Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У червні 2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 2» (далі по тексту - ТОВ «Рада 2», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту- [PERSON] , відповідач) про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних в загальному розмірі 50 065,51 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] , а ТОВ «Рада 2» є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує вищевказаний будинок. Між сторонами не було укладено договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, однак відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, а споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Внаслідок несплати вартості житлово-комунальних послуг за період з жовтня 2010 р. по березень 2016 р. за відповідачем утворився борг в сумі 45 564,72 грн. Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних. Ухвалою від 13.07.2016 суд (під головуванням судді Комаревцевої Л.В.) відкрив провадження у даній справі та призначив її до судового розгляду на 15.09.2016. 15.09.2016 суд ухвалив заочне рішення про задоволення позову у повному обсязі. 23.11.2017 відповідач звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою від 10.01.2018 суд скасував заочне рішення та призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 07.03.2018. 07.03.2018 позивачем подано заяву про прижднання письмових доказів. 07.03.2018 розгляд справи перенесено на 24.04.2018. 24.04.2018 позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою ТОВ "Рада 2" просить стягнути з [PERSON] заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг, яка виникла за період з червня 2013 р. по березень 2016 р., в сумі 20 604,47 грн., втрати від інфляції в сумі 10 459,83 грн. та три проценти річних в сумі 976,57 грн., а усього 32 040,87 грн. 24.04.2018 розгляд справи перенесено на 27.06.2018. 27.06.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 17.09.2018. 10.09.2018 позивачем подано заяву про приєднання доказів. 17.09.2019 в судовому засіданні оголошено перерву до 23.10.2018. 01.11.2018 справу передано в провадження судді Трусової Т.О. Ухвалою від 09.11.2018 справу прийнято до провадження судді Трусової Т.О. та призначено до судового розгляду на 15.04.2019. В судовому засіданні представник позивача Гіневська-Гайдай М .О. позов підтримала, просила його задовольнити. На спростування аргументів представника відповідача щодо відсутності між сторонами оформлених договірних відносин та не проживання у квартирі послалась на те, що відповідно до закону власник зобов`язаний утримувати своє майно і не звільняється від обов`язку оплачувати послуги з утримання будинку та прибудинкової території незалежно від того, користується він цим майном чи ні. Представник відповідача [PERSON] заявила про невизнання позову і послалась при цьому на пропущення строку позовної давності та необґрунтованість позовних вимог. Вказала, що всупереч вимог закону договір про сплату житлово-комунальних послуг між сторонами не укладався, і фактично жодних послуг відповідач не споживала, оскільки у належній їй на праві власності квартирі не була зареєстрована і не проживала, а відтак вона не є споживачем послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Позивач як суб`єкт господарювання приватного права, основним видом економічної діяльності якого є комплексне обслуговування об`єктів, на підставі договору про передачу на утримання та експлуатаційне обслуговування житлового будинку і прибудинкової території від 12.02.2009 та згідно з актом приймання-передачі будинку від цієї ж дати прийняв будинок [ADDRESS] з метою забезпечення його утримання, ремонту та експлуатаційного обслуговування жилих та нежилих приміщень, інженерного обладнання, належного санітарного стану будинку та прибудинкової території, надання власникам, співвласникам, наймачам, орендарям окремих житлових і нежитлових приміщень послуг за відповідну плату (а.с. 68-70, 71). До березня 2016 р. позивач забезпечував надання для вказаного будинку комплексу житлово-комунальних послуг, включаючи послуги з утримання будинку і прибудинкової території та централізованого опалення, що підтверджується наданими позивачем договорами, укладеними з постачальниками (виконавцями) відповідних послуг (робіт), та документами, складеними на їх виконання (а.с. 76-140). Відповідно до свідоцтва на право власності від 21.10.2010 серії [NUMBER] [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] загальною площею 124,6 кв.м. (а.с. 8, 10-11). Судом встановлено, і вказана обставина не заперечується відповідачем, що протягом усього періоду перебування будинку на обслуговуванні ТОВ «Рада 2» відповідач взагалі не здійснювала оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території та послуг з централізованого опалення, які надавались позивачем до квітня 2014 р. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано розрахунок, відповідно до якого за відповідачем рахується борг за послуги з утримання будинку та прибудинкової території та з централізованого опалення в загальному розмірі 20 604,47 грн., який виник за період з червня 2013 р. по березень 2016 (а.с. 149). За приписами статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до положень статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів)... Обов`язок споживача своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території випливає і з положень статей 151, 162 Житлового кодексу Української РСР та Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 24.06.2004 р. № 1875-IV (надалі - Закон № 1875-IV). Вищевказаний Закон містить визначення житлово-комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо-та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством, та покладає на балансоутримувача будинку обов`язок здійснювати розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечення управління майном (підпункти 1, 3, 10 пункту 1 частини 1 статті 1). Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (стаття 19 Закону № 1875-IV). Пунктом першим частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV встановлено обов`язок споживача, а пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону - обов`язок виконавця, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг згідно з Типовим договором. Форма і зміст Типового договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій», яка була чинною до 05.09.2018. За приписом статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Тарифи на житлово-комунальні послуги, які надавались позивачем для будинку [ADDRESS] , були затверджені в установленому законом порядку, а саме: на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій -розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації - далі - КМДА) від 10.11.2010 № 933 та від 19.06.2015 № № 591; на опалення - розпорядженнями КМДА від 27.01.2011 № 99, від 31.05.2011 № 857. Аналізуючи вищенаведені положення закону та підзаконних актів в сукупності з загальними засадами цивільного законодавства та положеннями ЦК України про договір, суд дійшов висновку, що зобов`язання по оплаті вартості житлово-комунальних послуг покладається на споживача законом, а відтак відсутність оформленого між сторонами письмового договору на надання таких послуг в даному випадку на вирішення справи не впливає і не може бути підставою для звільнення відповідача від їх оплати. Така правова позиція ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30.10.2013 по справі № 6-59цс13 та у постановах Верховного Суду від 15.03.2018 по справі № 401/710/15-ц. Згідно з положеннями статей 526, 530, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Доводи відповідача про те, що у зазначений в розрахунку позивача період вона у квартирі не проживала і послуги не споживала суд відкидає як необґрунтовані, оскільки передбачене пунктом 6 частини 1 статті 20 Закону № 1875-IV право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї реалізується лише при відповідному документальному оформленні, а з відповідною заявою відповідач до позивача не зверталася. Визначаючи розмір заборгованості відповідача за оплату житлово-комунальних послуг, суд покладає в обґрунтування свого рішення наданий позивачем розрахунок як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих сум, здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм та пропорційно до загальної площі належної відповідачу квартири. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку відповідач не надала. Доводи відповідача про сплив строків позовної давності не знайшли свого підтвердження в суді. Так, за приписом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). За правилом, встановленим статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заборгованість, яку просить стягнути позивач, виникла в період з червня 2013 р. по березень 2016, а позов поданий у червні 2016 р., тобто в межах строку позовної давності. Більш того суд враховує, що ще до звернення до суду з даним позовом позивач відповідно до чинного на той час цивільного процесуального законодавства (ст. 96 ЦПК України) звертався до суду із заявою про видачу судового наказу (а.с. 17), що свідчить про переривання строку позовної давності (ч. 2 ст. 264 ЦК України). Відповідач не виконала грошове зобов`язання, а отже вона відповідно до положень статті 625 ЦК України на вимогу кредитора зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з наданим позивачем розрахунком за період з 21.07.2013 по 01.06.2016 його втрати від інфляції склали 10 459,83 грн., а три проценти річних за вказаний період прострочення - 976,57 грн. Наданий позивачем розрахунок здійснений за вірною методикою, з урахуванням оприлюднених у встановленому законом порядку індексів інфляції і жодних доказів, які б його спростовували, стороною відповідача не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування свого рішення. Отже на підставі наведених учасниками процесу доводів і аргументів та оцінки наданих сторонами доказів суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог ТОВ «Рада 2» про стягнення з [PERSON] заборгованості в загальному розмірі 32 040,87 грн. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на результат розгляду справи, суд покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 1 419,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved