Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

21.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та примусове зняття її з реєстрації. У позові посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресом: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] Починаючи з 2013 року по теперішній час відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає. Зазначає, що вона не є членом його сім?ї, спільного побуту з нею він не веде. Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоду у реалізації прав користування та розпорядження належним йому майном, нарахування надмірних комунальних послуг, та складнощі з оформленням субсидії. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації. Тому, посилаючись на норми ст.405 ЦК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за вказаним адресом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Пояснив, що відповідач була дружиною його сина [PERSON] В квартирі за адресом: [ADDRESS], проживали його син [PERSON], його дружина відповідач по справі та їх спільні діти. У них були складні стосунки, відповідач з дітьми постійно уїжджала жити до своїх батьків, тому він вважає, що відповідач по справі в спірній квартирі фактично не проживала, постійно вона перестала проживати з листопада 2015 року. Вона з дітьми проживає у своїх батьків, в спірну квартиру приїжджала, вкрала речі, тому він змінив замки. Доказів крадіжки в нього не має, в поліцію він не звертався. З сином відповідач розлучились, вона не проживає в зазначеній квартирі, яка належить позивачу на праві власності, більше року без поважних причин, тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресом [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] подала суду письмові заперечення проти позову, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Дала пояснення аналогічні обставинам, викладеним в запереченні. В обґрунтування своїх доводів зазначила, що дійсно з дітьми не проживає за місцем реєстрації, але менше одного року, та не проживає з поважних причин, оскільки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 14.04.2017 року, від шлюбу вони мають двох дітей, і в період шлюбу разом з чоловіком та дітьми вони проживали в спірній квартирі. В 2015-2016 її чоловік проходив службу у збройних силах України, в цей час вона переїхала з дітьми жити до своїх батьків, в квітні 2016 року її чоловік демобілізувався, і вона разом з дітьми повернулась в спірну квартиру, де проживала з квітня по червень 2016 року. У них з чоловіком склались складні стосунки, були сварки, він піднімав на неї руку, бив її, тому вона була вимушена переїхати разом з дітьми до своїх батьків. Вона дійсно приїжджала, забирала свої речі, нічого вона не крала. Вона не може проживати в спірній квартирі, також, тому, що їй чинять перешкоди, змінили вхідні замки. Іншого житла у власності ні вона, на діти не мають, проживають фактично у житловому приміщенні її батьків, яке їм не належить. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно, він перебував у шлюбі з відповідачем по справі, шлюб розірвано в 2017 році, в спірній квартирі вони проживали разом з дітьми з 2013 року по 2015 рік. З 2015 року вважає, що відповідач не проживала в спірній квартирі жодного дня. В 2016 році вона приїжджала святкувати дні народження дітей, але вона не ночувала, тому він вважає, що вона приїжджала в гості. Зазначив, що дійсно у них були складні стосунки, вони сварились, він її бив, тому поважні причини не проживати в неї були, вхідні замки вони дійсно міняли, ключі відповідачу не давали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є другом [PERSON], знає, що відповідач не проживає за зазначеним адресом з осені 2015 року, знає так як він проживає в іншому місті, приїжджав у гості до [PERSON] в 2016 році десь 10 разів на 1-2 доби, відповідача не бачив, її речей та речей дітей не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є кумом [PERSON] та відповідача [PERSON], на даний час відповідач за адресом [ADDRESS] не проживає, так як її попросили виїхати. В період 2015-2016 роки він спілкувався з сім?єю [PERSON]. В листопаді 2015 року він її за зазначеним адресом бачив, вона там готувала їсти, прибирала. Літом 2016 року він вважав, що відповідач проживала за зазначеною адресою, так як він рятував її з дітьми з закритої квартири, так як [PERSON] пішов на роботу та закрив їх в квартирі, а він допомагав вилазити через балкон. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач проживала за зазначеною адресою з її сином [PERSON], але вважає що відповідач не проживає з 2015 року, так як вона постійно уїжджала з дітьми до своїх батьків, то приїжджала, то уїжджала. В 2016 році приїжджала святкувати дні народження дітей, у відповідача з сином були складні стосунки, але відповідач сама в цьому винувата. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресом: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2011 року, що також підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав власності. Відповідно до свідоцтва про шлюб № 148710 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 10.10.2009 року, рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 14.04.2017 року - шлюб розірвано. . В квартирі за вказаним адресом з 18.03.2013р. зареєстрована відповідач [PERSON], яка була зареєстрована як член сім?ї власника, а саме дружина сина позивача [PERSON] в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі, що визнано сторонами та ними не оскаржується. Як вбачається з копії акту ОСББ «Тетяни Федорової 7» від 09.03.2017, складеного у присутності сусідів, відповідач [PERSON] з донькою [PERSON] не проживає за місцем реєстрації за адресом: [ADDRESS] з 2013 року/а.с.4/. У судовому засіданні позивач зміним обставини, викладені в позові, та зазначив, що дійсно відповідач не проживає за зазначеною адресою з листопада 2015 року, на підтвердження чого надав акт ОСББ «Тетяни Федорової 7» від 09.08.2017 року. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що лени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі як член сім'ї власника. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення , яке вони мають право зайняти, визначається його власником. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, при вирішенні питання про втрату права користування житлом члена сім'ї власника житла з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що фактичне місце проживання змінила у зв'язку зі складними стосунками, які склалися з [PERSON], також в спірній квартирі були замінені вхідні замки, ключі відповідачі не давали, що в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] Крім того, термін не проживання без поважних причин повинен буди постійним, безперервним та тривати понад один рік. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач в квітні, червні 2016 року проживала в спірній квартирі деякий час, що підтвердили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім того, у судовому засіданні позивач зазначив, що не пустить позивача проживати у своїй квартирі, що також підтвердив свідок [PERSON] Зазначеним підтверджується та обставина, що між позивачем, свідком [PERSON], який фактично проживає в спірній квартирі та відповідачем склалися неприязні стосунки, що спростовує твердження позивача про те, що відповідач не проживає у квартирі без поважних причин. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім?ї власника права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних н вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. За змістом положень ст. ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. На думку суду, наявність конфлікту між позивачем та відповідачем, а також категоричне заперечення позивачем права відповідача проживати у квартирі, факт конфліктів між [PERSON] та її чоловіком [PERSON], які разом фактично проживали в спірній квартирі, що підтверджено письмовими доказами по справі та поясненнями свідка [PERSON], є поважними причинами непроживання відповідача у спірному житлі. Враховуючи наявність поважних причини непроживання у спірній квартирі та відсутність права на проживання в іншому житловому приміщенні, та не підтвердження позивачем належними та допустими доказами факу безперервного постійного непроживання без поважних причин відповідача в спірній квартирі понад один рік, підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, відсутні. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що факт реєстрації відповідача у спірній квартирі обмежує його у реалізації прав власника з огляду на наступне. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Проте їх зміст не містить такого способу захисту як позбавлення права користування житлом. Разом з тим, згідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав як власника з боку відповідача. Також позивачем не доведено і факту вчинення перешкод у користуванні майном з боку відповідача. Суд не приймає доводи позивача про те, що він змушений нести надмірні витрати по сплаті комунальних послуг, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача з приводу компенсації відповідачем чи розподілу зазначених витрат, за наявності для цього правових та фактичних підстав. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то позивачу понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed