Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

18 лютого 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором,посилаючись на те,що відповідно до укладеного договору №РVEORХ00470056 від 25.08.2006 року [PERSON] 25.08.2006 року отримав кредит у розмірі 1716,00грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25.08.2007 року..Відповідач підтвердив свою згоду на те,що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка»»Стандарт» ,складає між ним і Банком Договір,про що свідчить підпис відповідача у заяві.Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку:щомісяця в період сплати,позичальник повинен надавати банку грошові кошти(щомісячний платіж)для погашення заборгованості за кредитом,яка складається і заборгованості за кредитом,за відсотками,комісією,а також інші витрати згідно Умов. Відповідно до норм чинного законодавства(ст.259 ЦК України) договором встановлена позовна давність за мимогами стягнення кредиту,відсотків за користування кредитом,винагороди,неустойки-пені,штр афів за договором тривалістю 5 років(п.5.5. Умов надання кредиту фізичним особма(«Розстрочка») («Стандарт»). У зв»язку з порушеннями зобов»язань за кредитним договором Відповідач станом на 28.01.2013 року року має заборгованість в розмірі 37530,79грн,яка складається з наступного: -1716,00грн-заборгованість за кредитом; -12377,18грн-заборгованість по процентам за користування кредитом; -320,76грн-заборгованість по комісії за користування кредитом; -20853,48грн-пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; А також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: -500,00грн -штраф (фіксована частина); -1763,37грн-штраф( процентна складова). Позивач просить стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 37530,79грн та в повернення судових витрат 375,31грн. Заочним рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2013 року позов було задоволено у повному обсязі. За заявою [PERSON] від 17.09.2014 року ,в якій він посилався на необізнаність про розгляд справи та неврахування судом обставин пропуску позивачем строків позовної давності,зазначене заочне рішення суду було скасовано ухвалою суду від 02 жовтня 2014 року та справу призначено до судового розгляду у загальному порядку. На підставі заочного рішення суду до його скасування з [PERSON] було примусово стягнуто в рахунок заборгованості за кредитом згідно виписки банку за період з 14.06.2013 року по 22.09.2014 року 7002,86грн(а.с.___________). Відповідач у справі [PERSON]. подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність,,просить у задоволенні позову відмовити по строкам позовної давності,зазначивши,що він взяв кредит у позивача 1716 грн для купівлі мобільного телефону,а з його заробітної плати утримано на користь позивача уже біля 10тисяч гривень. Вивчивши матеріали справи суд вважає що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню виходячи з наступного: Статтями 1048, 1050, 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.Кредитний договір,укладений з недодержанням письмової форми ,є нікчемним. Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), зазначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За змістом наведених правових норм підпис сторін письмового договору має бути під усіма його умовами, про які домовилися сторони. Якщо сторони уклали змішаний договір, то умови різних договорів повинні міститися в письмовому тексті договору, підписаному сторонами. Факт укладення між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] кредитного договору від 25.08.2006 року підтверджується письмовою Заявою позичальника, підписаною уповноваженою банком особою та [PERSON], в якій містяться всі істотні умови вказаного виду договору, в тому числі сума кредиту, валюта кредиту, строк дії договору ,розмір процентів за користування кредитом, розмір щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту(комісії за користування кредитом)та інші. (а. с. 6) Надання банком [PERSON] коштів, визначених у Заяві в сумі 1716,00грн [PERSON] не заперечувалося та не оспорювалося. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають і кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Зібраними та перевіреними судом по справі доказами доведено, що 25.08. 2006 року сторони по справі уклали правочин у формі підписаної Заяви про надання [PERSON] банківської послуги у виді строкового банківського кредиту на споживчі цілі у сумі 1716,0грн на строк 12 місяців з 25.08.2006 року по 25.08.2007 року включно зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за Кредитом та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 27,46грн з щомісячним погашенням Позичальником грошових коштів Банку в період з 21 по 26 кожного місяця в сумі 180,06грн,яка складається з заборгованості за кредитом,відсотків,винагороди ,комісії,а також інших витрат згідно з Умовами. Відповідно заяви позичальника згідно п.4.2 Умов,при порушенні Позичальником зобов»язань із погашення кредиту,позичальника сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 10,0% в місяць,розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відповідно до п.п. 5.1. Розділу 5.Відповідальність сторін Умов надання споживчого кредиту фізичним особам(«Розстрочка») («Стандарт») передбачено,що при порушенні Позичальником будь-якого із зобов»язань,передбачених Заявою а п.п.3.2.2,3.2.3,даних Умов Банк має право нарахувати ,а Позичальник зобов»язується слатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу,але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Відповідно до п.5.3. Розділу Відповідальність сторін зазначених Умов При порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань,передбачених договором більш ніж на 30 днів,Позичальник зобов»язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500грн+5% від суми заборгованості. Відповідно до п.5.4 зазначених Умов нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов»язань,передбаченої п.п.5.1,5.2,5.3 цих Умов здійснюється протягом 3(трьох) років з дня,коли відповідне зобов»язання повинне бути виконане Позичальником. Відповідно до п.5.5 зазначених Умов терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту,відсотків за користування кредитом,винагороди,неустойки-пені,штр афів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Як вбачається з матеріалів справи позивачем підписано лише Заяву позичальника, підписаною уповноваженою банком особою та [PERSON], в якій містяться всі істотні умови вказаного виду договору, в тому числі сума отриманого кредиту 1716,00грн, валюта кредиту гривня, строк дії договору 12 місяців з 25.08.2006 року по 25.08.2007 року,розмір процентів за користування кредитом 12% річних,розмір щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту(комісії за користування кредитом) в розмірі 27,46грн,щомісячне погашення кредиту щомісячними сумами по 180,06грн ,період сплати з 21 по 26 число кожного місяця та інші . (а.с.6) Долучені позивачем умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт» відповідачем не підписувалися. Тому посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на те , що невід'ємною частиною укладеного договору є додатки до нього, зокрема зазначені Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт»), з якими позивач був ознайомлений,про що зазначено у його Заяві,суд оцінює критично і до уваги не бере, оскільки відповідно до ст. 654 ЦК України форма додатків до договору має відповідати формі основного договору, тобто має бути зазначена на документах дата і підпис особи, яка уклала такий договір. Усупереч вимог ст. 60 ЦПК України ПАТ КБ «Приватбанк» не надало суду жодних належних доказів того, що між ним та [PERSON], крім існуючої підписаної [PERSON] заяви на отримання кредиту на зазначених в Заяві умовах, укладався інший договір та з іншими умовами надання кредиту. Тому суд вважає ,що зазначені Умови надання споживчого кредиту, не можуть бути визнані додатками до договору, оскільки вказані додатки не містять дати та підпису [PERSON] (а.с.7-14) За таких обставин, банк не вправі був в односторонньому порядку змінювати умови раніше укладеного правочину і нараховувати [PERSON] витрати, які не передбачені правочином -Заявою Позичальникка РVEORХ00470056 від 25.08.2006 року,укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». З врахуванням зазначеного суд вважає доведеним вказаною Заявою позичальника від 25.08.2006 року укладення між сторонами кредитного договору на зазначених в Заяві та викладених судом вище умовах та наявності за [PERSON] заборгованості за кредитним договором станом на 28.01.2013 року в розмірі 14413,94грн,із них1716,00грн-заборгованості за кредитом;-12377,18грн -заборгованості за процентами за користування кредитом;320,76грн-заборгованості щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту(комісії за користування кредитом). Відновідно до положень ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до положень ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до положень ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання не спричиняє недійсність основного зобов'язання. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки Заявою підписаною [PERSON] та іншими доказами не доведено наявність договору між сторонами про конкретні види та розміри заходів забезпечення виконання зобов»язання у виді неустойки-пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором ,а також штрафів як фіксованої частини та і процентної складової всупереч вимогам стт.ст.546,547,548,549 ЦК України, оскільки в Заяві зазначено лише посилання на їх розмір,зазначений в Умовах,які [PERSON] не підписані,але конкретні види та їх розмірі таких заходів не зазначені у підписаній [PERSON]. Заяві,тому суд вважає безпідставним нарахування ПАТ КБ «Приватбанк» 20853,48грн пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором,500грн штрафу(фіксованої частини) ,357,55грн штрафу(процентної складової). Крім того,суд вважає обгрунтованими заперечення відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності по заявленим позивачем вимогам,як основним так і додатковим,виходячи з наступного: Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Абзацом другим п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України). На підставі п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Ч.4 ст.267 ЦК України передбачає,що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Матеріалами справи,зокрема наданим позивачем розрахунком заборгованості за даним договором за період з 25.08.2006 року по 28.01.2013 року підтверджується, що відповідач взагалі добровільно не здійснював сплату грошових коштів на погашення кредитних зобов»зань по договору,кінцевий строк повернення кредиту закінчився 25.08.2007 року. (а.с.3,4) Наданою на запит суду випискою по рахунку на ім'я [PERSON] за період часу з 14.06.2013 року по 22.09.2014 року підтверджується, що на підставі заочного рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2013 року до його скасування з заробітної плати відповідача примусово стягнуто у погашення заборгованості за кредитом в розмірі 7002,86грн(а.с._) Згідно Заяви позичальника погашення кредиту передбачено сплатою щомісячної суми платежу в повернення кредиту починаючи з 25.08.2006 року з 21 по 26 число кожного місяця по 180,06 грн з кінцевим терміном повернення кредиту 25.08.2007 року,що відповідачем не було здійснено ,тому у позивача починаючи з 26 вересня 2006 року,а тим більше з 25.08.2007 року (кінцевого терміну погашення кредиту) виникло право на позов,тоді як позов заявлено 18.02.2013 року,що свідчить про пропуск позивачем встановленого законом трьохрічного строку позовної давності за основною вимогою так і річного строку за додатковими позовними вимогами. Для застосування п»ятирічного строку позовної давності,зазначеного в п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»((«Стандарт») суд підстав не вбачає,оскільки як уже зазначено судом вказані Умови не підписані відповідачем,а тому є нікчемними.Тим більше,що позивачем пропущено і зазначений ними в Умовах п»ятирічний строк позовної давності. При таких умовах суд вважає ,що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв»язку з пропуском строків позовної давності.

Outcome: dismissed