Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У серпні 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» про захист честі, гідності та ділової репутації, шляхом спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 27.03.2019 року йому стало відомо про поширення щодо нього недостовірної інформації новинним порталом «Наблюдатель», через мережу інтернет шляхом розміщення на веб-сайті за посиланням ( [INFO]) статті під назвою « [INFO]» від [INFO]. Джерелом статті зазначено: « [INFO] », автором вищезазначеної статті вказано « [PERSON] ». Позивач вважає, що вказана інформація, що поширена відповідачем, є такою що порушує його особисте немайнове право на повагу до гідності, честі та на недоторканість ділової репутації, а тому просить позов задовольнити у визначений ним спосіб, а саме: визнати інформацію, яка розміщена відповідачем на інтернет-сайті [INFO] ([INFO]), у вигляді статті під назвою « [INFO]» від [INFO] - недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача; зобов`язати відповідача, та /або уповноважену особу, що здійснює фактичне управління сайтом [INFO] у строк , не пізніше п`яти календарних днів з дня набрання законної сили рішення суду, спростувати недостовірну та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію відносно позивача у такий же спосіб, у який вона була поширена - шляхом розміщення на сайті [INFO] резолютивної частини цього рішення суду, з власним коментарем: «Приносимо свої вибачення [PERSON] за наслідки, які спричинені нашим сайтом в результаті розповсюдження нами недостовірної та такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформації». Текст спростування повинен бути прозміщений під назвою «Спростування інформації викладеної в статті « [INFO]» від [INFO] у тому самому розділі і таким самим шрифтом, що і спростовувана інформація та тим самим автором, який виклав вказану статтю на ім`я « [PERSON] ». Доступ до спростування повинен бути вільний на не повинен вимагати будь-яких паролів та/або кодів; стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернет Інвест» на користь позивача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн; стягнути з відповідача судові витрати. 19.08.2019 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку загального позовного провадження ( а.с. 38). 27.09.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ТОВ «Інтернет-Інвест» на позов, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаюи позовні вимоги необґрунтованими, посилаючись на те, що ТОВ «Інтернет-Інвест» є неналежним відповідачем у даному випадку, так як надає лише послуги що необхідні для технічного забезпечення делегування імені в частині ієрархічного адресного простору мережі Інтернет в інтересах Реєстранта. ТОВ «Інтернет-Інвест» не розміщувало зазначену в позовній заяві інформацію і до того ж, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували протиправну поведінку саме ТОВ «Інтернет-Інвест». Крім того, у разі задоволення позовних вимог ТОВ «Інтернет-Інвест» не матиме технічної можливості виконати рішення суду ( а.с. 45-53). 07.11.2019 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про витребування доказів ( а.с. 54-62). 15.11.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, в якій зазначила, що відповідачем не обґрунтовано свої заперечення, відсутні докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, крім того, обставини, викладені відповідачем є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі ( а.с. 63-74). 22.11.2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача, в яких останній зазначив, що ТОВ «Інтернет-Інвест» не являється власником доменного імені та або верб-сайту « [INFO] » та жодним способом передбаченим законодавством України не порушує прав позивача, відповідно просив відмовити у задоволенні позовних вимог ( а.с.75-85). 26.06.2020 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів ( а.с.96). 16.10.2020 року на виконання ухвали Печерського районного суду м.Києва надійшов лист від представника відповідача, відповідно до якого останній зазначив, що ТОВ «Інтерне -Інвест» надає послуги з реєстрації доменного імені « [INFO] » на підставі публічного (сервісного) договору. Анкетні дані, що були надані реєстрантом при реєстрації доменного імені « [INFO] » є [PERSON] ( а.с. 108-109). 10.02.2021 року та 15.02.2021 року на адресу суду надійшли клопотання від представника позивача про заміну неналежного відповідача у справі ( а.с.126-132). 04.03.2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника позивача, замінено сторону у справі, а саме Відповідача ТОВ «Інтернет-Інвест» на належного відповідача [PERSON] ( а.с. 133). 20.09.2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с. 146). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з наведених в ньому підстав. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] на новинному порталі «Наблюдатель» через мережу інтернет шляхом розміщення на веб-сайті за посилання ( [INFO]) було поширено статтю під назвою назвою « [INFO]». Джерелом статті зазначено: « [INFO] », автором вищезазначеної статті вказано « [PERSON] ». Згідно з даними WHOIS сервіс ([INFO]), а саме інформації про зареєстрованих доменних назв та ІР-адрес від 27.03.2019 року реєстратором сайту [INFO] ТОВ «Інтернет -Інвест» (а.с. 14). Як вбачаться з відповіді ТОВ «Інтернет-Інвест», від 07.05.2019 року за вих. № 605, ТОВ «Інтернет-Інвест» здійснює діяльність на ринку послуг інформації, зокрема, останнє надає послуги з технічного забезпечення реєстрації та функціонування (перереєстрації, продовження реєстрації, трансферу, видалення, відновлення та зміна стану) доменних імен в домені першого та публічних доменах другого рівнів UA ( а.с.16). Судом встановлено, що реєстратором доменного імені [INFO] є фізична особа [PERSON] ( а.с. 108). Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що інформація наведена в статті під назвою « [INFO]» від [INFO] є недостовірною а саме: у статті зазначено, що ( текст мовою оригіналу): «По имеющейся информации [PERSON] приобрел поддельный идентификационный код, для осуществления незаконной экономической деятельности», « [INFO]». «Известно, что он ( [PERSON] ) имел интимные отношения с [PERSON] , которая родила ребенка и скрывает этот факт от мужчины». Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ст.1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно абз. 5 п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному громадянину гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадянський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Утрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ч.2 ст.47-1 вказаного закону, оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року, справа № 308/2695/15-ц, провадження № 61-5012св18). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між поширеною інформацією та порушенням особистого немайнового права позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність, ділову репутацію позивача. З огляду на наведене, не можна вважати, що зазначені позивачем твердження, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, тому наявні у змісті тексту оціночні судження не підлягають спростуванню в межах розгляду даної справи. Крім цього, у пункті 18 зазначеної вище постанови Пленуму вказано, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На підтвердження факту поширення інформації відповідачем, позивач надав лише копії сторінки веб-сайту у мережі Інтернет. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Проте стороною позивача не було подано суду належних та допустимих доказів. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов`язок, що полягає в поданні доказів до суду, із клопотанням про витребування доказів не зверталася. При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було. Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки. Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити. Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (пункт 18 постанови Пленуму) покладається на позивача. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. За таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як недоведений. Щодо стягнення 10 000,00 грн. з відповідача на відшкодування позивачу завданої моральної шкоди, що спричинена приниженням честі, гідності і ділової репутації через поширення недостовірної інформації, суд вважає, що для задоволення цієї вимоги немає підстав, оскільки ця вимога є похідною позовною вимогою в розумінні ч.1 ст. 188 ЦПК України, крім того позивачем не надано доказів щодо завдання моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку із публікуванням інформації відповідачем та підтверджень щодо розміру такої шкоди. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд враховує, що, оскільки у задоволені позову слід відмовити, позивачу не відшкодовуються витрати, пов`язані з розглядом справи. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed