Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

01.07.2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтувала так. 14.02.2019 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Ужгородським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 90. Від шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили спільне проживання з грудня 2019 року. Причиною розірвання шлюбу позивачка зазначила відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Сторони спільно не проживають та не підтримують шлюбних стосунків з грудня 2019, шлюб існує формально. Дитина сторін проживає з позивачкою. Коштів на утримання дитини відповідач позивачці регулярно та належно не надає та не забезпечує дитину матеріально. Дані обставини стали підставою для звернення позивачкою з цим позовом до суду. Позивачка просить розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем [PERSON] , стягнути з відповідача на її користь, аліменти на утримання їх дитини в розмірі твердої грошової суми 4000 грн, але не менше п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання заяви і до повноліття дитини. Згідно ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05.07.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Заперечення, щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику, від сторін до суду не надходили. Процесуальні заяви і позиції сторін по суті спору. Відповідач [PERSON] 23.07.2021 року подав суду: заяву про надання строку для примирення у шлюбі, та відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Подані до суду заява та відзив відповідачем обгрунтовані так. Позиція відповідача щодо позовних вимог про розірвання шлюбу: відповідач категорично проти розірвання шлюбу, просить надати строк для примирення у шлюбі шість місяців, оскільки у них з позивачкою є спільна малолітня дитина, дружина та донька є сенсом його життя. Дружина прийняла рішення про розірвання шлюбу не обговоривши з ним даного питання. Відповідач хоче, щоб його дружина росла в повноцінній родині, і мала як рідну матір так і рідного батька. Позиція відповідача щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідач вважає, позов позивачки надуманим та належно не обгрунтований. Стосунки між ним та позивачкою погіршились в грудні 2019 року, позивачка самостійно прийняла рішення переїхати від відповідача в інший населений пункт. Однак з цього часу відповідач разом із своїми батьками час від часу надавали позивачці кошти на утримання дитини, на ствердження чого надав суду квитанції про перерахування коштів на рахунок позивачки. Загальна сума грошових переказів складає 14500 грн. Також відповідач вказав, що передавав кошти позивачці і через її батька. Відповідач намагається брати участь у вихованні та утриманні дитини, їздить до дитини та заберає її разом із позивачкою до Ужгорода до себе та до своїх батьків. Розмір аліментів, які просить позивачка визначити в твердій грошовій сумі 4000 грн на утримання малолітньої дитини є для нього непосильними, бо він не має постійного місця праці, його доходи є нерегулярними та нестабільними, він не є власником нерухомого та рухомого майна, не є засновником юридичних фірм. Також позивачкою не підтверджено належними доказами середньомісячні витрати на дитину, які вказані в позові. За цих підстав та з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого прожиткового мінімуму на дитину віком до 6 років, відповідач просить визначити аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. Позивачка [PERSON] 04.08.2021 року подала до суду відповідь на відзив [PERSON] та заперечення щодо надання їй з відповідачем строку для примирення у шлюбі. Відповідь на відзив обгрунтовано позивачкою так. Позивачка просить не надавати їй із відповідачем строку для примирення у шлюбі, оскільки вона із відповідачем не проживає спільно як подружжя, як сім`я більше 19 місяців (з грудня 2019), що відповідач визнає у поданому відзиві. Мешкають вони за різними адресами в різних населених пунктах. Зустрічаються з відповідачем виключно в інтересах їх дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , для спілкування дитини з батьком, та дідусем і бабусею. Тому, позивачка наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, бо відновлення шлюбу є неможливим з огляду на час, протягом якого вони спільно не проживають. Також позивачка, просить взяти до уваги, що відповідач не вказує свої середньомісячні доходи та витрати, не вказує джерело своїх доходів та причини з яких він не може працювати та належно утримувати дитину. Відповідач за період з 01.01.2020 по 31.07.2021 року в середньому щомісячно надавав їй кошти на утримання доньки в сумі 303,55 грн. Однак ці платежі були не стабільними та не регулярними. Частина квитанцій поданих відповідачем суду про перерахунок їй коштів на утримання дитини не є належними доказами, оскільки ці кошти відповідач перерахував їй в період їх спільного проживання: квитанція від 26.11.2019 на суму 700 грн; квитанція від 14.12.2019 на суму 2505 грн. Грошові кошти в сумі 5527,64 грн (квитанція від 08.05.2021) перераховано мамою відповідача [PERSON] на день народження внучки [PERSON] , як подарунок. Відповідач має кошти для сплати аліментів в розмірі 4000 грн., оскільки має в користуванні автомобіль та відпочиває в готелях, ресторанах, на ствердження чого позивачка надала суду фотосвітлину. Просить взяти до уваги, що відповідач притягався судом до адміністративної та кримінальної відповідальності (ст.130 ч.1 КУпАП, ст.309 ч.2 КК України), сплачував штраф в розмірі 10200 грн. Позивачка вказала, що повністю підтримує заявлений нею позов та просить такий задовольнити. Оцінивши зміст позовних вимог, подані в справу докази, доводи та позиції сторін, суд дійшов такого висновку. Заявлені позовні вимоги позивачки [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу слід задовольнити виходячи з такого. Сторони не оспорюють факт припинення шлюбних стосунків та спільного проживання сторін, як однієї сім`ї починаючи з 28 грудня 2019 року. Згідно з ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3,5 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ч.1 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Судом встановлено, що 14.02.2019 року між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстрований в Ужгородському міському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області за актовим записом № 90 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Сторони припинили шлюбно-сімейні відносини в грудні 2019 року, проживають окремо більше 20 місяців в різних населених пунктах, районах, спільне господарство не ведуть. Позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем [PERSON] , та висловила свою позицію, що подальше збереження шлюбу є неможливим, буде суперечити її інтересам. Отже, з врахуванням вищевикладеного та аналізу вищевказаних норм СК України, згідно яких визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, заяву відповідача [PERSON] про надання судом строку для примирення у шлюбі суд відхиляє, та вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] про розірвання шлюбу. Заявлені позовні вимоги позивачки [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини слід задовольнити частково виходячи з такого. Сторони не оспорюють факт проживання їх малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , починаючи з грудня 2019. Відповідач [PERSON] є молодий віком, здоровий, працездатний, постійного місця праці не має, та інших утриманців, окрім доньки [PERSON] , 2019 р.н., не має. Позивачка [PERSON] є непрацюючою, веде догляд за малолітньою дитиною віком до трьох років, перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач [PERSON] оспорює розмір аліментів, який просить визначити позивачка в твердій грошовій сумі 4000 грн, та згідний сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1500 грн. Згідно з ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.181 ч.3 СК України при ухиленні батьків від цього обов`язку кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька у твердій грошовій сумі з урахуванням, обставин, зазначених у ст.182 СК України. Згідно ст. 182 СК України суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей, а також інші обставини справи, що мають істотне значення. Матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йти лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). За змістом положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення. З урахуванням динаміки прожиткового мінімуму слід враховувати, що вже лиш з огляду на цей показник матеріальне утримання дитини із часом значно дорожчає. Те, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілим і не викликає сумнівів. З часом відносний розмір матеріальної участі того з батьків, з якого присуджені аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, лише зменшується та, як правило, перестає відповідати умовам реальної, ефективної участі платника аліментів відповідно до належної з нього дійсної частки у забезпеченні потреб дитини. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст. 82 ч. 3 ЦПК України). Зважаючи на інтереси дитини, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається. Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" установлено такий прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень. Статтею 182 ч.2 СК України визначено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що у справі наявні підстави для задоволення позову [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, однак розмір аліментів у твердій грошовій сумі 4000 грн, який просить визначити позивачка, суд вважає завищеним та належно не обгрунтованим, а тому розмір аліментів визначає в сумі 3000 грн. При цьому, суд враховує, що відповідач [PERSON] є молодою, працездатною особою, має можливість заробляти своєю працею кошти і реалізує її на свій розсуд, цілком спроможний заробляти кошти для виконання обов`язку з надання достатнього утримання своєї дитини, не позбавлений можливості вживати активних заходів для працевлаштування. Доказів про важкість майнового стану відповідачем суду не подано, а тому суд не бере до уваги обставини викладені відповідачем у відзиві на позов про стягнення аліментів, та щодо визначення аліментів у твердій грошовій сумі 1500 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витратив в такому порядку: 908 грн у користь позивачки за позовні вимоги про розірвання шлюбу; 908 грн у користь держави за позовні вимоги про стягнення аліментів, оскільки позивачка не оплачувала такі з підстав визначених п.3 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір".

Outcome: partial