Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

У грудні 2017 р. приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» (далі по тексту - ПрАТ «СК «Повідна», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування в сумі 4 236,58 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 17.02.2014 ПрАТ «СК «Провідна» та [PERSON] уклали договір страхування (на умовах КАСКО) транспортного засобу «Chevrolet», д.н.з. [NUMBER] . 9.02.2015 р. у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу та автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] Зіткнення відбулося в результаті порушення [PERSON] ПДР України, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.05.2015. відповідно до рахунку вартість ремонту автомобіля «Chevrolet», д.н.з. [NUMBER] , становить 4 236,58 грн. На виконання умов договору страхування позивач здійснив виплату страхового відшкодування у вказаному розмірі. Відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 1191 ЦК України до позивача перейшло право вимоги до винуватця дорожньо-транспортної пригоди у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «Україна», позивач звертався до цієї страхової компанії із заявою на виплату страхового відшкодування, проте жодної відповіді на цю заяву не було отримано. 29.05.2015 на адресу ПрАТ «СК «Україна» було направлено претензію, але станом на момент подання позовної заяви кошти не сплатили. Ухвалою суду від 31 січня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Представник позивача подала клопотання про розгляд справи у її відсутність та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] викликалася в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем її проживання, проте до суду вона не з`явилася без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подала. Зважаючи на викладене суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. 9.02.2015 у м. Києві на вулиці Любченка сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Chevrolet», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідач [PERSON] є особою, винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, що доводиться постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.05.2015 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Майнові інтереси, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням автомобілем «Chevrolet», д.н.з. [NUMBER] , були застраховані у ПрАТ «СК «Провідна» згідно договору добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО без виключень) № 06/6754957/1002/14 від 17.02.2014. 10.02.2015 [PERSON] повідомив страховика про настання страхового випадку та подав заяву про виплату страхового відшкодування. На виконання умов договору страхування позивач здійснив оцінку завданої потерпілій особі майнової шкоди та виконав свої зобов`язання по виплаті страхового відшкодування, перерахувавши кошти в розмірі 4 236,58 грн., що підтверджується рахунком на оплату, розрахунком сум страхового відшкодування, страховим актом та платіжним дорученням 18.05.2015 № 0020097. Правовою підставою заявлених вимог позивач зазначає, зокрема, положення ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток, та ст. 1191 ЦК України щодо наявності у особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Шкоди завдано неправомірними діями відповідача [PERSON] , проте з позовної заяви та довідки № 57494355 від 09.04.2015 вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди її цивільно-правова відповідальність при використанні автомобіля «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , були застрахована у ПрАТ «СК «Україна». На недійсність чи нечинність вказаного полісу позивач не посилається. Аргументи позивача щодо правомірності заявлених вимог ґрунтуються, зокрема, на правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 по справі № 6-954цс16,яка полягає у тому, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб, а відтак потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала. Слід зазначити, що зазначену правову позицію Верховний Суд Українипоширив і на вимоги страхових компаній зазначивши, що страховик, який здійснив виплату страхового відшкодування, має усі права потерпілого, в тому числі і право на відшкодування шкоди її заподіювачем, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність була застрахована, і має право самостійно обирати, до кого звертатися з суброгаційним позовом (до страховика цивільно-правової відповідальності чи до винуватця(постанова від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15, постанова від 21.12.2016 р. у справі № 760/25782/14-ц.). Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15, та сформулювала іншу правову позицію, яка полягає у тому, що в Україні існує інститут обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, а тому пред`явлення вимоги до безпосереднього винуватця у межах страхового ліміту суперечить меті здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. До таких висновків Верховний Суд дійшов на підставі аналізу чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Отже ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VI від 17 лютого 2011 року - підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (пп. 38.1.1 («ґ») п. 38.1 ст. 38 зазначеного Закону). З огляду на це необґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що шкода має бути відшкодована її заподіювачем, якщо він не виконав обов`язок щодо надання письмового повідомлення про ДТП встановленого зразка третій особі. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. На підставі вищенаведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст. 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Зазначений правовий висновок у подальшому був ще раз підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові № 760/15471/15-ц від 03.11.2018. Отже на підставі положень чинного законодавства та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах позивач має право вимоги до страховика цивільно-правової відповідальності винної особи і лише в разі недостатності страхової виплати вправі пред`явити регресні вимоги до особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність. Оскільки на момент укладення відповідачем договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів законодавчо визначений розмір виплати за шкоду, заподіяну майну, становив не менше 50 000 грн., і на те, що його поліс передбачав франшизу, позивач не посилається, обов`язок відшкодувати позивачу витрати, понесені на виплату потерпілій особі страхового відшкодування, лежить на страховику цивільно-правової відповідальності відповідача, яким є ПрАТ «СК «Україна». Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення з [PERSON] суми сплаченого позивачем потерпілому страхового відшкодування відсутні, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed