Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

21.05.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Морський Торговельний порт «Чорноморськ» про зобов`язання вчинити дії, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, відповідно до якого просить зобов`язати відповідача виконати постанову Верховного суду України від 20.01.2021 року, справа №522/18387/17; поновити [PERSON] на посаді радника директора з управління персоналом ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ»; визнати незаконним наказ ДП «МТП «Чорноморськ» №58-к від 05.03.2021 «Про звільнення [PERSON] »; стягнути з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 вересня 2017 року по 21 травня 2021 року включно у розмірі 1379828,32 грн, який визначено без відрахування податків та обов`язкових платежів; стягнути з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь [PERSON] 50 000 грн відшкодування моральної шкоди та судові витрати у розмірі 11 350 грн, та витрати на правничу допомогу 24 000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що Постановою Верховного суду України від 20 січня 2021 року, справа 522/18387/17, за його позовом до ДП «МТП «Чорноморськ» про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та завдання моральної шкоди, було визнано незаконним та скасовано наказ ДП «МТП «Чорноморськ» від 06 вересня 2017 року № 501/0-1 про припинення трудового договору з [PERSON] за статтею 38 КЗпП України. Вказує, що за змістом казаної постанови, у зв`язку із скасуванням наказу ДП «МТП «Чорноморськ» від 06 вересня 2017 року № 501/0-1 про припинення трудового договору з [PERSON] за статтею 38 КЗпП України, останній не вважається таким, шо припинив відносини з відповідачем. 23 квітня 2021 року він отримав лист ДП «МТП «Чорноморськ» від 31.03.2021 року за №587/06-23, згідно з яким його повідомили, що нібито на виконання постанови Верховного суду України від 21.01.2021 по справі №522/18387/17, в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» видано наказ №58-к від 05.03.2021 «Про звільнення [PERSON] ". Відповідно до наказу №58-к від 05.03.2021, копію якого було надіслано разом із листом, 05 березня 2021 року відповідачем було скасовано наказ №501/0-1 від 06.09.2017 про припинення трудового договору з [PERSON] за статтею 38 КЗпП України, та за формулюванням: "вважати таким, що звільнений 11 вересня 2017 року, [PERSON] за п.3 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням, якщо власник або уповноважений орган не виконує законодавство про працю, умови колективного договору». На його думку, відповідач на виконання рішення суду касаційної інстанції зобов`язаний був згідно ст. 235 КЗпП України скасувати наказ №501/0-1 від 06.09.2017 р. про припинення трудового договору з [PERSON] за статтею 38 КЗпП України, поновити на роботі [PERSON] з 06.09.2017 р., допустити до виконання трудових обов`язків [PERSON] , нарахувати та виплатити за відрахуванням податків середній заробіток за час вимушеного прогулу. У зв`язку з незаконними діями ДП «МТП «Чорноморськ» порушив та продовжує порушувати його права та завдає йому матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим [PERSON] змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 24.05.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 24.06.2021 року. 24.06.2021 року у зв`язку з неявкою представника відповідача підготовче судове засідання відкладене на 28.07.2021 року. 06.07.2021 року представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги є недоведеними та непідтвердженими належними і допустимими доказами. 15.07.2021 року представник позивача надав суду відповідь на відзив. Ухвалою суду від 28.07.2021 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Морський Торговельний порт «Чорноморськ» про зобов`язання вчинити дії, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, та призначено до судового розгляду по суті на 21 вересня 2021 року. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Судом встановлено, що Постановою Верховного суду від 20.01.2021 року задоволено частково касаційну скаргу [PERSON] . Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 25 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня 2019 року в частині позовних вимог [PERSON] до державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про зміну формулювання підстав звільнення, скасовано та прийнято нову постанову. Позовні вимоги [PERSON] до державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про зміну формулювання підстав звільнення задоволено частково. Визнано незаконним і скасувано наказ державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 06 вересня 2017 року № 501/О-1 про припинення трудового договору з [PERSON] за статтею 38 КЗпП України. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 25 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня 2019 року в частині позовних вимог [PERSON] до державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та завданої моральної шкоди залишено без змін. На думку позивача відповідач на виконання рішення суду касаційної інстанції зобов`язаний був згідно ст. 235 КЗпП України скасувати наказ №501/0-1 від 06.09.2017 року про припинення трудового договору з [PERSON] за статтею 38 КЗпП України, поновити на роботі [PERSON] з 06.09.2017 року, допустити до виконання трудових обов`язків [PERSON] , нарахувати та виплатити за відрахуванням податків середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак наказ №58-к від 05.03.2021 року «Про звільнення [PERSON] » відповідач порушив та продовжує порушувати права позивача. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що наказ ДП «МТП «Чорноморськ» від 06.09.2017 р. № 501/0-1 про припинення трудового договору з [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню виключно на підставі того, що Порт не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору на частину першу, або просто статтю 38 КЗпП України за відсутності на те волевиявлення позивача. При цьому Верховний Суд зазначив, що заявляючи позовні вимоги про заміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач [PERSON] не заявляв позовної вимоги про поновлення його на роботі, а тому колегія суддів не вирішувала це питання, обмежившись лише визнанням вказаного наказу незаконним. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. На виконання постанови Верховного Суду від 20.01.2021 р. по справі № 522/18387/17 видано наказ № 58-к від 05.03.2021 р. «Про звільнення [PERSON] », згідно якого [PERSON] вважається таким, що звільнений 11.09.2017. за ч.3 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Таким чином, виданням наказу № 58-К від 05.03.2021 р., ДП «МТП «Чорноморськ» повністю виконало постанову Верховного Суду від 20.01.2021 р. з урахуванням того, що судом визнано незаконним та скасовано наказ про припинення трудового договору з позивачем. Слід також зазначити, що судом позивача не поновлено на роботі, з урахуванням того, що саме [PERSON] був ініціатором розірвання трудового договору з ДП «МТП «Чорноморськ» (ч.3 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням). Відповідач вказує, що заява [PERSON] від 10.03.2021 р. про поновлення його на роботі, надійшла на адресу Порту 15.03.2021 р., тобто вже після видання оскаржуваного ним наказу. Таким чином, у суду відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу № 58-к від 05.03.2021 р. «Про звільнення [PERSON] ». Щодо вимог [PERSON] слід зазначити наступне. Зі змісту постанови Верховного Суду від 20.01.2021 р. по справі № 522/18387/17, що наказ ДП «МТП «Чорноморськ» від 06.09.2017 р. № 501/0-1 про припинення трудового договору з [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню виключно на підставі того, що Порт не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору на частину першу, або просто статтю 38 КЗпП України за відсутності на те волевиявлення позивача (ст.10 Постанови). При цьому Верховний Суд зазначив, що заявляючи позовні вимоги про заміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач [PERSON] не заявляв позовної вимоги про поновлення його на роботі, а тому колегія суддів не вирішує це питання, обмежившись лише визнанням вказаного наказу незаконним. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У даному випадку органом, який розглядав трудовий спір між [PERSON] та ДП «МТП «Чорноморськ» про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та завданої моральної шкоди - є Верховний Суд, який вирішив не поновлювати [PERSON] на роботі з підстав не заявлення таких позовних вимог. Крім того, як вже зазначалось, заява [PERSON] від 10.03.2021 р. про поновлення його на роботі, надійшла на адресу відповідача 15.03.2021 р., тобто вже після видання оскаржуваного ним наказу. Таким чином нормами діючого законодавства підтверджується відсутність жодних правових підстав для поновлення [PERSON] на роботі в ДП «МТП «Чорноморськ» на підставі постанови Верховного Суду від 20.01.2021 р. по справі № 522/18387/17. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності вказували на обґрунтованість позовних вимог, неправомірність дій відповідача в ході розгляду справи не встановлена, оскільки відповідачем виконано постанову Верховного суду від 20.01.2021 року по справі №522/18387/17 та законних підстав для поновлення [PERSON] на посаді радника директора з управління персоналом ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» немає, а відтак в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди слід відмовити. Щодо застосування строків позовної давності до вказаних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше. Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 р. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). У даному випадку оскаржуваний наказ №58-К від 05.03.2021 р. «Про звільнення [PERSON] » отримано позивачем 02.04.2021р., що підтверджується особистим підписом Позивача на повідомлені про вручення поштового відправлення та роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти про стан відстеження поштового відправлення. Отже, строк, протягом якого Позивач мав право звернутися до суду з вимогою про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати має обчислюватися із 02.04.2021 фоку, перебіг якого відповіднозакінчився 03.05.2021 року, а позовну заяву подано лише 21.05.2021 року, тобто після спливу строку, визначеного ст. 233 КЗпП України. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до суду. Положення ч. 1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1 статті 231 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у постанові Великої палати Верховного Суду від 2018 р. у справі №372/о3615-ц. Зокрема, Касаційний суд вказав наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої ст. 261 ЦК не містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Суд вважає, що строк позовної давності у даній справі не підлягає застосуванню, виходячи з того що [PERSON] не доведений позов. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed