Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації, зазначивши, що 12.11.2020 року відбулась позачергова сорок третя сесія VII скликання Коростенської міської ради, яка була скликана на підставі його заяви від 09.11.2020 року, як керівника Коростенської міської організації політичної партії "[INFO]" стосовно незапровадження в Україні карантину вихідного дня. Під час вказаної сесії відповідач [PERSON] (далі - Відповідач 3) під час свого виступу зазначив: [INFO]." Підтримуючи [PERSON] , виступив Коростенський міський голова [PERSON]., відповідач у справі (далі - Відповідач 2), який дослівно сказав наступне: "[INFO]." Вказані виступи були оприлюднені на офіційному YouTube каналі "[INFO]", за Інтернет посиланням: [INFO] . Ця сторінка належить Органу місцевого самоврядування Коростенська міська рада (далі - Відповідач 1), а оприлюднене відео має назву «[INFO].». Вказана негативна інформація, поширена посадовою особою, при виконанні своїх службових обов`язків міським головою [PERSON] та депутатом міської ради [PERSON] , яка принижує його честь, гідність, ділову репутацію та формує його негативний імідж, публічно ображає перед невизначеним колом осіб. Крім того, вказана неправдива інформація стала загальнодоступною для невизначеного кола користувачів Інтернету і на майбутнє. На офіційному сайті Коростенської міської ради відсутнє рішення щодо голосування депутатів щодо уповноваження міського голови підписати будь-які листи відносно нього до правоохоронних органів. Тобто, депутатський корпус, жодних рішень з цього приводу не прийняв. Жодних компаній направлених на дискредитацію керівників комунальних підприємств він не організовував, фейкових сторінок не створював, до нападу чи його організації на керівника КП "Теплозабезпечення" [PERSON] не причетний. До міста Коростеня переїхав за власним бажанням, із міста Житомир його ніхто не виганяв, він не має не знятих та непогашених судимостей, і офіційних документів цьому відповідачі не надали, через їх об`єктивну відсутність. Інформація, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, публічно ображає його перед невизначеним колом осіб, є неправдивою та підлягає спростуванню відповідачами. Просив визнати недостовірною інформацію та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, розповсюджену [PERSON] про те, що « [INFO]". Просив визнати недостовірною інформацію та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, розповсюджену [PERSON] про те, що «[INFO]». Зобов`язати Орган місцевого самоврядування Коростенська міська рада, [PERSON] та [PERSON] спростувати вказану інформацію шляхом оприлюднення резолютивної частини рішення на офіційній сторінці Коростенської міської ради, на каналі YouTube, за Інтернет посиланням: [INFO] та проголосити резолютивну частину рішення, на першій, після набрання цим рішенням законної сили, сесії Коростенської міської ради чи її правонаступника (Коростенська ОТГ Коростенського району Житомисрької області) - [PERSON] та [PERSON] , вирішити питання щодо судових витрат. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачами подано відзиви на позовну заяву, в яких останні зазначили, що позовні вимоги не визнають та просили у їх задоволенні відмовити. Заперечення обґрунтовані тим, що позивач не надав доказів про те, що у зв`язку з поширенням інформації вказаної в позові, його особисті немайнові права було порушено. Сам позивач у своєму позові довів інформацію (став депутатом Коростенської міської ради у 2010 році, а з 2015 по 2020 р.р. членом виконавчого комітету Коростенської міської ради, та на даний час є політичним діячем, а саме керівником Коростенської організації політичної партії «[INFO]»), яка дає можливість стверджувати, що він є публічною особою та межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідач 2 та 3 вважають, що ними у своєму виступі було висловлено оціночне судження про позивача, як людину, яке склалося під час тривалого спілкування з позивачем й іншими людьми, і виходячи з того, що позивач був учасником судових справ №295/1611/13-ц та №1-492/12, які перебували в провадженні Богунського районного суду м.Житомира. Позивачем подано відповідь на відвіз Відповідача 1 та 2, в якому зазначено, що категоричні твердження, які не відповідають дійсності не є оціночними судженнями за своїм змістом та суттю. У вказаних правовідносинах він не виступав публічною особою, адже під час своїх виступів відповідачі не зазначали про його публічні статуси, а мова йшла про [PERSON] , як фізичну особу. Навіть стосовно публічної особи заборонено законом повідомляти недостовірну інформацію, а критика відносно неї повинна бути підставною та конструктивною, тобто інформація, що повідомляється, повинна бути правдивою. Всі аргументи та мотиви відповідачів вважає безпідставними, намаганням уникнути відповідальності та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та судовій практиці, з порушеного питання. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про захист особистого немайнового права, що забезпечує соціальне буття фізичної особи - право на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Як вбачається із змісту позовної заяви та долучених до справи письмових доказів, позивач був депутатом Коростенської міської ради, а з 2015 по 2020 р.р. членом виконкому, є керівником Коростенської міської організації політичної партії «[INFO]», Відповідач 2 - міським головою, а Відповідач 3 - депутатом міської ради, тобто публічними особами, що активна політична та громадська діяльність позивача у 2019-2020 роках різниться з політичними переконаннями останніх. 12.11.2020 року відбулась позачергова сорок третя сесія VII скликання Коростенської міської ради, яка була скликана на підставі заяви позивача від 09.11.2020 року, як керівника Коростенської міської організації політичної партії "[INFO]", стосовно незапровадження в Україні карантину вихідного дня. Під час даної сесії Відповідач 3, як депутат міської ради, під час свого виступу зазначив: "[INFO]." Відповідач 2, як міський голова, виступив з промовою та вказав наступне: "[INFO]" Виступи відповідачів були оприлюднені на офіційному YouTube каналі "[INFO]", за Інтернет посиланням: [INFO] , а вказана сторінка належить Органу місцевого самоврядування Коростенська міська рада, та оприлюднене відео має назву «[INFO].». Звертаючись до суду з позовом позивач надав суду оприлюднене Відповідачем 1 відео на якому наявна інформація, яка стосується позивача. Відповідачами не заперечено факту розміщення зазначеної позивачем інформації та зазначеного ним змісту, вважають її оціночною, такою що ґрунтувалась на їх суб`єктивних переконаннях, побудованих на основі тривалого спілкування з позивачем та іншими людьми, думкою щодо ситуації, яка склалась у місті, оцінкою поведінки позивача, його активних та негативних висловлювань в Інтернет просторі у їх бік (де прослідковується психологічний тиск та залякування через погрози притягнути до кримінальної відповідальності; оприлюднення текстів своїх звернень (дії) до перевіряючих органів; навмисно написав та виклав інформацію стосовно директора КП теплозабезпечення Баранівської, активно з іншими учасниками обговорював її, хоча про цей факт остання нікому не повідомляла, як і про факт, що її «знудило»), і виходячи з того, що позивач був учасником судових справ №295/1611/13-ц та №1-492/12, які перебували в провадженні Богунського районного суду м.Житомира, роздруківки яких, що були здійснені з ЄДРСР та соціальної мережі «Фейсбук», надали суду. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на териорії України, гарантується свобода пересування, вильний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34 Конституції України). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.275,297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, ділової репутації, які є недоторканими, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків. Предметом доказування в даному спорі є: по-перше, факт поширення відповідачем негативної інформації, по-друге, недостовірність поширеної відповідачем інформації. Честь - це суспільна оцінка моральних і духовних якостей людини, гідність - це самооцінка людиною своїх моральних і духовних якостей, ділова репутація - це набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Крім цього, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В свою чергу позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті права. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик (політичний діяч) є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v.UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Відповідно, коли висловлювання стосуються питання суспільного інтересу, свободі вираження думок зазвичай надаватиметься високий рівень захисту, а органи влади, таким чином, матимуть вузькі межі дискреційних повноважень. Більше того, межі допустимої критики щодо політика (політичного діяча) ширші, ніж межі критики щодо приватної особи. На відміну від останньої, політик (політичний діяч) неминуче та свідомо відкриває себе для пильного вивчення своїх слів та дій з боку журналістів та широкого загалу, а тому повинен проявляти більшу толерантність. Звичайно, право на захист репутації поширюється і на політиків, навіть якщо вони виступають не як приватні особи, проте у таких випадках вимоги такого захисту мають бути збалансовані з інтересами суспільства до відкритої дискусії з політичних питань (INSTYTUT EKONOMICHNYKH REFORM, TOV v. UKRAINE, № 61561/08, § 44, ЄСПЛ, 02 червня 2016 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2018 року у справі №607/4318/16-ц зроблено висновок, що «оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати». Поряд із цим, відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Статтею 88,89 КК України визначено правові наслідки судимості, строки її погашення. Так, згідно ч.1 ст.88 КК України особа визнається такою, що не має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Як убачається з даних довідки Департаменту інформатизації МВС України за № 20249555120190879645 за обліками МВС України громадянин України [PERSON] , [INFO] , станом на 23.09.2020 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а/с10). Вказана довідка має всі необхідні реквізити, виготовлена на спеціальному бланку, і підстав ставити під сумнів дані, які викладені в ній, не має. Аналізуючи судові рішення, які були надані відповідачами на підтвердження своїх заперечень, які роздруковані із ЄДРСР, суд вважає, що вони не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами, оскільки останні не містять дані про ідентифікацію особи. До того ж, ці рішення не спростовують даних довідки Департаменту інформатизації МВС України, яка є належним та допустимим доказом у справі. Іншого суду надано не було. Таким чином, твердження Відповідача 2 висловлені на позачерговій 43 сесії міської ради стосовно 4 судимостей позивача за "мошенничество" (шахрайство) не відповідають дійсності. Інформація, яку оспорює позивач - чотирижди судим за "мошенничество", є фактичними, а не оціночними, твердженнями, оскільки містить фактичні дані, істинність яких може бути перевірена, тому суд прийшов до висновку, що факт поширення такої інформації Відповідачем 2 знайшов своє об`єктивне підтвердження в суді. Відповідач 2, в присутності певного кола осіб, повідомив недостовірну інформацію, яка Відповідачем 1 була оприлюднена на офіційному YouTube каналі "[INFO]", тобто доведено її до відома більше ніж однієї особи, що вважається поширенням інформації в контексті ч.1 ст.277 ЦК України. Відповідно до вказаних вище положень Закону саме на відповідача покладаються обов`язки: переконатися у достовірності поширеної ним інформації; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації, утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - видалити та спростувати її. Положення національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов`язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та її джерела. Враховуючи зміст поширеної Відповідачем 2 інформації щодо позивача - чотирижди судим за "мошенничество", не доведеність її достовірності, суд дійшов висновку, що така інформація є недостовірною, негативною, такою, що принижує та порочить честь позивача в очах оточуючих - громадськості, читачів соціальних мереж, а враховуючи те, що він є керівником політичної партії, і його ділову репутацію. Дана інформація створює у оточуючих викривлене уявлення про позивача, його діяльність, в тому числі і як законослухняного громадянина, тому суд в цій частині позов задовольняє. Що стосується спростування іншої частини інформації зазначеної позивачем в позові, то із урахуванням наведених норм матеріального права, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, беручи до уваги те, що сторони є публічними особами, позивач є керівником політичної партії за зверненням якого було скликано позачергову 43 сесію Коростенської міської ради на якій розповсюджено зазначену ним інформацію, веде активну діяльність, що звернення до компетентного органу, який уповноважений перевіряти інформацію, не є поширенням недостовірної інформації, інформація (окрім судимостей), поширена Відповідачем 2 та 3, - допустимою критикою публічної особи та сформованим переконанням, яку не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою певних дій (поведінки, ситуації), та лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації, не містить лайки, нецензурних слів, не зачипає особистого життя позивача, не посягає на його честь, гідність та ділову репутацію, відтак не потребує судового захисту, тому у задоволенні вимог щодо спростування іншої частини інформації поширеної Відповідачем 2 та 3, суд відмовляє. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Понесені позивачем судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволеної частини вимог. Враховуючи, що Відповідач 1 лише оприлюднив на своїй сторінці інформацію, безпосередньо поширену Відповідачем 2, не маючи безпосереднього відношення до її створіння, суд дійшов висновку про відсутність підстав покладення на нього тягаря відшкодування понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial