Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

14 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Позовні вимоги мотивував тим, що 07 листопада 1977 року у Львові (тоді -УРСР) в Державній Трудовій Ощадній касі № [NUMBER] дід позивача, [PERSON] , а у 1989 році в інших Державних Трудових Ощадних касах батько позивача, [PERSON] , зокрема в Державному (згодом - Ощадного\ Банку СРСР правонаступником якого на території України є Публічне Акціонерне Товариство «Державний ощадний банк України», відкрили особові рахунки згідно сбергкнижки № 6321, рахунок № [NUMBER] , сбергкнижки № 6318/01 рахунки № [NUMBER] , № [NUMBER] , сбергкнижки № 6319 рахунок № [NUMBER] на суму 23604 радянських карбованців 94 копійок станом на 1 січня 1992 року. Ці кошти не вдалось зняти з рахунку дідусю та батьку позивача, а також позивачу, як спадкоємцю після їх смерті. Зазначає, що звертався з вимогою повернути кошти до Львівського регіонального управління (на той час - Львівське відділення №2) ПАТ "Дочірній БанкСбербанк Росії" та Керуючого відділенням ПАТ «Державний ощадний банк України», однак позивачу відмовили у поверненні коштів йому відмовили. Виплата громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень вкладених до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР тощо, здійснюється ПАТ «Державний ощадний банк України» у відповідності до Постанов Кабінету Міністрів України. Вважає ПАТ «Державний ощадний банк України» належним відповідачем, оскільки Державні трудові ощадні каси СРСР були реорганізовані у ПАТ «Державний ощадний банк України». Оскільки вклади були зроблені в радянських карбованцях, які не є на даний час платіжними засобами, вважає, що виплата заборгованості має відбутися у американських доларах за діючим на той час (01 січня 1992 року ) офіційним курсом 1 американський долар = 0,67 рад. крб., що становить 35 231,25 дол. США. Зазначає, що ощадні книжки були безтерміновими зі встановленням 3 % річних. Так як з моменту вкладу минуло 31 роки - за весь цей період були нараховані 3% річних, а саме 39106,68 дол. США. Оскільки радянські карбованці знецінювались, то за весь період користування коштами відповідачу слід нарахувати і виплатити грошову компенсацію з врахуванням рівня інфляції. Просить суд: визнати за ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість перед позивачем з боку колишнього Державного Банку СРСР щодо не повернутого грошового вкладу в сумі 23604 рад. крб. 94 коп.; зобов`язати відповідача повернути банківський вклад в сумі 23604 рад.крб. 94 коп. у перерахунку по курсу який діяв на ( 1 січня 1992 року ) 1 рад.крб = 0,67 дол. США, а саме - 35231,25 дол. США; сплатити 3% річних за період 31 роки від простроченої суми, а саме 39106,68 дол. США; сплатити нарахування на прострочене грошове зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції та неустойку (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен рік. Ухвалою від 18 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 23 березня 2020 року на адресу суду від представника АТ «Державний ощадний банк України» надійшов відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивує тим, що відповідно до п.1 Статуту АТ «Ощадбанк», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.02.2003 року № 261, Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі Банк) є державним банком, утвореним відповідно до розпорядження Президента України від 20.05.1999 року № 106, Постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.1999 № 876 шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у Державний ощадний банк України з організаційно-правовою формою відкрите акціонерне товариство, що зареєстроване Національним банком України 28.12.1999 року. В подальшому відповідно до положень ЗУ «Про акціонерні товариства» тип установи було змінено на публічне акціонерне товариство. Згідно даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, датою державної реєстрації створеного АТ «Ощадбанк» є 31.12.1991 року, тобто після виникнення обставин відкриття особових рахунків у період з 1977 по 1989 р.р., про які зазначає позивач у своєму позові. За таких обставин, АТ «Ощадбанк» не несе та не може нести відповідальність по зобов`язаннях, які виникли за наслідками діяльності Ощадного банку СРСР та до утворення АТ «Ощадбанк». Судом 16 квітня 2020 року закрито \~ \~ \~ \~ підготовче провадження та призначено \~ \~ \~ \~справу до розгляду. 17.04.2020 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшло заперечення на відзив, у якому позивач заперечує проти доводів відповідача наводячи мотиви аналогічні тим, що були викладені у позовній заяві. В судовому засіданні 09.06.2020 року позивач позовні вимоги підтримав та просив позов повністю задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та зазначав, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, суд виходить з вимог ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається із змісту позовної заяви, спадкодавці позивача розмістили вклади в установах Ощадного банку СРСР до 1991 року, а Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» є належним відповідачем, оскільки згідно відомостей розміщених на офіційному сайті банку [INFO] [INFO] ua, Державні трудові ощадні каси СРСР були реорганізовані у ПАТ «Державний ощадний банк України». У своїй позовній заяві позивач зазначає, що він являється спадкоємцем по смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] та діда [PERSON] , який помер [INFO] . На підтвердження того, що позивач є спадкоємцем, останній разом із позовом подав суду копії свідоцтва про смерть [PERSON] серія [NUMBER] , виданого 21.11.2011 року та свідоцтва про смерть [PERSON] серія [NUMBER] , виданого 22.02.2002 року. Також надано копії заповіту [PERSON] від 08.07.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Винниківської державної нотаріальної контори Львівської області Кропельницької Н.І.; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.07.2011 року за номером 51399017 та заповіт [PERSON] посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А. 21.12.2001 року. З огляду на наведене суд зазначає, що відповідно до\~статті 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені в\~статті 1219\~ЦК України. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені ст. 1269\~ЦК України. Так, згідно з ч.3 ст.1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Важливим є те, що чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини та оформлення спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Однак, як під час подання позову до суду, так і в ході розгляду даної цивільної справи, позивачем не було надано жодного документа чи належним чином завіреної копії такого, про те, що позивачем було прийнято спадщину у встановленому законом порядку. А відтак, суд об`єктивно позбавлений можливості встановити таку обставину, що серед іншого свідчить про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог позивача. Так, в розумінні приписів цивільного законодавства позивач не є спадкоємцем, а отже правонаступником [PERSON] та [PERSON] , якими було розміщено вклади в установах Ощадного банку СРСР до 1991 року, у правовідносинах пов`язаних із поверненням таких вкладів. Крім цього, твердження позивача про те, що відповідач АТ «Державний ощадний банк України» несе зобов`язання по сплаті заборгованості по вкладу як правонаступник Ощадного банку СРСР не відповідає дійсним обставинам справи, є необґрунтованим та не підтверджується належними доказами з огляду на наступне. Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються\~Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», на підставі цього\~Закону\~встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України. Згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», державна зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Статтею 6 ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~передбачено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до\~статті 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Кабінет Міністрів України відповідно до\~Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР\~приймав постанови про виплату частинами заощаджень громадян, а саме: Постанови від 08 червня 1998 року № 825, від 17 травня 2000 року № 817, від 26 березня 2001 року № 275, від 05 квітня 2002 року № 471, від 26 березня 2003 року № 382, від 11 березня 2004 року № 306, від 30 травня 2005 року № 409, від 03 серпня 2006 року №1091, від 01 березня 2007 року № 366, від 09 січня 2008 року № 1, від 20 травня 2009 року № 481, від 23 квітня 2012 року № 346, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень. Частиною 2\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Діючим законодавством прямо не передбачений обов`язок Кабінету Міністрів України виділяти кошти в межах Державного бюджету для покриття витрат, пов`язаних із компенсацією заощаджень громадян України відповідно до\~Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №13-рп/2001\~у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності\~Конституції України\~окремих положень\~Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям\~13,\~41,\~64 Конституції України. Крім того, вказаним рішенням Конституційного Суду України визначено, що відновлені та проіндексовані згідно із Законом вклади є об`єктом права приватної власності громадян. Слід зазначити, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень відповідно до\~Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~проводиться виключно в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України, для чого в Державному бюджеті України, починаючи з 1997 року, передбачаються відповідні кошти. Закон передбачав поетапне, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин повернення знецінених грошових заощаджень. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Ним також встановлюється перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат, що здійснюються у разі смерті вкладника. Згідно з\~рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001\~положення\~Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~в частині щодо повернення заощаджень громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, відновлених та проіндексованих згідно з цим Законом в установах Ощадного банку України, залежно «від віку вкладника» та «інших обставин» визнані такими, що не відповідають\~Конституції України\~(є неконституційними). Ці положення втратили чинність з дня\~ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Починаючи з 2002 року, виплати громадянам України грошових заощаджень, вкладених до 2 січня 1992 року в установи колишнього Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, правонаступником якого є відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» проводяться незалежно від віку вкладника та інших обставин. Однак при проведенні зазначених виплат не враховується також вимога Закону щодо повернення заощаджень в залежності від суми вкладу. Із роз`яснення Верховного Суду України від 15 березня 1999 року № 1-5/117 «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» судами встановлено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Заощадження повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, встановленої поетапності та черговості їх повернення, визначеного співвідношення між групами вкладників. Те, що грошові кошти, які підлягають виплаті згідно з\~Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України»\~визнаються боргом та повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, які надаються особам Державою через органи державного казначейства на певних умовах та в певних розмірах підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 02 липня 2002 року у справі « [PERSON] та інші проти України». Згідно з\~постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 346 «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, та в облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР»\~виплата компенсації в 2012 році передбачалась вкладникам, відомості про яких станом на 01 січня 2012 року внесені до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян» та які не отримали протягом 2008 року компенсацію втрат від знецінення грошових заощаджень у межах залишку проіндексованого вкладу, але не більше ніж 1000,00 гривень на одного вкладника. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» суд відмітив: не заперечується, що заявники можуть забрати вклади із відповідними процентами, якщо захочуть. Із матеріалів справи не встановлено, що хтось із заявників використав це право. Навпаки, деякі заявники стверджували,що не мають необхідності у першочергових вкладах, наполягаючи на тому, що основним предметом їх заяв є можливість отримати проіндексовані суми. При даних обставинах і у тій мірі, в якій заявники торкаються повернення вкладів, суд вважає, що заявники не можуть вимагати кваліфікувати їх як «потерпілих» на підставі\~статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Що стосується засобів, передбачених\~Законом України\~«Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», які відповідають проіндексованій вартості вкладів, суд відмічає, що ці засоби належать до засобів Державного казначейства, виділених Державою на визначених умовах. Також суд нагадав, що право на індексування заощаджень не гарантується як таке статтею 1 Протоколу № 1, тому не може бути застосована до випадків, які розглядаються. Слід зауважити, що 05 лютого 2004 року Верховна Рада України прийняла Постанову «Про ініціативу створення у складі Міжпарламентської комісії із співробітництва Верховної Ради України та Федеральних Зборів Російської Федерації міжпарламентської групи для врегулювання з Російською Федерацією питань розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку СРСР по вкладах громадян України», відповідно до положень якої, вирішено звернутися до Федеральних Зборів Російської Федерації з ініціативою щодо створення у складі Міжпарламентської комісії із співробітництва Верховної Ради України та Федеральних Зборів Російської Федерації міжпарламентської групи для врегулювання питань, що стосуються розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку СРСР по вкладах громадян України. Крім того, Верховною Радою України була створена Тимчасова Спеціальна комісія з питань фінансово-економічного обґрунтування джерел і механізму відновлення заощаджень громадян України, яка проводила роботу по вишуканню додаткових джерел фінансування передбачуваних витрат у двох напрямах: визначення зовнішніх та внутрішніх джерел. З метою вишукання зовнішніх джерел була проведена значна робота по пошуку матеріалів, що підтверджували б зобов`язання колишнього Ощадбанку СРСР по вкладах громадян України. Вивчивши ці матеріали, комісія дійшла висновку щодо необхідності поновлення переговорів з Російською Федерацією для врегулювання взаємовідносин із зазначеного питання. Постановою Верховної Ради України від 1 червня 2000 року № 1754-Ш «Про боргові зобов`язання держави перед громадянами України, яким відновлено грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установах Ощадного банку» зобов`язано Кабінет Міністрів України порушити перед Російською Федерацією питання про врегулювання взаємовідносин з питань, що стосуються розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку СРСР перед громадянами та повернення Україні 84,3 млрд. крб., що були станом на 1 січня 1991 року акумульовані в Ощадному банку СРСР і є власністю громадян України. Це викликано, насамперед, тим, що протягом всього періоду діяльності установи Ощадного банку СРСР на території України залучали вільні кошти на вклади, обслуговували обіг державних цінних паперів та проводили розрахунково-касове обслуговування населення. Залучені на вклади кошти протягом року акумулювалися на кореспондентських рахунках установ Ощадного банку СРСР на території України. Відповідно до встановленого порядку, щорічно ( після закінчення календарного року) загальна сума залишку коштів на кореспондентських рахунках установ Ощадного банку СРСР на території України списувалися на кореспондентський рахунок Правління Ощадбанку СРСР, а останнє передавало їх Державному банку СРСР та Міністерству фінансів СРСР. Згідно Угоди, підписаної Головою Нацбанку України, Ощадбанк СРСР з коштів, які значилися у розрахунках з Правлінням Ощадбанку СРСР на рахунку № [NUMBER] у розмірі 82,9 млрд. руб. оформляє як міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку СРСР на термін до врегулювання питання про розподіл внутрішнього боргу СРСР та відповідного врегулювання розрахунків між Ощадбанком СРСР і Держбанком СРСР. Передбачалось, що у 1991 році Ощадбанк СРСР сплатить за цей кредит плату у встановленому на цей рік розмірі; розмір плати на 1992 та наступні роки буде встановлюватися спеціальною угодою сторін. Решту коштів у розмірі 1,4 млрд. рублів переоформлено у міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку СРСР під 7 відсотків річних терміном до врегулювання Ощадбанком СРСР розрахунків з Мінфіном СРСР по державному боргу. 13 березня 1992 року в м. Москва державами-учасницями СНД підписано Угоду про принципи і механізми обслуговування внутрішнього боргу колишнього СРСР. Відповідно до зазначеної Угоди (стаття 1) заборгованість населенню з боку уряду колишнього СРСР по залишку вкладів в ощадних банках була віднесена до державного внутрішнього боргу. Згідно статті 2 Угоди, її Сторони беруть на себе зобов`язання з погашення державного внутрішнього боргу колишнього СРСР перед населенням у сумах пропорційно залишку заборгованості, яка рахувалася станом на 1 січня 1991 року на балансах закладів Ощадбанку СРСР на території кожної із Сторін. Зазначена Угода набула чинності з дати її підписання. Відповідно до ноти Міністерства закордонних справ України до Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав, при підписанні Угоди від 13 березня 1992 року Українська Сторона підтримала пропозицію Республіки Білорусь про необхідність одночасного вирішення питання про поділ активів і пасивів колишнього Державного банку СРСР шляхом укладення окремої угоди. При цьому особливо підкреслювалось, що заборгованість, яка налічувалась на 1 січня 1991 року на балансах установ Ощадбанку СРСР на території кожної з держав-учасниць Співдружності, утворилась у зв`язку з вилученням союзними органами коштів з Ощадбанку. Виходячи з цього, міжнародно-правові зобов`язання України, що випливають з Угоди від 13 березня 1992 року, в тому числі стосовно погашення відповідної заборгованості уряду колишнього СРСР населенню щодо залишку вкладів у ощадних банках на території України, виникають лише після поділу активів і пасивів колишнього Державного банку СРСР. Таким чином, згідно з Угодою від 13 березня 1992 року для України зобов`язання по сплаті заборгованості її громадянам по залишку вкладів в установах Ощадного банку СРСР виникають лише після розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР. На теперішній час розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР не відбулося, а отже зобов`язання для України за Угодою від 13 березня 1992 року не виникли. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що заходи спрямовані Державою Україна на відновлення та збереження заощаджень громадян, які були вкладниками в установах Ощадбанку колишнього СРСР, перш за все вживаються Державою, як гарантом захисту майнових інтересів своїх громадян, а не основним боржником у даних правовідносинах. Слід зауважити, що процес міжнародного врегулювання питання щодо повернення вкладів колишнього Ощадного банку СРСР є досить тривалим. Така ж правова позиція з приводу аналогічних правовідносин, що виникли з приводу повернення банківського вкладу колишнього Ощадного банку СРСР висловлена й Верховним Судом у своїй Постанові від 08.08.2019 року, винесеної за наслідками розгляду касаційної скарги у цивільній справі №569/15550/18. Отже, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено відсутність порушення відповідачем прав позивача [PERSON] .

Outcome: dismissed