Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Єрмолая Ростислава Володимировича, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправною бездіяльність, про визнання протиправних дій та зобов`язання вчинити певні дії, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він як фізична особа-підприємець уклав 26 квітня 2018 року із громадянкою [PERSON] договір емфітевзису №09/04/18 відповідно до якого [PERSON] надала, а він отримав в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарських потреб. Договір було укладено на 50 років. Плата за весь строк користування земельною ділянкою була встановлена у розмірі 74500 грн., включаючи податки що утримуються. Державна реєстрація цього договору була здійснена державним реєстратором Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Садошенко В.В. 04.06.2018 року номер запису 26447334. [PERSON] , якого [PERSON] уповноважила нотаріально засвідченою довіреністю звертається до Державного реєстратора Єрмолая Р.В. із заявою про державну реєстрацію факту розірвання договору емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року на підставі угоди від 18 жовтня 2018 року про розірвання договору емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року. Державний реєстратор Єрмолай Р.В. порушив вимоги Закону №1952-ІV в частині того, що він не перевірив отримані документи на відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, в той час коли така суперечність була очевидною, а саме: йому подали заяву про розірвання договору емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року, а у Державному реєстрі прав зареєстровано договір емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року. Договір емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року та договір емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року це зовсім різні договори, в яких: - різні номери №1 відрізняється від №09/04/18; різні дати підписання/укладання: від 29 травня 2018 року та від 26 квітня 2018 року. Державний реєстратор Єрмолай Р.В. порушив вимоги п.2 ч. 3 ст.10 Закону №1952- ІV в частині того, що він зобов`язаний законом перевірити документи на відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, в той час коли така суперечність була очевидною, а саме: йому подали заяву про розірвання договору емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року, а у Державному реєстрі прав зареєстровано договір емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року. Договір емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року та договір емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року це зовсім різні договори, а тому відповідно до пункту 5 частини 1 статті 24 Закону №1952-ІV [PERSON] зобов`язаний був відмовити у державній реєстрації заяви про розірвання договору емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року. Однак в порушення закону вчинив реєстрацію розірвання договору емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року в той час коли його ніхто не просив його розірвати цей договір. Державний реєстратор отримавши заяву на проведення реєстраційних дій не від власника об`єкта нерухомого майна, якою є громадянка [PERSON] а від [PERSON] не повідомив власницю об`єкта нерухомого майна про те, що до нього подано громадянином [PERSON] заяву про розірвання договору емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року, в той час коли у Державному реєстрі прав зареєстровано договір емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року. Також зазначає, що у заяві про реєстрацію іншого речового права від 29.10.2018 року відсутній підпис особи-заявника [PERSON] та відсутній підпис державного реєстратора Єрмолая Р.В. Просить суд визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Державного реєстратора Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Єрмолая Р.В. щодо не перевірки на відсутність суперечностей між заявленими йому [PERSON] вимогами у поданій заяві про розірвання договору емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року та відомостями про речові права на нерухоме майно, що містяться у Державному реєстрі прав, де зареєстровано договір емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року. Визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень Державного реєстратора Чаплиської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Єрмолая Р.В. щодо порушення вимог пункту 5 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині того, що при наявних суперечностях між заявленими 29 жовтня 2018 року громадянином [PERSON] та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно із кадастровим номером 1221487000:01:001:0129, державний реєстратор Єрмолай Р.В. провів державну реєстрацію припинення (розірвання) іншого речового права, а саме договору емфітевзису 09/04/18, серія та номер 09/04/18, виданий 26.04.2018, видавник: укладений між [PERSON] та ПП [PERSON] . Стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати, що пов`язані із прибуттям до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися з невідомої суду причини, хоча про час і місце судового засідання повідомлялися наступне. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням доказів, що є в матеріалах справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. За правилами ст.76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України ), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При вирішенні даного спору суд керується загальними засадами цивільного законодавства, до яких відносяться справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України), а також основними принципами цивільного судочинства, серед яких важливу роль відіграє принцип пропорційності. На тому, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію, наголошено у абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 (справа про акти органів Верховної Ради України). Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. 26 квітня 2018 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір емфітевзису №09/04/18, за умовами якого п. 1, [PERSON] надала, а ФОП [PERSON] отримав в строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарських потреб, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Степнянської сільської ради Дніпропетровської області, площею 3,520 га, кадастровий номер 1221487000:01:001:0129, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 50 років, що передбачено п. 13 даного Договору. Згідно п. 16 вищевказаного Договору, плата за користування земельною ділянкою була встановлена у розмірі 74500 грн., у тому числі податки, які утримуються при виплаті плати за користування згідно з чинним законодавством. Право користування ФОП [PERSON] спірною земельною ділянкою було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, запис про речове право №26447334 від 29 травня 2018 року. Сам факт передачі спірної земельної ділянки підтверджується Актом про передачу та прийом земельної ділянки згідно Договору емфітевзису земельної ділянки №09/04/18 від 26 квітня 2018 року. З моменту укладення державної реєстрації Договору емфітевзису земельної ділянки №09/04/18 від 26 квітня 2018 року та підписання Акту про передачу та прийом земельної ділянки, ФОП [PERSON] користувався спірною земельною ділянкою за її цільовим призначенням на умовах визначних Договором емфітевзису земельної ділянки №09/04/18 від 26 квітня 2018 року. Позивачу стало відомо про здійснення державним реєстратором Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Єрмолаєм Р.В. на підставі заяви [PERSON] , державної реєстрації Угоди про дострокове розірвання Договору оренди (емфітевзису) земельної частки (паю), ділянки №1 від 29 травня 2018 року укладеної 18 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачем було допущено бездіяльність щодо не перевірки на відсутність суперечностей між заявленими [PERSON] вимогами у поданій заяві про розірвання договору емфітевзису №1 від 29 травня 2018 року та відомостями про речові права на нерухоме майно, що містяться у Державному реєстрі прав, де зареєстровано договір емфітевзису №09/04/18 від 26 квітня 2018 року, а також позивач вважає, що відповідачем було вчинено дії, якими порушено вимоги пункту 5 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в частині того, що при наявних суперечностях між заявленими 29 жовтня 2018 року громадянином [PERSON] та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно із кадастровим номером 1221487000:01:001:0129, державний реєстратор Єрмолай Р.В. провів державну реєстрацію припинення (розірвання) іншого речового права, а саме договору емфітевзису 09/04/18. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону України державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. У Постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі № 812/1408/16 (провадження N К/9901/2048119) зазначається наступне: у разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача. Необхідно також відмітити, що у постанові від 06.02.2019 у справі №826/19262/16, а також Постанові Великої палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16, у контексті правовідносин, які виникли через незгоду позивача із рішенням про визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такий спір має розглядатися як такий, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою вже зареєстровано право власності на це майно. У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у спорі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює цивільно-правового характеру правовідносин. Спір у цій справі виник внаслідок незаконної, на думку позивача, реєстрації державним реєстратором припинення права користування земельною ділянкою з ФОП [PERSON] , на той час як правовідносини на підставі договору емфітевзису між позивачем і фізичною особою (власником земельної ділянки), яка у цій справі є третьою особою, на той час не припинилися. Отже, спір виник із приводу порушення права позивача як землекористувача внаслідок спірної угоди про розірвання договору емфітевзису щодо цієї ж земельної ділянки і пов`язаний з діями фізичної особи - власника земельної ділянки. Такий спір має розглядатися як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Тобто оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між учасниками земельних правовідносин про право цивільне, а саме про право на користування конкретної земельної ділянки. Предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків власника земельної ділянки і спір у позивача виник саме із власником земельної ділянки. Оскільки позивач оспорює рішення державного реєстратора, прийняте за наслідком укладення угоди про розірвання договору емфітевзису, то предмет спору, як і результат його вирішення, безпосередньо стосується прав і обов`язків власника земельної ділянки. Отже, належним відповідачем у цьому спорі є власник земельної ділянки, який є стороною договорів. У відповідності до абз. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції , пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином суд встановлює, що вимог до особи право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачем пред`явлено не було, а тому суд вважає, що позивач звернувся до неналежного відповідача. У зв`язку з наведеним, у суду відсутні підстави для задоволення позову. На підставі ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed