існуючих споруд, рельєфу місцевості тощо на підставі обґрунтування, поданого власником забудови та погодженим з підприємством магістрального трубопровідного транспорту та відповідними органами державного нагляду і контролю. Матеріали виконавчої зйомки об'єктів магістрального трубопровідного транспорту передаються підприємством магістрального трубопровідного транспорту районним (міським) держадміністраціям для нанесення їх на районні карти землекористування. Частиною 1 пункту 7 статті 16 Закону України «Про трубопровідний транспорт» передбачено, що підприємства трубопровідного транспорту зобов'язані забезпечити передачу матеріалів виконавчої зйомки, оформлених у встановленому порядку - будівельно-монтажним організаціям і замовникам, місцевим органам державної виконавчої влади і органам місцевого самоврядування для нанесення їх на районні карти землекористування, які у встановленому законом порядку надають відомості про місцезнаходження трубопроводів заінтересованим підприємствам та організаціям. Суд встановив, що рішенням Сухолиманської с/р № 418-VI від 22.04.2015 р. було надано відповідачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,24 га в с. Сухий Лиман для ведення селянського господарства із земель, які не надані у власність та користування за адресо. : вул. Зелікова, 75 і в разі наявності на ділянці підземних комунікацій обов'язково передбачити узгодження проекту відведення з власниками підземних та надземних комунікацій та службами, які їх обслуговують та експлуатують (а.с. 17). Як з`ясував суд, відповідач є власником земельної ділянки площею 0,2277 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою : [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.10.2015 р., кадастровий номер [NUMBER] (Індексний номер : 46198412) та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серії [NUMBER] від 29.09.2015 р., категорія : землі сільськогосподарського призначення з вказівкою на обмеження у використанні земельної ділянки : охоронна зона навколо (вздовж) об'єкту транспорту, площею 0,1831 га, на яку поширюється обмеження на підставі Постанови КМУ № 1747 від 16.11.2002 р. «Про затвердження Правил охорони магістральних трубопроводів» (а.с. 37-40). З матеріалів позову вбачається, що магістральний газопровід-відвід до ГРС Одеса-3 було введено в експлуатацію у 1987 р. та згідно технічного паспорту, вказаний газопровід високого тиску 1 класу з умовним діаметром труб 530 мм, проектним тиском 55 кгс/см.кв., який на сьогодні експлуатується з робочим тиском 35 кгс/см.кв. Як стверджується у позові, при об'їзді та обстеженні трас газопроводів було встановлено, що в охоронній зоні, на відстані 20 метрів від осі магістрального газопроводу-відводу до ГРС Одеса-3 на 106,75 км. території Сухолиманської с/р, навколо земельної ділянки відповідача збудована залізобетонна огорожа, що підтверджується актом інженера ЛЕС Одеського ЛВУМГ від 04.02.2016 р., фотографією з супутника, схемою проходження МГ-відводу до ГРС Одеса-3, фото-таблицею, витягом з кадастрової карти України, листом Сухолиманської с/р № 262 від 06.08.2015 р. (а.с. 6-16). Суд критично ставиться до вищевказаних актів, які не є правовстановлюючими документами і відповідно не є належними доказами по справі, підписаними доречи зокрема самим представником позивачів, з вказаними актами не був ознайомлений відповідач, хоча вони стосуються його безпосередньо, враховуючи, що відстань 20 м. від газопроводу, на якій нібито знаходиться огорожа відповідача, насправді становить 45,5 м., що підтверджується витягом з кадастрової карти (а.с. 67). Суд встановив і це підтверджується листом Департаменту ДАБІ в Одеській області від 30.12.2015 р. № 05/1-17510, що встановлена відповідачем огорожа навколо вищевказаної земельної ділянки, яка належить останньому на праві власності - є ні чим іншим як елементом благоустрою земельної ділянки згідно із ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», і як встановив суд, є тимчасовою розбірною спорудою, а не капітальним будівництвом як стверджує представник позивачів, а тому на думку суду, не підпадає під заборону згідно із ч. 4 ст. 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об'єктів магістральних трубопроводів» (а.с. 41). В судовому засіданні відповідач пояснив суду, що встановлення ним тимчасової розбірної огорожі було здійснено ним для безпечного використання власної земельної ділянки за призначенням, у зв'язку з тим, що навколо ділянки знаходяться пасовища і скот постійно заходить на його земельну ділянку, знищуючи насадження, поряд з ділянкою знаходиться звалище сміття, відходів будівельних матеріалів, трава навколо ділянки не коситься, що влітку призводить до її загорання, поряд з ділянкою проживають БОМЖі, а в 2015 р. з території охоронної зони, про яку згадують позивачі, відповідачем та його сусідами у 2015 р. було вивезено 30-ть машин сміття (а.с. 42-52). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем при встановленні тимчасової розбірної огорожі без фундаменту - були дотримані норми вимог ст. 96 ЗК України, ст. 376 ЦК України, і вказана огорожа не відноситься до залізобетонного паркану, а є тимчасовим елементом благоустрою, яка не підлягає знесенню, враховуючи, що лише частина вказаної огорожі площею 0,1831 га встановлена в охоронній зоні, що підтверджується вищевказаним витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 37-38). Крім того, представником позивачів не було документально та належними і допустимими доказами, передбаченими ст.ст. 10,57-60 ЦПК України доведено суду, що зазначеному магістральному газопроводу загрожує будь-яка небезпека встановленою відповідачем тимчасовою огорожею без фундаменту, а сам позов направлений на перешкоджання відповідачу використовувати за призначенням земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства. Щодо нібито порушення відповідачем п. 4 рішення Сухолиманської с/р № 418-VI від 22.04.2015 р. про те, що в разі наявності на ділянці підземних комунікацій обов'язково передбачити узгодження проекту відведення з власниками підземних та надземних комунікацій та службами, які їх обслуговують та експлуатують з посиланням на попередження Сухолиманського сільського голови - суд звертає увагу на те, що газопровід по території земельної ділянки [ADDRESS] - не проходить, а охоронна зона, про яку згадують позивачі у позові, до підземних комунікацій не відноситься (а.с. 24). Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем без будь-яких порушень чинного земельного та архітектурно-будівельного законодавства, було встановлено тимчасову огорожу без фундаменту навколо земельної ділянки, яка належить йому на праві власності. Враховуючи викладене, а також, недоведеність своєї обґрунтованої правової позиції представником позивача, яка базується виключно на його припущеннях про нібито загрозу роботі і обслуговування газопроводу тимчасовою огорожею встановленою відповідачем навколо своєї земельної ділянки на частині охоронної зони, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивачів, у задоволенні яких слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed