Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], про надання дозволу на тимчасові виїзди малолітніх дітей за кордон України без згоди матері в період дитячих канікул посилаючись на те, що є батьком малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів спрямованих на покращення здоров'я дітей їх моральному та фізичному розвитку, а саме він має намір здійснити поїздки за кордон України. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2018 року відкрито провадження у справі та відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.03.2018 року за клопотанням представника позивача провадження у вказаній справі було зупинено до вирішення справи про визначення місця проживання дітей. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2018 року за клопотанням представника позивача поновлено провадження у даній справі. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила і повідомила, що вона не заперечує проти виїзду дітей за кордон з батьком але це повинно бути зазначено до якої країни з якою метою і чи буде це доцільно для дітей. Також, вона зазначила, що батько уже в цьому році виїзжав за кордон України з дітьми без її дозволу зважаючи на внесені зміни до законодавства, а саме існує заборгованність по сплаті аліментів, які вона повинна сплачувати на користь позивача за рішенням суду. Представник служби у справах дітей та сім"ї щодо виїзду дітей на нетривалий час на оздоровлення не заперечував і при прийняті рішення послалася на розсуд суду. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. В силу ст.15.16 ЦК України об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право чи охоронюваний законом інтерес. При розгляді справи судом встановлено, що 05.12.2003 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] - позивачем по справі та [PERSON] - відповідач по справі. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON]. [INFO]. Сторони та їх діти є внутрішньо переміщеними особами з території м. Донецьк, що підтверджується довідками №0000024663, «0000024655 та №0000024666 від 08 листопада 2016 року. Позивач з дітьми на даний час проживають в м.Вишгороді. Відповідачка проживає окремо в м. Фастів Київської області. 16 вересня 2016 року Оболонським районним судом м.Києва прийнто рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. На дане рішення [PERSON] було подано апеляційну скаргу, яка була розглянута колегією суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Київської області та 01.12.2016 року прийнто рішення про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення місцевого суду без змін. Рішення щодо визначення місця проживання дітей судовими інстанціями на час розірвання шлюбу не вирішувалося. Вказані факти не заперечуються сторонами. В зв"язку з конфліктом, який виник між [PERSON] та [PERSON] стосовно визначення місця проживання їх дітей, [PERSON], було подано до Оболонського районного суду м.Київ позов про визначення місця проживання малолітніх дітей. Даний позов за підсудністю було направлено до Вишгородського районного суду Київської області. В свою чергу [PERSON] подав позов до Вишгородського суду Київської області про стягнення аліментів на утримання дітей з [PERSON], який був задоволений та принято рішення про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON], аліменти на утримання неповнолітніх дітей, щомісячно в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку. В подальшому до подачі позову до суду про надання дозволу на тимчасові виїзди малолітніх дітей за кордон України без згоди матері в період дитячих канікул в провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебували матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05.04.2018 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON]. Вказане рішення залишено без змін апеляційним судом Київської області від 10 липя 2018 року. Підставою звернення з даним позовом до суду було перешкоджання відповідачкою [PERSON], у виїзді за кордон разом з батьком позивачем по справі їх малолітніх дітей. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності до ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене статтею 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. у справі №628/1973/16-ц було підтверджено, що однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Не зазначення даних відомостей фактично позбавить її батька можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідно до тексту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 р. у справі №783/14/15-ц, встановлено правомірність висновку суду апеляційної інстанції, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без без визначення його початку й закінчення позбавить можливості в даному випадку матері, бути обізнаним про виїзд її дітей за межі України, про строк та мету поїздки. Також, Вищий Спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі №6-33303ск15 від 16.03.2016 р. дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв'язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. Позивач не довів суду дійсного наміру на тимчасовий виїзд дітей за кордон, не надав жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дітей за кордон, тобто того, що діти потребують оздоровлення, не вказав країну до якої відбудеться виїзд та конкретний час перебування дітей за кордоном. Також, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання останньою згоди на виїзд дитини за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в цій державі до подання вказаного позову до суду, як і доказів її відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України. При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолініх дітей без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Як встановлено в судовому засіданні позивачем було здійснено виїзд за кордон України разом з його малолітніми дітьми з 01.07.2018 року по 03.08.2018 року без згоди матері відповідача по справі. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed