Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з означеним вище позовом. Просить суд визнати частково недійсним розпорядження органу приватизації (Буської орендно - пересувної механізованої колони № 9), Свідоцтво на право приватної власності на квартиру [ADDRESS] щодо передачі квартири у приватну спільну сумісну власність, та зобов'язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Буського РУЮ внести зміни до Реєстру речових прав на нерухоме майно, провести реєстрацію внесених змін та зазначити його єдиним власником квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те що згідно Рішення спільного засідання адміністрації і профкому ради трудового колективу працівників Буської СПМК-9 від 15.10.1992 року про розподіл квартир в будинку [ADDRESS], йому виділено квартиру. Рішенням Виконавчого комітету Буської міської ради народних депутатів № 57 від 21.04.1994 року про виділення квартир, видачу ордерів на квартири, затверджено Рішення спільного засідання адміністрації і профкому ради трудового колективу, видано ордер на квартиру [ADDRESS] у вказаному будинку. На підставі Розпорядження органу приватизації (Буської орендно - пересувної механізованої колони № 9), йому та відповідачам, що є його доньками, передано квартиру у спільну сумісну приватну власність в рівних частках, а саме по 1/3 частині, та видане відповідне Свідоцтво на право приватної власності на житло. Оскільки відповідачі на момент проведення приватизації квартири були неповнолітніми, особистої згоди на набуття права власності на житло не давали, жодних заяв не підписували, він звернувся в суд із зазначеним позовом, так як іншим шляхом вирішити даний спір на може. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Додавши, що причиною подачі даного позову є бажання прописати у спірній квартирі дружину [PERSON], що можливо тільки за загоди всіх повнолітніх членів сім»ї (власників). А дочка [PERSON], чинить йому перешкоди у цьому. Оскільки квартиру дали йому як працівнику Буської СПМК, хоче сам розпоряджатися належним йому майном та набути права єдиного власника даної квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, уповноважила представляти її інтереси (згідно довіреності від 03.09.2015 року Серії НАР 337504) [PERSON]. Даний факт суд розцінює як визнання відповідачем даного позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча судом належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, що підтверджується оголошенням в газеті «Високий замок» від 15-17 липня 2016 року. Клопотань про розгляд справи у її відсутності, заперечень проти позову, не подала. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. За змістом ст.3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з урахуванням розрахунків санітарних норм 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Встановлення зазначеної санітарної норми для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Приватизація державного житлового фонду згідно з вищевказаним Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Право на приватизацію квартир з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього закону. Рішенням Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(справа про безоплатну приватизацію житла) Справа N 1-38/2010 від 10 червня 2010 року N 15-рп/2010, встановлено: «1.В аспекті конституційного звернення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року N 2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: 1. Громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; у власність наймача і кожного члена його сім'ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла. 2. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене». Таким чином, лише повне використання житлових чеків є фактом реалізації одноразового права на безоплатну приватизацію житла. Судом встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації підприємства ОПМК-9, за заявою [PERSON], вирішено безоплатно передати у приватну спільну власність квартиру за адресою [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с. 11) Рішенням Виконавчого комітету Буської міської ради народних депутатів Буського району Львівської області від 21.04.1994 р. № 57, затверджено рішення спільного засідання адміністрації і профкому, ради трудового колективу працівників Буської СПМК-9 від 15.10.1992 року про розподіл квартир в будинку [ADDRESS], збудованому на кошти цієї організації. Видати [PERSON] ордер на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 44,21 м.кв.. (а.с.9) Частиною 2 статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Матеріалами справи підтверджується, що для отримання квартири у власність наймачем було оформлено та подано заяву про передачу в приватну власність квартири в порядку приватизації. Окрім того, на час приватизації квартири, видачі позивачу ордеру на спірну квартиру, склад сім»ї позивача становив 4 чол., а саме - [PERSON], дружина [PERSON], доньки [PERSON] та [PERSON]. Позивач є батьком відповідачів [PERSON] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 28.07.1987 р., актовий запис № 109) та [PERSON] (свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 07.08.1991 р., актовий запис № 92). (а.с. 8). На час приватизації квартири, відповідачам [PERSON] біло 9 років, [PERSON] було 5 років. Як показав суду позивач, діти на час приватизації квартири були неповнолітні, згоди на набуття права власності (приватизацію) на житло не давали, жодних заяв не підписували. На даний час молодша дочка [PERSON], після одруження, переїхала на постійне місце проживання до чоловіка та як співвласник квартири, не дає згоди на те щоб приписати у спірній квартирі [PERSON]. Останнє і є основною причиною звернення позивача з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 КпШС України захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їхніх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Відтак, [PERSON], як батько своїх (малолітніх на час приватизації) дітей особисто підписався та подав заяву про приватизацію квартири, отримав 30.06.1997 р. Свідоцтво про право власності на квартиру (а.с. 12), тобто на власний розсуд як батько відповідачів вирішив питання щодо їх права на отримання частки квартири у власність в порядку приватизації. З даного Свідоцтва вбачається, що квартира в [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, станом на момент приватизації спірної квартири позивач на підставі закону, був уповноваженим на здійснення та захист прав та інтересів своїх дітей. Крім того, Ордер на жиле приміщення № 77 серії І від 21.04.1994 року виданий [PERSON] з сім»єю, яка складається з чотирьох чоловік (позивач [PERSON], дружина [PERSON], доньок [PERSON] та [PERSON].) (а.с. 10). Законодавством, що регламентує порядок приватизації державного житлового фонду, не передбачено можливості автоматичного набуття права власності на квартиру. Право на участь у приватизації житла реалізується повнолітніми членами сім'ї шляхом надання ними особистої письмової згоди на це, а права малолітніх/неповнолітніх у встановленому законом порядку вправі реалізовувати їхні батьки. Проте, як встановлено судом, [PERSON] не скористались правом на участь у приватизації спірної квартири. З Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 34241837 від 23.05.2012 року Серії СЕЕ № 547687, вбачається що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності сторонам по справі. Згідно ч. 1,2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Крім того згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю в три роки. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки Розпорядження органу приватизації, рішення Буської міської ради про виділення квартир та видачу ордерів на квартири, Ордер на жиле приміщення видані позивачу у 1994 році, Свідоцтво про право власності на квартиру датоване 1997 роком, позивачем не наведено жодних причин поважності пропущення строку позовної давності. Абзацом третім п. 11 ППВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та Свідоцтва про право приватної власності, оскільки такі видані з дотриманням встановленого законом порядку їх прийняття, отже і не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed