Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування від 19.09.2017 53/100 частин з належних дарувальнику 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, а також земельної ділянки площею 0,2237 га, що розташовані по [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що сторони з 14.02.2007 по 07.02.2019 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох доньок. До 2012 року проживали спільно з батьками позивача, які мали у власності нежитлові будівлі та споруди, земельну ділянку, де здійснювали підприємницьку діяльність. Відповідач на пропозицію батька позивача почав допомагати у підприємницькій діяльності. У вересні 2012 у позивача було виявлено пухлину. В подальшому проведено операцію та призначено курс хіміотерапії. Лікування проходило важко, хвороба прогресувала, почалася депресія, з`явився пригнічений стан, організм був виснажений. В березні 2015 року помер батько позивача, який для неї був дуже близькою людиною, надавав значну підтримку. В цей час відповідач почав демонструвати, що може замістити батька в підприємницькій діяльності, був уважний до неї та до дітей, почав проявляти активність щодо оформлення спадщини лише на позивача, без урахування частки матері, для чого самостійно збирав документи. Оскільки мати також важко переживала втрату чоловіка, позивач погодилася з відповідачем та в грудні 2015 все майно, що входило до складу спадщини переоформила на себе. Навесні 2016 року відповідач почав стверджувати, що на роботі йому важко вести справи, оскільки він не є власником бізнесу, це не дозволяє йому швидко вирішувати поточні питання, в нього немає гарантій, що ця справа залишиться йому. Після сварки, відповідач в листопаді 2016 року зібрав речі та пішов, зазначивши, що йому потрібні гарантії, або йому переписують половину майна або він покидає дружину. Розуміючи, що їй буде важко самостійно з двома дітьми, до того ж враховуючи необхідність продовження лікування, позивач погодилася на пропозицію відповідача. Тривалий час відповідач здійснював підготовку документів для укладення договорів дарування та в вересні 2017 ці договори дарування були укладені. Проте, чоловік не виконав свою обіцянку та не повертався в сім`ю, лише приїздив і допомагав з дітьми. Коли захворіла старша донька і потрапила до лікарні, чоловік подав до суду позов про розірвання шлюбу, і рішенням суду від 09.01.2019 шлюб було розірвано. Враховуючи вищевикладене, позивач зазначає, що договори дарування від 19.09.2017 були укладені під впливом тяжких обставин - тяжкого захворювання позивача, і на вкрай невигідних умовах - майно безоплатно відчужене, тобто їх укладення не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, відповідно до яких волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб). Враховуючи це позивач просить визнати недійсними нотаріально посвідчені: договір дарування частини нерухомого майна від 19.09.2017, за яким вона подарувала відповідачеві 53/100 часток з належного дарувальнику 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по [ADDRESS] ; договір дарування земельної ділянки площею 0,2237 га, кадастровий номер 0510900000:00:001:1439, розташовану по [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 09.09.2020 задоволено заяву позивача та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 53/100 частин нежитлових будівель та споруд та земельну ділянку по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.09.2020 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень. 19.10.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, узагальнені доводи якого зводяться до того, що відповідач просить відмовити в задоволенні позову, як необґрунтованого та безпідставного, а доводи позивача є надуманими та не відповідають дійсності. Так, дійсно у вересні 2012 року позивач захворіла, в період з 06.09.2012 по 10.09.2012 знаходилася в лікарні і 07.09.2012 була прооперована та 10.10.2012 виписана додому. Під час лікування відповідач весь час був поряд з позивачем, підтримував її, надавав матеріальну допомогу. 29.10.2014 позивач була обстежена, патологій не було виявлено. Останню діагностику та лікування вона проходила з 03.06.2015 по 09.06.2015. Доказом того, що не проживаючи разом, сторони підтримували нормальні стосунки, відповідач приймав активну участь у вихованні дітей, є те, що 01.08.2017 вони придбали чотирикімнатну квартиру в м. Хмільник, яку було оформлено на позивача, зробили ремонт, придбали меблі та побутову техніку. Тому на момент укладення договорів дарування у сторін були нормальні стосунки, не існувало жодних тяжких обставин, які б вплинули на волевиявлення позивача. Позивач самостійно прийняла рішення щодо укладення договорів дарування, при цьому неодноразово зверталася до приватного нотаріуса з приводу посвідчення вказаних договорів, яка і повинна була з`ясувати дійсні наміри та роз`яснити наслідки укладення відповідних правочинів. Ухвалою суду від 13.12.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідка нотаріуса Милещенко О.Л., оскільки позивач не надала дозвіл на повідомлення обставин, що стосуються укладення правочинів. В суді позивач [PERSON] , її представник [PERSON] підтримали позов, з наведених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову як необґрунтованого та безпідставного. Суд, вислухавши доводи сторін, допитавши в якості свідка позивача - [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Позивач - [PERSON] та [PERSON] 14.02.2007 року зареєстрували шлюб (копія на а.с. 22), у них [INFO] народилася донька [PERSON] (копія на а.с. 23), [INFO] - донька [PERSON] (копія на а.с. 24). Батько позивача - [PERSON] помер [INFO] (а.с.19, 20), він був зареєстрований разом з членами своєї сім`ї по [ADDRESS] (копія на а.с. 18), наявне у нього майно заповів своїй доньці - [PERSON] (копія на а.с. 21). Договором дарування частини нерухомого майна від 19.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1023, [PERSON] передає безоплатно (дарує), а [PERSON] прийняв дарунок - 53/100 часток з належних дарувальнику 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що розташовані по [ADDRESS] , (копія на а.с. 12-13). Зазначене нерухоме майно на момент укладення договору належало позивачеві відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.12.2015 року (копія на а.с. 16). Договором дарування частини нерухомого майна від 19.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1026, [PERSON] передає безоплатно, а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер 0510900000:00:001:1439, розташовану по [ADDRESS] (копія на а.с. 14-15). Зазначене нерухоме майно на момент укладення договору належало позивачеві відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.12.2015 року (копія на а.с. 17). Рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 09.01.2019, яке набуло законної сили 07.02.2019 шлюб між сторонами розірвано (копія на а.с. 25, 26). Витягами з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] підтверджено, що вона з 06.09.2012 по 10.09.2012 знаходилася на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні ВОКЕД, 07.09.2012 була прооперована, з 10.10.2012 по 16.10.2012, з 08.01.2013 - 12.01.2013, з 08.02.2013 - 14.02.2013, з 05.06.2013 - 11.06.2013, з 06.11.2013-12.11.2013, з 03.06.2015-09.06.2015 знаходилася на лікуванні (копія на а.с. 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34). 01.08.2017 [PERSON] придбала квартиру по [ADDRESS] (копія на а.с. 55-57). Позивач звертаючись до суду з даним позовом як підставу для визнання недійсними обох договорів дарування зазначає тяжкі обставини та вкрай невигідні умови для неї. Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до роз`яснень викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Верховний Суд в постанові від 31.07.2019 справа № 404/5790/16-ц вказав, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою за наявності одночасно двох умов: під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Тобто, особа має вчиняти такий правочин для усунення або зменшення тяжких обставин. Таким чином для визнання правочину недійсним із підстав «вплив тяжкої обставини» та «вкрай невигідні умови», в сукупності необхідно мати такі підстави: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила, що у 2012 році їй діагностували онкологічне захворювання, вона перенесла операцію, тривалий час лікувалася та продовжує проходити діагностику, на даний час хвороба в стані ремісії. У 2015 році помер її батько, від якого вона успадкувала нерухоме майно. Договори дарування вона уклала у зв`язку з досягненням із відповідачем усної домовленості про те, що після дарування йому нерухомого майна він повернеться в сім`ю. Про можливість укладення договорів дарування думала близько року, 2-3 рази консультувалася у приватного нотаріуса Милещенко О.Л., яка роз`яснювала, що являє собою договір дарування, наслідки, а також запитувала чому укладаються ці договори, на що вона пояснила, що довіряє чоловіку. На момент укладення договорів дарування нотаріусом було все роз`яснено і все було зрозуміло, правочини уклала добровільно. Необхідність визнання цих договорів недійсними з`явилася після того, як [PERSON] подав заяву про розірвання шлюбу, а також почав вивозити обладнання та шкодити її майну. Оцінюючи встановлені обставини, суд приймає до уваги те, що позивачем дійсно доведено її лікування від тяжкої хвороби, що є онкологічним захворюванням, при цьому таке лікування тривало з 06.09.2012 по 10.09.2012, з 10.10.2012 по 16.10.2012, з 08.01.2013 - 12.01.2013, з 08.02.2013 - 14.02.2013, з 05.06.2013 - 11.06.2013, з 06.11.2013-12.11.2013, з 03.06.2015-09.06.2015 (а.с. 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34), при цьому під час чергового обстеження 29.10.2014 СКТ шиї ОГК: патологій не виявлено. Отже, хоча позивач періодично проходить діагностику, перебуває під наглядом онколога та ендокринолога за місцем проживання, її хвороба знаходиться в стані ремісії, що нею не заперечується. Також позивачем підтверджено, що [INFO] померла близька їй людина - батько [PERSON] . Проте, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеними правочинами, їх укладання саме з метою усунення та/або зменшення тяжких обставин. Так, з моменту виявлення захворювання у позивача, проведення інтенсивного лікування (2012-2015 роки), смерті батька (2015 рік) до моменту укладення договорів дарування пройшло близько двох років. На момент укладення договорів дарування хвороба позивача знаходилася в стані ремісії. Як повідомила позивач, доцільність укладення таких договорів вона обдумувала близько одного року, при цьому неодноразово консультувалася з приватним нотаріусом, в якого в подальшому і були посвідчені ці правочини, зазначила, що на момент укладення договорів їй все було роз`яснено та зрозуміло, договори уклала добровільно. Позивач подарувала майно своєму чоловікові, з яким, на момент укладення договорів дарування перебувала в зареєстрованому шлюбі, з яким в серпні 2017 року придбали квартиру, і як пояснила в суді, на той момент довіряла йому. З дня укладення договорів до часу звернення до суду з даним позовом (07.09.2020) пройшло близько двох років, і як пояснила позивач подання такого позову зумовлено діями відповідача, який почав вивозити обладнання та пошкоджувати її майно, подав заяву про розірвання шлюбу. В п. 7 договору дарування частки нерухомого майна від 19.09.2017 року зазначено, що дарувальник ( [PERSON] ) стверджує, що дарування здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу, насильства, як фізичного так і морального, а відповідно до п. 10 цього договору, п. 14 договору дарування земельної ділянки від 19.09.2017 нотаріус роз`яснив сторонам цих правочинів вимоги законодавства що ставляться до цих договорів. Враховуючи ці всі обставини, зміна думки позивача щодо правильності рішення щодо укладення договорів дарування у подальшому (майже через два роки) не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання таких договорів недійсними. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Доводи позивача про те, що договори дарування були укладені на виконання усної домовленості про повернення відповідача в сім`ю, на невигідних для неї умовах також не можуть бути підставою для визнання цих договорів недійсними. Так, ст. 717 ЦК України визначає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Окрім цього існування такої домовленості заперечив в суді відповідач, а позивачем цей факт не доведено.

Outcome: dismissed