Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з цивільним позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця», третіх осіб, яких в процесі розгляду було залучено до участі в справі, Пустомитівської районної ради Львівської області, Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання недійсним Державного акту на право користування землею серії Б № 059940 від 1991 року. Свої вимоги мотивує тим, що оскаржуваний Державний акт на право користування землею серії Б № 059940 від 1991 року є недійсним, оскільки: бланк державного акту використаний зразка документа, який використовувався в Союзі радянських соціалістичних республік; Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» (код 01059900) видано 16.03.1992 року, тобто після отримання Державного акту на право користування земельною ділянкою Б №059940 від 1991 року; відсутні будь-які дані, що вказують на приналежність до ДТГО «Львівська залізниця» Львівської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці; територія приналежності спірної земельної ділянки, що зазначена в [PERSON] є територією Водянської сільської ради Пустомитівського району Української республіки; відсутні документи про зміну Водянської сільської ради в Зимноводну сільську раду із територіально-адміністративним розподілом; відсутні докази правонаступництва ДТГО «Львівська залізниця» в тому числі і Львівської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці; відсутні будь-які акти прийому-передачі правовстановлюючих документів, майна і для підтвердження права ДТГО «Львівська залізниця» права на постійне користування земельною ділянкою, в тому числі рішення Пустомитівської районної ради народних депутатів трудящих від 1991 року та відповідної заяви на прийняття такого рішення; доказом підробки спірного Державного акту є той факт, що такий посвідчений печаткою Пустомитівської районної радою народних депутатів із зображенням Тризуба, як малого герба України, який затверджений [PERSON] Верховної [PERSON] України 19.02.1992 за №2137-XII, тобто після видачі вказаного вище акту. Крім цього, доказом підробки державного акту на право користування землею Б №059940 від 1991 року є відсутність його реєстрації в Книзі записів державних актів на право користування землею. На підставі наведеного позов просить задовольнити. Позивач [PERSON] зявився у судове засідання 28.04.2016 року, позовні вимоги підтримав з підстав викладений у позовній заяві, позов просив задовольнити в повному обсязі. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судове засідання зявились, позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити, представник позивача [PERSON], який зявився у судові засідання 28.04.2016 року та 24.05.2016 року, пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» [PERSON] та [PERSON] в судове засідання зявились, представник [PERSON] зявився у судове засідання 28.04.2016 року, а представник [PERSON] зявився у судове засідання 07.07.2016 року, позовні вимоги заперечили повністю, у задоволенні позову просили відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву від 27.04.2016 року згідно яких вважають вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Представник третьої особи Пустомитівської районної ради Львівської області зявився у судові засідання 13.06.2016 року та 07.07.2016 року, щодо задоволення позовних вимог поклався на розсуд суду. Представник третьої особи Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області в судове засідання не зявився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, обґрунтованих клопотань про відкладення такого суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності представника третьої особи. В судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON], [INFO], який дав покази про те, що в час видачі спірного державного [PERSON] на право користування землею працював головним інженером Українського сільського господарства, в його обов'язки входив облік земель на території району, підписування відповідних державних [PERSON]. Зазначив, що покликання позовача про наявність на спірному державному [PERSON] на право користування землею зображення Тризуба посилаючись на постанову Верховної [PERSON] Української РСР від 1991 року "Про форми державних актів на право володіння або користування землею і [PERSON] про порядок надання і вилучення земельних ділянок" є безпідставним, оскільки відведення земельної ділянки, право користування якою посвідчує спірний державний [PERSON], розпочалось ще у 1987 році. Відсутність державної реєстрації державного [PERSON] на право користування землею серії Б № 059940 від 1991 року пояснити не зміг. Зясувавши пояснення учасників процесу, заслухавши покази свідка, проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Із оскаржуваного Державного акту на право користування землею серії Б № 059940 від 1991 року вбачається, що такий посвідчує право Львівської механізованої дистанції вантажно-розвантажувальних робіт Львівської залізниці на користування земельною ділянкою 0,3 га для будівництва чотирьох житлових будинків в с. Водяне. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.11.2015 року, яке набрало законної сили, у справі № 450/1635/15-ц за позовом Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» до [PERSON], третіх осіб Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, встановлено, наступні обставини, що згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України доказування не потребують. Відтак, згідно листа Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 26.12.2014 року № 667 рішення щодо надання дозволу відповідачу [PERSON] на будівництво фундаменту розміром 11*11,6 метрів та облаштування сітчастої огорожі в межах земельної ділянки площею 0,3 га в с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області по вул. Чубинського, яка знаходиться в постійному користуванні ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» згідно державного акту на право постійного користування землею серії Б №059940 від 1991 року виконкомом Зимноводівської сільської ради не приймалось. Частиною 1 ст. 410 ЦК України передбачено, що землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі. Відповідно до ч. 1\~ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт»\~ землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до\~ЗК України\~та\~Закону України «Про транспорт».\~ Частиною 2\~ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт»\~встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про транспорт» до земель транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Згідно ст. 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Згідно з пунктом 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Статтями 1 і 4 [PERSON] Про землі, надані транспорту, затвердженого [PERSON] Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і [PERSON] народних комісарів СРСР № 50 від\~ 07.02.1933 року, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в т. ч. і залізничному), визнавались землі, зайняті залізничними шляхами та іншими обєктами залізничної інфраструктури. [PERSON] діяло до набрання чинності [PERSON] Міністрів СРСР від 08.01.1981 року № 24 Про затвердження [PERSON] про землі надані транспорту. Нормами чинними на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році нормативно-правових актів, а саме ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених [PERSON] ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходитися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Разом з тим, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п. п. 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства ([PERSON] ЦИК СССР 15.12.1928 року). В контексті ст. 17 Закону України Про основи містобудування долучений до матеріалів справи План смуги відведення залізниці є містобудівною документацією, яка є основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Із рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03.11.2015 року у справі № 450/1635/15-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17.03.2016 року вбачається, що земельна ділянка по вул. Чубинського в с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області площею 0,3 га була захопленою [PERSON]. Вказаними судовими рішеннями також встановлено, що «Львівська механізована дистанція навантажувальної-розвантажувальних робіт Львівської залізниці» має право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3 га. Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі постанови [PERSON] Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року № 83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, та нормами відведення земель для залізниці СН 468-74, затвердженими постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247. Вказані правові акти не суперечать\~Конституції\~та законам України, тому відповідно до\~постанови Верховної [PERSON] України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»\~застосовуються на території України до прийняття відповідних актів законодавства України. До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням\~ ст. 68 ЗК України. Право ДТГО «Львівська залізниця» мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено ч.1, 2 ст. Закону України «Про залізничний транспорт», ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 23 Закону України «Про транспорт», ст. 68, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України. Вищенаведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року у справі №3-150гс14 у подібних правовідносинах, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що земельна ділянка на яку виданий оспорюваний державний акт належить ДТГО «Львівська залізниця». Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Правова позиція, висловлена ВСУ при розгляді справи № 6-222цс14). Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Процесуальним законом обовязок доказування покладено на сторону, яка заявляє про порушення її прав (ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень). Позивач зазначених вище вимог процесуального закону не виконав та перед судом не довів, зокрема того, що відповідачем порушуються права позивача. Тобто, позивачем не представлено належних та допустимих доказів в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України, які підтверджували існування факту порушення прав позивача оспорюваним державним актом. Таким чином, аналізуючи встановлені вище обставини в сукупності із нормами матеріального та процесуального права, правовими позиціями ВСУ, які є обовязковими для суду (ст. 214 ЦПК України), суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed