Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 09.11.2010 було укладено договір дарування, відповідно до якого позивач [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах /частках/ кожній квартири за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира на час укладення договору дарування від 09.11.2010 належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 29.06.2005. Позивач вважає, що договір дарування квартири є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки він, будучи дієздатною особою, вчинив даний правочин у момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На час укладення спірного договору позивач страждав серйозним психічним захворюванням, потребував невідкладної психіатричної допомоги, яка йому надавалась відповідними спеціалістами. Крім того, на той час у позивача були серйозні медичні проблеми із швидко прогресуючим захворюванням парного органу зору. Позивач фактично не розумів, що укладаючи договір дарування від 09.11.2010 відразу і назавжди позбавить себе права власності на єдине наявне у нього житло. Позивач ніколи не мав наміру за життя позбавляти себе права власності на спірну квартиру, у тому числі шляхом укладення будь-якого правочину про відчуження квартири. Ухвалою суду від 02.03.2015 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним прийнято до спільного розгляду із позовом [PERSON] , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державна міграційна служба України, про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року позов [PERSON] , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державна міграційна служба України, про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку задоволено частково. Визнано [PERSON] , 1966 року народження таким, що втратив право користування жилим приміщення за адресою: [ADDRESS] . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним залишено без розгляду. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2017 постановлено рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державна міграційна служба України, про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення та зняття з реєстраційного обліку, а справу за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Кузьменко М.І. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2017 у справі №756/16729/14-ц, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 вересня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. 09 листопада 2010 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] , [PERSON] (обдаровувані) укладено Договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом 14-ої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. та зареєстрований в реєстрі за №3-3818 (а.с. 6 т. 1). Згідно п. 1 Договору дарувальник подарував, а обдаровувані прийняли в дар в рівних частинах кожний квартиру під [ADDRESS] . Відповідно до витягу №36610555 від 07.12.2012 року та витягу №36748224 від 15.12.212 року про державну реєстрацію прав, виданих Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності, частка кожної становить по 1/2 (а.с. 7-8 т. 1). Власником спірної квартири до укладення Договору дарування від 09.11.2010 року був [PERSON] . Після укладення Договору дарування квартири власниками квартири стали члени його сім`ї дружина [PERSON] та неповнолітня дочка [PERSON] . Крім того, позивач [PERSON] у 2013 році звертався до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Оболонська районна у місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування , Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання договору дарування квартири недійсним. Рішенням Оболонського районного суду м. Києві від 21.03.2014 у справі № 756/14667/13-ц у задоволенні позову відмовлено. Позивач вказував підставою позову те, що з метою уникнення накладення арешту на квартиру, яка в подальшому могла бути конфіскована, позивач під впливом тяжкої для нього обставини змушений був подарувати відповідачам належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , тобто договір дарування квартири був фіктивним, не відповідав волевиявленню учасника правочину, вчинений під впливом тяжкої для нього обставини, а саме: можливість втрати квартири (а.с. 94-97 т. 1). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2017 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.03.2014 залишено без змін (а.с. 97-100 т. 1). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність. Так, ст. 203 ЦК України, разом з іншим, встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 30 цього ж кодексу, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Відповідно до виписки з амбулаторної картки [PERSON] , [INFO] , лікарем-психіатром [PERSON] встановлено діагноз - важкий депресивний епізод без психотичних симптомів, психогенно обумовлений F 32.2. Для визначення психічного стану [PERSON] на момент укладення оспорюваного правочину ухвалою суду від 11.11.2015 року було призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Листом Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 03.12.2015 повернуто до суду матеріали цивільної справи для виконання клопотання експертів. Ухвалою суду від 22.04.2016 постановлено направити зібрані матеріали судовим експертам Київського міського центру судово-психічної експертизи для продовження проведення амбулаторної судової-психічної експертизи, призначеної ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11.11.2015. [PERSON] неодноразово викликався для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи (а.с. 242, 247 т. 1; а.с. 9 т. 2). Однак, як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] не з`явився до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи. 03.11.2016 року до суду надійшло повідомлення Київського міського Центру судово-психіатрічної експертизи про надання додаткових матеріалів, у зв`язку із складністю клінічної картини та з метою вирішення експертних питань, а саме допиту в судовому засіданні лікаря - психіатра [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що дійсно [PERSON] проходив у нього обстеження у 2010 році. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Виходячи з аналізу чинного законодавства, вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Однак, висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Та обставина, що [PERSON] страждав стійким хронічним психічним захворюванням не підтверджується зібраними по справі доказами. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право. Враховуючи зазначене та беручи до уваги, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження зібраними у справі письмовими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed