Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Відповідача, вимоги якого в ході розгляд справи неодноразово уточнював, та в обґрунтування якого остаточно зазначив, що умови Договору про надання послуг № Н-19424, укладеного 16.02.2012 р. з Відповідачем містять несправедливі щодо нього, як споживача, умови. Так, скориставшись своїм правом на одностороннє розірвання договору в зв'язку з тривалим невиконанням Відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо придбання Позивачу автомобіля, Позивач 02.06.2014 р. подав Відповідачу відповідну заяву з вимогою повернення всієї суми сплачених коштів в розмірі 50336,4 грн. Разом з тим, Відповідач прийнявши його заяву про розірвання договору сплатив йому лише частину сплачених коштів в розмірі 35827,00 грн. Решту коштів в сумі 14509.40 грн. Відповідач відмовився повертати, посилаючись на положення п. 13.2. Додатку № 2 Договору № Н-19424, згідно якого у випадку розірвання договору за ініціативи Клієнта компанія здійснює повернення лише Чистих внесків, сплачених клієнтом, при цьому з утриманням штрафу в розмірі 2 перших фактично сплачених чистих внесків та не раніше 18 місяців з моменту розірвання договору. Зазначає, що укладені 16.02.2012 року Договір про надання послуг № Н-19424 та Договір комісії № Н -19424/1, є недійсними, та до них мають бути застосовані наслідки недійсності, оскільки вони суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» через те, що вони містять несправедливі для споживача умови, чим створюють істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Діяльність компанії містить ознаки нечесної підприємницької практики, якщо споживача введено в оману, а саме наявність утворення, експлуатації та сприяння розвитку пірамідальної схеми. Також вказує, що діяльність Відповідача з надання фінансових послуг вимагає ліцензування такої діяльності. Однак, на день укладення зазначених договорів Позивачу нічого не було відомо про відсутність у Відповідача ліцензій на надання фінансових послуг і про те, що Відповідач не є фінансовою установою, а тому не має права здійснювати діяльність з надання фінансових послуг. Тобто Позивач діяв добросовісно, а відповідач - недобросовісно, так як ввів Позивача в оману, приховавши від Позивача інформацію щодо відсутності у нього ліцензій на надання фінансових послуг. Позивач зазначає, що протиправними діями Відповідача йому заподіяно моральної шкоди. Її наявність Позивач обґрунтовує тим, що внаслідок неотримання автомобіля, вкрай необхідного для побуту сім'ї і професійної діяльності Позивача, незаконного п'ятирічного утримання Відповідачем коштів з сімейного бюджету, різко погіршився стан здоров'я Позивача, який сильно нервував, впав в депресію, втратив спокій і сон, дії Відповідача порушили звичайний уклад життя Позивача, який був позбавлений не тільки засобу пересування, але й частини коштів на його придбання, а також був змушена декілька років боротися за повернення своїх коштів. Розмір моральної шкоди Позивач обґрунтовує тим, що Відповідач декілька років безпідставно утримував кошти у себе, розпоряджався ними, користувався, збагачувався. Планувалася купівля автомобілю імпортного виробництва, закупівля якого за кордоном відбувається в іноземній валюті. Внаслідок повернення частини коштів протягом чотирьох років та інфляційних процесів в Україні відбулася девальвація гривни по відношенню до долару та євро - основних валют, за які можуть бути придбані іноземні автомобілі, тобто офіційний курс гривні НБУ знизився більше ніж в тричі по відношенню до долару США з 7,99 грн. за 1 долар США станом на 16.02.2012 року до 26,9729 грн. станом на 23.02.2017. Тобто несплачена сума боргу по курсу 2012 року в доларовому еквіваленті мала становити 1815,95 доларів США, а на день подачі уточненої позовної заяви становить 537,93 доларів США. 1815,95 доларів США в перерахунку на курс НБУ станом на 23.02.2017 року становить 48981,44 грн., яку Позивач просить стягнути з Відповідача у відшкодування моральної шкоди. З урахуванням зазначено, Позивач просив суд визнати порушення Закону України «Про захист прав споживачів», а також його прав, як споживача, при укладенні 16.02.2012 року Договору про надання послуг № Н-19424 та Договору комісії № Н -19424/1 через те, що вказані правочини містять несправедливі для Позивача умови, чим створюють істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, а також через те, що вони здійснені із використанням нечесної підприємницької практики, яка полягає у введенні Позивача в оману шляхом залучення його коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми; визнати вказані правочини недійсними, як такі, що були укладені Позивачем без ліцензій на надання фінансових послуг, а також здійснених із використанням нечесної підприємницької практики, яка полягає у введенні в оману споживача шляхом залучення його коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми; застосувати наслідки визнання недійсності договорів, шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача несплаченої суми боргу в розмірі 14509,40 грн., стягнути з Відповідача моральну шкоду в розмірі 48981,44 грн. В судовому засіданні представник Позивача підтримав доводи та вимоги позовної заяви, просив її задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Підтримав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи, в яких зазначено, що на момент укладення договорів господарська діяльність у придбанні автомобіля за договорами Про надання послуг та Комісії не була віднесена до переліку видів діяльності, що вимагають спеціальних дозволів (ліцензій). З жовтня 2012 року ТОВ «Автоклуб» припинив надання вищевикладених послуг у зв'язку із відсутністю грошових коштів для збільшення резервного фонду до 5000000,00 грн., як це передбачено ліцензійними умовами. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши, пояснення представників сторін дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що 16.02.2012 року між сторонами укладено Договір про надання послуг № Н-19424, за умовами якого Відповідач зобов'язався надати Позивачу систему послуг, спрямованих на придбання автомобіля зазначеного в Додатку № 1 до договору, через систему «Автоклуб», організовану ТОВ «Автоклуб». Того ж дня між сторонами укладено Договір комісії № Н-19424/1, за яким Комісіонер (Відповідач) зобов'язався за дорученням комітента (Позивача) за винагороду зробити пошук продавця автомобіля, визнаного договірними умовами; укласти договір купівлі-продажу нового автомобіля з продавцем від свого імені і за рахунок комітента; передати комітентові автомобіль. Згідно з Додатком №1 від 16.02.2012 р. до Договору № Н-19424 і Договору № Н-19424/1 об'єктом Договору є автомобіль марки «Renault» моделі Duster, вартістю 136000,00 грн. та визначено кількість адміністративних платежів - 100 місяців; кількість чистих внесків - 100 місяців; період сплати всієї кількості Чистих і Адміністративних внесків - 100 місяців; розмір адміністративного внеску (з ПДВ) - 0,2 % від ціни автомобіля; розмір чистого внеску (з ПДВ) - 1% від ціни автомобіля, розмір половинного чистого внеску - 0,5 % від ціни автомобіля; розмір одноразового вступного внеску - 3% від Ціни автомобіля; одноразова винагорода Комісіонера - 19,98 грн. Відповідно до розділу 7 Додатку №2 до Договору № Н-19424 і Договору № Н-19424/1 Правил здійснення діяльності і функціонування системи Автоклуб, з початку розкладу внесків ТОВ «Автоклуб» починає надсилати Учаснику системи по місцю його проживання, зазначеному в Додатку № 1, квитанції (рахунки) для сплати його внесків із розрахованою сумою до сплати. З початку Розкладу внесків і до його закінчення або сплати усієї кількості внесків, передбачених Розкладом, Учасник системи зобов'язаний щомісячно сплачувати Чистий та Адміністративний внески згідно направлених йому квитанцій. Суми щомісячних внесків розраховуються відповідно до цих Правил і Додатку № 1. Сплата внесків здійснюється по отриманих від ТОВ «Автоклуб» квитанціях (або заповнених власноручно платіжках відповідно реквізитам ТОВ «Автоклуб»), протягом перших 10 календарних днів кожного місяця. Згідно наданих Позивачем квитанцій, на виконання вищезазначених зобов'язань ним сплачено 4080 грн. - вступного внеску та комісії; в рахунок повного внеску, що включали чистий, адміністративний внески та ПДВ - 46256,40 грн., що разом становить 50336,40 грн. Отримання вказаної суми Відповідачем не заперечується. Згідно наданих Відповідачем розрахунків з вказаної суми розмір чистих внесків становить - 38547,00 грн. Даний розмір чистих внесків Позивачем не оспорюється. Згідно п. 13.2. Додатку № 2 Договору № Н-19424, у випадку розірвання договору за ініціативи Клієнта компанія здійснює повернення лише Чистих внесків, сплачених клієнтом, при цьому з утриманням штрафу в розмірі 2 перших фактично сплачених чистих внесків. 02.06.2014 р. Повивач подав до Відповідачу заяву про розірвання Договору про надання послуг № Н-19424 та Договору Комісії № Н-19424/1. Листом від 05.06.2014 р. № 132 Відповідач повідомив Позивача про розірвання договору. Позивачем не заперечується, що йому в порядку п. 13.2. Додатку № 2 до Договору про надання послуг № Н-19424 та Договору Комісії № Н-19424/1 сплачено розмір чистих внесків становить - 38547,00 грн. за мінусом 2720,00 грн.(штрафу), що дорівнює 35827,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимог Позивач вважає, що Договір про надання послуг № Н-19424 та Договір Комісії № Н-19424/1 від 16.02.2012 р. є такими, що порушують ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Відповідач проводив нечесну підприємницьку практику по введенню Позивача в оману, яка полягала в утворенні, експлуатації пірамідальних схем, а також відсутністю у Відповідача ліцензія для діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, яка є обов'язковою. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. До фінансових послуг, зокрема, належить діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ). Діяльність Відповідача з адміністрування фінансових коштів є фінансовою послугою, яка регулюється Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пунктом 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах») (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів із метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Наведене викладене в Постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі 6-2531цс15. Відповідно доводів Позивача Національною комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг інформація про Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоклуб» до Реєстру фінансових установ не вносилась, статусу фінансової установи не набувало, ліцензії, зокрема, на проведення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах та/або інших дозволів на надання фінансових послуг не отримували. Крім цього, даний факт визнається і представником відповідача. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до пункту 14 ст.1 цього Закону нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. В даній справі оспорювані правочини були укладені між сторонами 16.02.2012 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось. Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки Відповідач на час їх укладення діяв відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень, наявність в діях Відповідача нечесної підприємницької діяльності, на момент укладення договору не вбачається. Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької практики, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з указаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Висновок про саме таке застосування статті 19 Закону України викладений в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2013 року в справі № 6-40цс13. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм (ст. 360-7 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Додатку №2 до Договору № Н-19424 і Договору № Н-19424/1 Правил здійснення діяльності і функціонування системи Автоклуб, система автоклуб - це система придбання товарів, що базується на створенні груп покупців (учасників системи), метою яких є придбання автомобілів на підставі, у порядку і на умовах, встановлених договором комісії та договором про надання послуг, відповідними додатками і цими правилами. Так, пірамідальній схемі властива сплата коштів за можливість одержання окремим учасником грошової компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом Угоди, укладеної в рамках функціонування системи «Автоклуб», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним товару - автомобіля. Згідно зі п. 6.1 ст. 6 Договору комісії право власності на автомобіль, переданий комітентові продавцем чи комісіонером у виконання останнім укладеного договору Комісії, належить комітентові. Таким чином, діяльність Відповідача за оспорюваними правочинами не є «пірамідальною схемою» у зв'язку з відсутністю в діяльності Відповідача головних ознак «пірамідальної схеми» - безтоварності та отримання компенсації одним учасником за рахунок інших учасників, оскільки за програмою придбання товарів у групах товар придбавають усі учасники за рахунок об'єднання грошових внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками цієї програми є тільки в часі одержання товару кожним із них, за умови виконання учасником своїх зобов'язань. Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, в п. 2.4. Додатку № 2 до Договорів зазначено, що підписання Учасником системи договору «Комісії», договору «Про надання послуг», відповідних додатків посвідчує факт того, що Учасник системи вивчив умови Договорів і додатків, Сторони погодили ці Договори і додатки на взаємовигідних умовах і зобов'язалися дотримуватися і виконувати їх положення. Відповідно до вимог чинного Законодавства України були дотримані всі вимоги щодо погодження умов та укладення договору. Підписавши договір, сторони підтвердили свої права та обов'язки за ним, погодились з усіма його умовами, у зв'язку з чим зобов'язані їх виконувати належним чином. Також, Позивач не був позбавлений права звернутися за юридичною допомогою до моменту підписання спірних договорів, а також ініціювати зміни в умови договору, які на його думку порушують його права. Проте, Позивач своїм правом не скористався, договори підписав добровільно, а тому зобов'язаний їх виконувати. Враховуючи вищевикладене, задоволення позову із заявлених позивачем підстав щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними не вбачається за можливе. Оскільки судовим розглядом протиправність дій Відповідача під час укладення оспорюваних правочинів не встановлена, позовні вимоги щодо сплати на користь Позивача моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями Відповідача, задоволенню також не підлягають.

Outcome: dismissed