Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та звільнення від сплати аліментів на дитину. Свої вимоги мотивує тим, що 20 лютого 2001 року між ним та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. Вказав, що до 2016 року донька проживала разом з відповідачкою, однак остання самоусунулася від виховання доньки, на теперішній час дитина проживає з ним за адресою - [ADDRESS]. У позовній заяві позивач зазначив, що за рішенням суду від 06.04.2006 року він сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини, яка на даний час проживає з ним та він матеріально сам її утримує. Посилаючись на те, що подружнє життя у нього з відповідачкою не склалося, що шлюбні відносини між ними фактично припинилися, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливими, просив розірвати шлюб та звільнити його від сплати аліментів. У судовому засіданні позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій крім розірвання шлюбу згідно ч. 2 ст. 186 СК України просив аліменти, які він сплачує на доньку внести на її особистий рахунок у відділенні Державного Ощадного Банку України. Уточнені позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позов щодо розірвання шлюбу визнала у повному обсязі. Що стосується вимог про внесення аліментів на рахунок доньки то з цього приводу остання вказала, що аліменти за рішенням суду перераховуються на картку. Дана картка знаходиться у її матері, а тому вона дані кошти не отримує, оскільки мати даною карткою погашає борг. Крім того, просила після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Згідно ст.ст. 3, 4 та 5 СК України особи, які перебувають у шлюбі, створюють сім'ю і державою здійснюється визначені законом заходи з її охорони. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно п.10 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11, від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом установлено, що 20 лютого 2001 року між сторонами було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження від 20 лютого 2001 року, актовий запис № 74 (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, спільне господарство вони не ведуть. Примирення сторін є неможливим. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка просила після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття любові, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і суперечить інтересам подружжя, враховуючи, що відповідачка визнала позовні вимоги в цій частині, суд дійшов висновку про те, що збереження сім'ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Що стосується вимог про внесення аліментів на рахунок дитини, то слід зазначити наступне. У судовому засіданні позивач пояснив, що до 2016 року донька проживала разом з відповідачкою, однак остання самоусунулася від виховання доньки, на теперішній час дитина проживає з ним за адресою - [ADDRESS]. З акту обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей Подільської РДА в м. Києві вбачається, що донька сторін - [PERSON] проживає та зареєстрована разом з батьком за адресою - [ADDRESS] (а.с. 9-10). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2006 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини від його доходів (а.с. 7). Згідно довідки про доходи позивача, останній щомісячно сплачує аліменти на користь відповідачки на утримання дитини (а.с. 8). Звертаючись до суду з позовними вимогами про внесення аліментів на рахунок дитини, позивач посилався на те, що відповідачка на даний час самоусунулася від виховання та матеріального утримання доньки. Кошти на утримання дитини - аліменти характеризуються цільовим призначенням. За загальним правилом аліменти на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням ч. 1 ст. 179 СК України. Правило про цільове використання аліментів поширюється і на інших осіб, зазначених у ст. 179 СК України, які мають право розпоряджатися аліментами (сама неповнолітня дитина, опікун). Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків (або інші особа, відповідно до ст. 179 СК України), на ім'я якого вони виплачуються, зобов'язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров'я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Сама неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Проте наявність детальної регламентації обов'язків цільового використання аліментів не виключає випадків, коли вони використовуються не за цільовим призначенням. У судовому засіданні відповідачка пояснювала, що аліменти сплачуються на картку. Дана картка знаходиться у її матері, яка сплачувала кредитну заборгованість банку даними коштами. Згідно ч. 2 ст. 186 СК України у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з 2016 року відповідачка отримувала кошти від позивача у вигляді аліментів неправомірно та витрачала дані кошти не на дитину, оскільки дитина проживала з батьком. При цьому, з огляду на те, що позивач просить стягнути аліменти, які він сплачує на доньку шляхом внесення їх на її особистий рахунок у відділенні Державного Ощадного Банку України, виходячи з приписів ст. 186 ч. 2 СК України, позивача слід зобов'язати відкрити рахунок на ім'я дитини [PERSON] у відділенні Державного ощадного банку України у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, на який будуть перераховуватись аліменти. На підставі викладеного та

Outcome: approved