Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

31.12.2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача про захист прав споживачів. Позовні вимоги мотивовано тим, що 19 грудня 2014 року, згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом [PERSON] від 08 жовтня 2008 року, Позивачка стала власницею квартири за адресою [ADDRESS]. Як зазначає позивачка, заповідач [PERSON] помер [INFO] року. Протягом 2011-2014 років в Дніпровському районному суді м. Києва відбувалося слухання декількох справ між спадкоємцями з приводу визнання заповітів, залишених заповідачем недійсними. Результатом слухань стало рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання заповіту недійсним і таким чином позивачці було надано право володіння вищезазначеною квартирою. Проте, за період розгляду справи в Дніпровському районному суді м. Києва за квартирою [ADDRESS] в м. Києві утворилася заборгованість на суму 18092,93 грн., хоча після смерті [PERSON] не було прописано жодної особи. Позивачка вказує, що за цей період споживачем житлово-комунальних послуг був [PERSON], який у 2011 році прийняв спадщину після смерті [PERSON] та вважався спадкоємцем вищезазначеної квартири до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, виданих на ім'я [PERSON] Після цього рішення квартира не мала власника до 19.12.2014 року. Позивачка зазначає, що в зв'язку з наявністю заборгованості за житлово-комунальні послуги до неї, як до власника квартири, застосовуються тарифи після 20.12.2014 року зо спожиті послуги, хоча підтвердження боргу немає. За наведених обставин позивачка вважає, що заборгованість, яку на даний час виставляє відповідач підлягає списанню, оскільки пред'являється до позивача, як до власника житла, але утворилась за спірний період, а за фактично спожиті позивачем послуги, заборгованості немає. Позивачка просить визнати борг за квартирою [ADDRESS] у м. Києві виставлений КП по УЖГ Дніпровського району м. Києва до 19 грудня 2014 року не дійсним, та зобов'язати відповідача провести списання заборгованості, що утворилася до 19 грудня 2014 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що протягом трьох років квартира перебувала у власності та користуванні [PERSON], який на даний час вже помер. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що після смерті заповідача у квартирі ніхто не був прописаний і нараховувалась лише квартирна плата та плата за опалення. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 4) помер 14.09.2010 року. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді 3-кімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа щодо якої встановлені ті обставини. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року (а.с. 5-6) встановлено, що [PERSON] 19 серпня 2010 року було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, а саме: все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповів [PERSON], [INFO] , заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Заведея Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 12-1267. Проте, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2013 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] задоволено, та визнано недійсним заповіт [PERSON] від 19.08.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12-1267. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.11.2014 року [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання заповіту недійсним (а.с. 7-11). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №39233464 від 19 грудня 2014 року (а.с. 4), [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 жовтня 2008 року [PERSON], який помер [INFO] року. Згідно рахунку - попередження (а. с. 22-24) розмір заборгованості за надані комунальні послуги за період з 01.07.2009 року по 01.01.2015 року, по квартирі [ADDRESS], становить 18791,65 грн. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. ст. 1233, 1234 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане. Згідно статті 1219 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1281 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Згідно п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. [PERSON] 08 жовтня 2008 року на ім`я відповідачки був складений заповіт, посвідчений держаним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З. О., зареєстрований у реєстрі за № 1-3092. Даним заповітом [PERSON] на випадок своєї смерті заповів квартиру [ADDRESS] та все інше майно, де б воно не було та з чого воно не складалося [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, частково борг утворився ще за життя спадкодавця. Таким чином, [PERSON] перебрала на себе всі права та обов`язки заповідача [PERSON], які включать в себе також обов`язок погашення суми боргу за нараховану квартплату. Відповідно до наданої представником відповідача довідки від 30.01.2015 року №742 виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 407. (а.с. 21) за [ADDRESS] нарахування по квартплаті проводилось на 1 особу (з пільгою ІВВВ) по день смерті [PERSON] ([INFO] року). З 08.10.2010 року нарахування проводиться як на нульову квартиру (на квартплату та опалення). За змістом ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до положень ч. 5 ст. 1268, ч. 4 ст. 319 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Власність зобов'язує. Враховуючи встановлені обставини справи та викладені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, оскільки частина боргу за житлово-комунальні послуги виникла за життя спадкодавця, а до іншої частини боргу мають застосовуватись норми стосовно належності спадкоємцю спадщини від часу її відкриття. Крім того, визнаний недійсним заповіт складений на ім'я [PERSON] вважається недійсним з часу його складання, а його проживання у спадковій квартирі та користування житлово-комунальними послугами жодним чином не доведено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed