Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Карпатського біосферного заповідника про вилучення та повернення земельної ділянки. Позовні вимоги мотивує тим, що земельною ділянкою, яка розташована в [ADDRESS] , вона, із померлим чоловіком [PERSON] , користувалися з 1990 року. У 2002 році, її чоловік оформив акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку. [INFO] її чоловік, [PERSON] помер. Під час оформлення спадщини на земельну ділянку та присвоєння кадастрового номеру їй повідомили, що земельна ділянка є частиною земельної ділянки, площею 949,2 га, яка перебуває у постійному користуванні Карпатського біосферного заповідника. Технічна документація заповідника із землеустрою, затверджена розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації №613 від 23.11.2017. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2123684000:001:0026. Вважє, що Карпатський біосферний заповідник, без її згоди відібрав у неї земельну ділянку, навіть не повідомивши її про це належним чином, погодження меж вона не підписувала, у зв`язку з чим порушив Конституцію України, Земельний та Цивільний кодекси України, позбавив її права власності на її земельну ділянку. На підставі наведеного, просила вилучити з користування Карпатського біосферного заповідника та зобов`язати Карпатський біосферний заповідник, повернути їй земельну ділянку, згідно її акта від 2002 року про право приватної власності на земельну ділянку, яка розташована на території [ADDRESS] . Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 04.07.2019 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 30.07.2019 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. 02.08.2019, відповідачем з порушенням встановленого законодавством та визначеного ухвалою суду від 04.07.2019 строку, подано відзив на позовну заяву. 13.08.2019, позивачем надано відповідь на відзив, зміст якого аналогічний змісту позовної заяви. 21.08.2019, відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у якому висловлюють незгоду з твердженнями, наведеними у позовній заяві та надають свої заперечення з цього приводу. Ухвалою суду від 06.11.2019, допущено до участі у справі прокурора. Позивач, [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про час, дату та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що стверджується особистою розпискою про отримання судової повістки, яка міститься в матеріалах справи. Про причину неявки суд не повідомила. Заяви про відкладення розгляду справи не подавала. Представник відповідача, Карпатського біосферного заповідника, Ковбаснюк Р.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає їх безпідставними та необгрунтованими. Зазначив, що земельна ділянка, яка є предметом спору, належить до земель природно-заповідного фонду України та перебуває у постійному користуванні Карпатського біосферного заповідника. Указом Президента України від 11 квітня 1997 року №325/97 «Про розширення території Карпатського біосферного заповідника» (в редакції від 11.04.1997), постановлено розширити територію Карпатського біосферного заповідника за рахунок земель землекористувачів Виноградівського та Рахівського районів Закарпатської області на 24315 гектарів, з яких 12006 гектарів передаються заповіднику у постійне користування, а 12309 гектарів включаються до його складу без вилучення у землекористувачів. При цьому, згідно додатку №1 до Указу, за рахунок земель Великобичківського державного лісимисливського підприємства на території Костилівеької сільської ради надається у постійне користування Карпатському біосферному заповіднику земля площею 467 га. У 1999 році, відповідно до вищезазначеного Указу Президента та з урахуванням існуючої тереторії Карпатського біосферного заповідника, Інститутом землеустрою (Закарпатська філія) була виготовлена технічна документація по складенню державних актів на право постійного користування землею Карпатському біосферному заповіднику. Як слідує зі змісту технічної документації, площа земельного фонду Карпатського біосферного заповідника в розрізі Костилівської сільської ради складала 1145,0 га, а її конфігурація та межі відображені на плані меж землекористування 39/99.9.2123684000.3Р. Рішенням Закарпатської обласної ради від 28 грудня 1999 року «Про вилучення та надання земельних ділянок для державних і громадських потреб» затверджено проект відведення земельних ділянок Карпатському біосферному заповіднику і на його підставі видано Державний акт на право постійного користування землею серія І-ЗК №001675 від 24.11.2000. Таким чином, 24 листопада 2000 року (з моменту одержання Державного акта) та відповідно до вимог статті 22 Земельного кодексу (чинного на той момент) Карпатський біосферний заповідник набув право постійного користування на земельну ділянку. В подальшому на протязі 2016-2017 років, у відповідності до вимог земельного законодавства та з метою внесення інформації про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, землевпорядною організацією (Державне підприємство «Закарпатгеодезцентр») була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка було погоджена усіма уповноваженими органами та затверджена Розпорядженням Голови Закарпатської обласної державної адміністрації №613 від 23.11.2017. (копія - додається). На підставі цього земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2123684000:02:001:0026 та надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Таким чином, Карпатський біосферний заповідник набув право постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі та у спосіб передбачений законодавством, і це право зареєстроване у встановленому порядку. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що станом на момент передачі земель у постійне користування Карпатському біосферному заповіднику у позивача не було жодних прав на земельну ділянку, яка є предметом спору. Позивач не надала жодних доказів того, що станом на 24.11.2000 (момент переходу земель у постійне користування Карпатського біосферного заповідника) з її боку землевпорядною організацією було встановлено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) і нею одержано документ, що посвідчує це право. Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 001530 на ім`я [PERSON] , виданий 22 лютого 2002 року, жодним чином не може вказувати на законність передачі земель у постійне користування Карпатському біосферному заповіднику. Таким чином, твердження позивача, що Карпатський біосферний заповідник без її згоди відібрав у неї земельну ділянку і позбавив її права власності є безпідставним та необгрунтованим, оскільки на момент набуття права постійного користування Карпатським біосферним заповідником ні [PERSON] , ні [PERSON] не мали права власності на цю землю і, відповідно, не могли бути його позбавлені. Позивач не надала доказів того, що земельна ділянка площею 0,04 га, на території Костилівської сільської ради, яка перебуває у власності [PERSON] накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Карпатського біосферного заповідника. На підтвердження факту накладання земельних ділянок, позивач надала Збірний кадастровий план земельної ділянки, виготовлений ФОП [PERSON] . Однак аналіз характеристик земельних ділянок вказує на те, що земельна ділянка, яка зображена у Збірному кадастровому плані не відповідає земельній ділянці зображеній у Державному акті серії ІV-ЗК № 001530. Зокрема мають місце різна площа (в державному акті - 0.0162 га, а у кадастровому плані - 0,015га), різні лінійні розміри та різна конфігурація. При цьому, відсутні будь-які докази того, що Збірний кадастровий план виготовлений на основі даних технічної документації із землеустрою, на підставі, якого виданий Державний акт серії ІV-ЗК № 001530. Таким чином, позивач не довела, що земельна ділянка, яка надана у власність гр. [PERSON] згідно Державного акту серії ІV-ЗК № 001530 накладається на земельну, яка перебуває постійному користуванні Карпатського біосферного заповідника. Крім того, позивач не надала доказів того, що вона є правонаступником [PERSON] та не довела, наявність саме у неї права, яке підлягає захисту, тобто не довела своє право на пред`явлення позову. Також вважає, що позивач невірно обрала спосіб порушеного права. Вилучення земельної ділянки з постійного користування не належить до компетенції суду. Позивач [PERSON] не надала доказів перебування у її власності спірної земельної ділянки, а відповідно ця земельна ділянка і не може бути повернута їй. При цьому, державний акт від 2002 року про право власності виданий не на її ім`я. За таких умов, вважає, що Карпатський біосферний заповідник законно набув право постійного користування земельною ділянкою, яка є предметом спору і при цьому не порушив прав позивача. Просив відмовити у задоволенні позову. Прокурор Савчук Л .Д. у судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Просила відмовити у задоволенні позову з підстав наведених представником відповідача. Заслухавши представника відповідача, прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 001530 від 22 лютого 2002 року, громадянину [PERSON] , на підставі рішення виконкому Костилівської сільської ради народних депутатів від 04 серпня 1997 року, була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,04 га, для ведення особистого підсобного господарства. 20.01.2003, громадянин [PERSON] , уклав із гр. [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно якого продав останньому 0.01 га вказаної земельної ділянки. При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та присвоєння земельній ділянці кадастрового номера. Судом встановлено, що відповідач, Карпатський біосферний заповідник, являється суміжним землекористувачем земельної ділянки [PERSON] , що стверджується планом зовнішніх меж земельної ділянки. Згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗК №001675 від 24.11.2000, Карпатському біосферному заповіднику, розташованому на території Костилівської сільської ради надано у постійне користування 1145 гектарів землі. З метою внесення інформації про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, Державним підприємством «Закарпатгеодезцентр» на протязі 2016-2017 років була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), та присвоєно кадастровий номер 2123684000:02:001:0026. Пред`являючи позов до суду, позивач [PERSON] посилається на те, що вона не має можливості оформити право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON] , оскільки вказана земельна ділянка перебуває у постійному користуванні Карпатського біосферного заповідника. Земельний Кодекс України гарантує і забезпечує фізичним і юридичним особам рівні умови і способи захисту права власності і права користування на конкретні земельні ділянки. Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частини першої статті 319 ЦК України). Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, законодавець чітко встановлює, що саме власник чи користувач земельної ділянки має право вимагати усунення порушень його прав на землю. У відповідності до статті 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", (п. 27), передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Позивачкою, [PERSON] , не надано суду жодних документів та доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка, яка згідно Державного акту серії ІV-ЗК № 001530 від 22 лютого 2002 року була надана у власність [PERSON] , накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Карпатського біосферного заповідника. Крім того, позивачкою не надано доказів того, що вона являється спадкоємцем спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] . Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом достовірно встановлено, що позивачкою, ні матеріалами справи, ані доказами, отриманими в ході судового розгляду, не доведено факту порушення відповідачем суб`єктивного права позивачки. Відтак, недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. У відповідності до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід віднести за рахунок позивачки.

Outcome: dismissed