Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Позивач звернулася в суд з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнення, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування даного позову зазначала, що вона разом із своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] зареєстрована і проживає в однокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] . Також там зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] . До вказаної квартири відповідач вселився, на підставі ордеру виданого у 1991 році Полтавською міською радою, яка по сьогоднішній день перебуває у комунальній власності міста, оскільки право власності на неї не оформлено. Починаючи із 1 жовтня 2012 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, саме з цієї дати фактичні шлюбні відносини між ними припинились, він зібрав свої речі та пішов із родини, а 7 листопада 2014 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтава шлюб між сторонами було розірвано. Починаючи з 2006 року позивач самостійно утримує житло, сплачує всі житлово-комунальні послуги, в тому числі сплатила заборгованість за комунальні послуги, яка утворились ще за спільне проживання із відповідачем. Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується актом за № 121 від 16.01.2017 року оформленого соціальним інспектором Управління соціального захисту населення Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради в присутності свідка [PERSON] ; актом державного виконавця Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 01.07.2014 року, які виїжджали за місцем реєстрації відповідача на опис його майна; свідченнями сусідів. Ухвалою від 21 травня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 13.06.2018 року [PERSON] направлено відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнав. Зазначав, що він є основним квартиронаймачем службової квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказану квартиру отримав у користування як службову, працюючи в службі механізації та Аварійно-диспетчерській службі Міськжитлокомунуправління. За вказаною адресою він зареєстрований та постійно проживає з 22.01.1993 року. Його проживання підтверджується навіть тим, що він отримав копію даної позовної заяви з додатками 29.05.2018 року, про що в матеріалах справи міститься певна відмітка. Право позивачки щодо користування спірною квартирою є похідним від права відповідача на зазначене житло і виникло набагато пізніше, тому спірним є взагалі питання щодо правомірності звернення позивачки до суду із зазначеним позовом. 22.06.2019 року позивачем направлено відповідь на відзив, де зазначала, що відповідно о наданих суду документів, ордер на спірну квартиру відсутній, квартира не є службовою. Відповідач вводить суд в оману стверджуючи, що проживає у спірній квартирі. При зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу ним було зазначено, що з жовтня 2012 року сторони припили шлюбні стосунки, почали проживати окремо один від одного, ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. 10.07.2018 року у запереченні на відповідь на відзив [PERSON] зазначає, що у зазначено ній позивачем позовній заяві про розірвання шлюбу адреса сторін зазначена: [ADDRESS] . Комунальні послуги сплачуються ще з часу перебування у шлюбі від імені позивача, оскільки така була встановлена домовленість, що вона буде займатись заповнювати книжки, дізнаватись тарифи, проводити розрахунки, однак кошти надались ним. 03.10.2018 року справу прийнято до провадження судді Троцької А.І. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав зазначених у відзиві та запереченнях. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст.13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст.81 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Встановлено, що згідно довідки КП «ЖЕО №2» №3453 від 03.07.2017 року, у квартирі [ADDRESS] , комунальної власності, зареєстровані: [PERSON] з 06.05.2003 року та [PERSON] з 12.01.2004 року ( т.1. а.с.13-а). Згідно довідки КП «ЖЕО №2» №2286 від 08.06.2018 року, у квартирі [ADDRESS] , комунальної власності, зареєстрований квартиронаймач [PERSON] з 22.01.1993 року ( т.1. а.с.89). Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Судом встановлено, що ордер вселення у вказану квартиру на даній час не зберігся, квартиру отримував відповідач як службове житло. Іншого житлового приміщення, окрім того, цього де відповідач на цей час проживає , не має. Згідно акту, підписаного [PERSON] .. [PERSON] .. [PERSON] , [PERSON] проживає у спірній квартирі станом на 05 грудня 2017 року та на 01.12.2018 року. В квартирі наявні його речі і засоби особистої гігієни (т.1 а.с. 91, 92). Факт проживання відповідача у спірний квартирі також підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. А саме: сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду виданий [PERSON] ,який мешкає за адресою [ADDRESS] від 08.09.2017 року, медичною довідкою щодо придатності до керування транспортними засобами від 12.09.2018 року, посвідченням [NUMBER] водія про проходження медичної підготовки від 08.09.2017 року, рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 25.02.2019 року яким стягнуто аліменти з [PERSON] , в яких зазначено адресу його місця проживання [ADDRESS] . З копії позову про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] від 12 вересня 2014 року вбачається, що місцем проживання відповідача [PERSON] зазначено [ADDRESS] . З ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 04.01.2016 року слідує, що розшук боржника [PERSON] припинено у зв`язку з тим, що він мешкає за адресою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 38). Окрім того 10.10.2018 року відповідач [PERSON] зареєстрував місце проживання дитини [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS] . Як встановлено в судовому засіданні, що відповідно до заяви [PERSON] від 22.10.2018 року, остання звернулась до Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради із заявою з якої слідує, що 15 серпня 2018 року [PERSON] зламав замки до квартири [ADDRESS] і замінив їх на нові ( т.2 а.с.30). На підтвердження цих обставин нею було надано до суду відеозапис знятий з камер поліцейських, від 15.08.2019 року . Під час перегляду в судовому засіданні , встановлено, що станом на 15.08.2018 року [PERSON] перебуває в приміщенні квартири [ADDRESS] в домашньому одязі і зайшов до квартири де зареєстрований і проживає. ( т.1 а.с. 225, 226). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , як під час складання акту, так і в зсуді зазначили, що [PERSON] на даний час проживає в квартирі [ADDRESS]. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] проживав і на даний час проживає у спірній квартирі, а тому підстав для визнання його втративши право користування житловим приміщенням відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed