Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

18.02.2020 року [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ», [PERSON] та [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо - транспортної пригоди,в обґрунтування якого вказав, що 21.09.2017 року сталася ДТП, в якій було пошкоджено належний йому автомобіль марки HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] . Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.11.2017 року, [PERSON] , який керував автомобілем КРАЗ д.н.з. [NUMBER] визнано винним у вчиненні даного адміністративного правопорушення. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КРАЗ д.н.з. [NUMBER] його власником є [PERSON] . Цивільно-правова відповідність наземного транспортного засобу [PERSON] була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ» зі встановленим лімітом страхової суми 50 000 грн. 25.09.2017 року позивач повідомив ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ» про страховий випадок, а також, що відновлюваний ремонт його автомобіля HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] буде виконувати ТОВ «Паритет» на станції технічного обслуговування автомобілів «HYUNDAI». 16.11.2017 року позивач подав до ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ» заяву про виплату страхового відшкодування, з відповідними документами, а також, з рахунком про вартість відновлюваного ремонту в ТОВ «Паритет», яка складає 62 418, 30 грн. Станом на дату звернення до суду із позовом страхова компанія своє зобов`язання не виконала. На момент вчинення ДТП, [PERSON] виконував трудові обов`язки, таким чином, позивач вважає, що заподіяна шкода має бути солідарно стягнута з ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ», [PERSON] та [PERSON] . Позивачем наданий розрахунок розміру відшкодування на загальну суму 62 418, 30 грн., суму страхового відшкодування він визначає в розмірі 31 084, 62 грн., яка має бути стягнута з ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ», а 31 333, 68 грн. має бути стягнута з [PERSON] та [PERSON] , оскільки є різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. На момент подання позову до суду автомобіль HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , його власником є [PERSON] . Окрім того, позивач зазначає, що неправомірними діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, яка полягала у постійних душевних стражданнях та переживаннях через пошкоджений автомобіль, в неможливості продовження нормально способу життя та нормального здійснення сімейних обов`язків, в наслідок відсутності автомобіля, ці обставини вплинули на його звичайний ритм життя. На підставі викладеного звернувся до суду та просив визнати подію, що мала місце 21.09.2017 року страховим випадком відповідно до полісу АК №1565611 та Закону; стягнути з ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ» на його користь - 31 084, 62 грн. страхового відшкодування; стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на його користь 31 333, 68 грн. матеріальної шкоди; стягнути з відповідачів солідарно на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі - 100 000, 00 грн., завданої внаслідок ДТП з вини [PERSON] та безвідповідальності [PERSON] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.05.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.07.2021 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судовому засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ» в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток та розміщенням оголошення про виклик на сайті «Судова влада». Своїм правом на подання відзиву не скористався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі відповідача [PERSON] . Раніше у судових засіданнях надавав пояснення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві. 17.09.2020 року до суду подав відзив, згідно якого зазначив, що на момент вчинення ДТП позивач не був власником автомобіля HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , власником даного транспортного засобу була литовська фірма Menila UAB. Довіреності з відповідними повноваженнями на отримання страхового відшкодування чи стягнення шкоди майну від литовської компанії не надав, а тому позивач не має права на відшкодування шкоди та подання позову від себе про відшкодування такої шкоди. Лише 27.02.2019 року [PERSON] набув право власності на вказаний автомобіль. [PERSON] є неналежним відповідачам, оскільки автомобілем КРАЗ д.н.з. [NUMBER] на момент вчинення ДТП керував [PERSON] та якого постановою Вишгородського районного суду від 01.11.2017 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення вказаного правопорушення. [PERSON] , будучи власником автомобіля КРАЗ д.н.з. [NUMBER] , передав його у користування [PERSON] шляхом передачі реєстраційного документу. Жодних трудових відносин між [PERSON] та [PERSON] не було. Позивачем подано рахунок про вартість відновлюваного ремонту в ТОВ «Паритет», яка складає 62 418, 30 грн., експертне дослідження дійсної матеріальної шкоди не проводилося, а тому даний рахунок є безпідставним. Також позивачем не надано жодного розрахунку та доказу на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток та розміщенням оголошення про виклик на сайті «Судова влада». Своїм правом на подання відзиву не скористався. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.03.2021 року було витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України у період з 01.01.2020 року по 18.03.2021 року громадянином України [PERSON] , [INFO] . На виконання ухвали суду, надійшов лист від Державної прикордонної служби України № 91-10967/0/15-21 від 26.03.2021 про те, що громадянин [PERSON] , [INFO] перетинав державний кордон України: виїзд 30.07.2020 року за напрямком Київ-Франкфурт - в`їзд 02.08.2020 року; виїзд 03.08.2020 року за напрямком Київ-Франкфурт - в`їзд 05.08.2020 року; виїзд 10.08.2020 року за напрямком Київ-Франкфурт. Дослідивши письмові матеріали справи, суд проходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, 12.06.2017 року директором Menila UAB [PERSON] в м. Каунас надано довіреність [PERSON] на керування та перетинання кордону автомобілем HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] . З розписки від 14.06.2017 року вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 2 700 доларів США за автомобіль HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] . 21.09.2017 року близько 10 год. [PERSON] на 20-му км. автодороги Київ-Овруч, керуючи транспортним засобом - «КРАЗ» д.н.з. [NUMBER] , під час перестроювання в праву смугу руху не переконався, що це буде безпечно, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем HYUNDAI д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався попереду в попутному напрямку, що призвело до механічних пошкоджень автомобілів. Своїми діями [PERSON] порушив п. 11.2, 13.1 ПДР України. Власником транспортного засобу КРАЗ [NUMBER] є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . 25.09.2017 року [PERSON] звернувся до ТДВ «СК «Київ РЕ» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яке зареєстровано з ВХ. № 1161. Відповідно до довіреності № 1 від 25.10.2017 року виданої директором Menila UAB [PERSON], [PERSON] надаються наступні повноваження: подавати заяви, в тому числі (позовні), документи, надавати пояснення при настанні страхового випадку, підписувати заяви, акти та інші документи; представляти інтереси при оцінці майна, причиненого в результаті страхового випадку, брати участь в огляді, підписувати акт огляду; узгоджувати дату ремонту та проведення огляду пошкодженого автомобіля, отримувати належне відшкодування шкоди на ремонт пошкодженого автомобіля, виконувати інші юридично важливі дії та формальності, у зв`язку з виконанням даного доручення. ТОВ «ПАРИТЕТ» виставлено рахунок-фактуру № ПА-08156 від 31.10.2017 року по автомобілю HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] на суму 62 418, 30 грн. Рахунок був дійсний до оплати 02.11.2017 року. Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.11.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 340 грн.; стягнуто з [PERSON] судовий збір у розмірі 320 грн. на користь держави. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 16.11.2017 року [PERSON] звернувся до ТДВ «СК «Київ РЕ» із заявою про страхове відшкодування, яка зареєстрована за ВХ. № 1384. 16.11.2017 року [PERSON] звернувся до ТДВ «СК «Київ РЕ» із заявою про прийняття рішення по його заяві від 16.11.2017 року про страхове відшкодування, яка зареєстрована за ВХ. № 1385. 27.02.2019 року [PERSON] було зареєстроване право власності на транспортний засіб HYUNDAI ELANTRA, номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , що підстверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 27.02.2019 року. Позивач зазначив, що на момент звернення до суду із даною позовною заявою виплата страхового відшкодування йому не була проведена. Згідно із частиною першою та пунктом першим частини другої статті 22 ЦК України - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частин 1 і 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. З ч. 1 ст. 1172 ЦК України вбачається, що Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно ч.1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З п. 17.2 ст. 17 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ. Відповідно до ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що він користувався транспортирним засобом на підставі доручення, а тому має право на отримання страхового відшкодування. Разом з тим, у розумінні ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач не є потерпілим, оскільки не був власником транспортного засобу, що був пошкоджений під час ДТП. Відповідно до п. б) ч. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви для отримання страхового відшкодування додаються: документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником. Документи, зазначені у підпунктах "а"-"ґ" цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування. Згідно ст. 246 ЦК України, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Частиною 2 статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. У довіреності від 12.06.2017 року виданої директором Menila UAB [PERSON] зазначено: [PERSON] представляє його інтереси, має право керувати автомобілем HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] , а також перетинати кордони, переїжджаючи із Литви до України. У довіреності № 1 від 25.10.2017 року виданої директором Menila UAB [PERSON] зазначено, що [PERSON] надаються наступні повноваження: подавати заяви, в тому числі (позовні), документи, надавати пояснення при настанні страхового випадку, підписувати заяви, акти та інші документи; представляти інтереси при оцінці майна, причиненого в результаті страхового випадку, брати участь в огляді, підписувати акт огляду; узгоджувати дату ремонту та проведення огляду пошкодженого автомобіля, отримувати належне відшкодування шкоди на ремонт пошкодженого автомобіля, виконувати інші юридично важливі дії та формальності, у зв`язку з виконанням даного доручення. Стоком дії на один рік. Так, під час розгляду справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] дійсно є директором компанії Menila UAB та має повноваження на видачу довіреностей. Також по тексту довіреності вбачається про можливість звернення позивачем від імені компанії до суду, однак не від свого іменні та не представляти інтереси компанії в суді. Відповідно до статті 34 Закону України «Про міжнародне приватне право», порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність. Згідно статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до статті 2 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, вчиненої в Гаазі 05.10.1961 р. (набула чинності для України 22.12.2003 р. на підставі Закону від 10.01.2002 № 2933-III «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів»), (далі - Гаазька Конвенція 1961 року) кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Відповідно до статті 3 Гаазької конвенції 1961 року, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Відповідно до статті 4 Гаазької конвенції 1961 року, передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок "Apostille" (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)" повинен бути викладений французькою мовою. Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1961 року, апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Відповідно до статті 6 Гаазької конвенції 1961 року, кожна Договірна держава призначає, зазначаючи їхні офіційні функції, ті органи, яким надаються повноваження на проставлення апостиля, згаданого в частині першій статті 3. Статтею 13 Договору між Україною і Литовською республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 07.07.1993 р., що ратифікований Україною постановою Верховної Ради України від 17.12.1993 року № 3737-ХІІ, передбачено умови, що 1. Документи, які були на території однієї з Договірних Сторін складені або засвідчені судом або офіційною особою (постійним перекладачем, експертом і т.ін.) в межах їх компетенції та встановленою формою і завірені гербовою печаткою, приймаються на території іншої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення. Документи, які на території однієї Договірної Сторони розглядаються як офіційні, користуються і на території іншої Договірної Сторони доказовою силою офіційних документів. Подані позивачем довіреності, які видані у місті Вільнюс та у місті Каунас Литовської Республіки, підписані директором Menila UAB [PERSON] та скріплені печаткою. Разом з тим, належної процедури легалізації у Литовській Республіці вказана довіреність не пройшла. Доказів зворотнього суду надано не було. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Надаючи оцінку наданим доказам, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь - яких документів, які б дали змогу зробити достовірний висновок щодо правовідносин, їх характер, в яких перебувають сторони. Приписами ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, суд не може покласти в основу рішення твердження позивача про те, що він є потерпілим (власником транспортного засобу) в розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та йому має бути виплачене страхове відшкодування. Позивачем до позовної заяви була долучена копія полісу, однак вона є зовсім нечитабельною. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.01.2021 року були витребувані у ТДВ «Страхова компанія «Київ РЕ» документи, в тому числі і страховий поліс, однак ухвала суду не виконана. Позивачем наданий рахунок-фактуру № ПА-08156 від 31.10.2017 року по автомобілю HYUNDAI ELANTRA, номер державної реєстрації [NUMBER] , номер кузова транспортного засобу - [NUMBER] на суму 62 418, 30 грн. Рахунок був дійсний до оплати 02.11.2017 року. Зазначений рахунок не є експертним висновком та не містить в собі об`єктивних відомостей про завдану матеріальну шкоду, а тому суд не приймає його до уваги. Позивач зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] на момент вчинення ДТП, перебували у трудових відносинах, однак доказів на підтвердження даного факту не надав. Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин. З вищенаведеного слідує, що для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14. Однак, позивачем не надано суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди внаслідок ДТП, не зазначено та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та настанням будь-яких негативних наслідків внаслідок таких дій для позивача, в тому числі у вигляді моральної шкоди. Також позивач не довів, які саме душевні страждання він зазнав і в чому вони проявились. Доказами, в розумінні положень ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому за положеннями ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми, як зазначено у положеннях ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з частинами 5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, які беруть участь у справі. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи позивачем жодних належних та допустимих доказів надано не було. За таких обставин, з огляду на відсутність обов`язку суду щодо збирання доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] виданого 17.06.2016 року видане Головним управлінням Національної гвардії України, [PERSON] є учасником бойових дій та на підставі п . 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed