Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. Позов обгрунтований тим, що сторони 03.07.2010 року уклали шлюб, який був розірваний рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.05.2012 року. Від цього шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Фактичні шлюбні відносини припинені з жовтня 2011 року. З цього часу відповідач за місцем проживання дитини не з`являвся, участі у вихованні, навчанні та утриманні доньки не приймає, дитина батька не пам`ятає і навіть не знає, батько з дитиною телефоном не спілкується. Заявниця позову, заяви про стягнення аліментів з відповідача (батька дитини) не подавала. В судовому засіданні позивач доводи позову підтримала, просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, за місцем реєстрації відсутній (не проживає).. Представник органу опіки та піклування Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову визнав просив його задовольнити. Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного: Судом встановлено, що сторони 03.07.2010 року уклали шлюб, який був розірваний рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.05.2012 року. Від цього шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Фактичні шлюбні відносини припинені з жовтня 2011 року, що встановлено зі змісту мотивувальної частини рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.05.2012 року. З цього часу відповідач за місцем проживання дитини не з`являвся, участі у вихованні, навчанні та утриманні доньки не приймає, дитина батька не пам`ятає, навіть не знає, батько з дитиною телефоном не спілкується. Позивач підтвердила суду в судовому засіданні що по аліменти до суду не зверталась, і не має такого бажання. Згідно висновку органу опіки та піклування Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області від 12.09.2018 року доцільно позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до доньки - [PERSON] . Судом встановлено, що вихованням, навчанням та доглядом дитини займається виключно мама. Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Отже, вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Положенням статті 9 Конституції України передбачено, що Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини [PERSON] і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», судова колегія беручи до уваги справу в цілому, буде перевіряти встановлені судом першої інстанції обставини та наведені у рішенні суду підстави, для мотивування висновків на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачем, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Суд вважає, що матеріалами справи не підтверджується, що відповідач має негативні характеристики за місцем проживання та за місцем роботи, що він схильний до насильства в сім`ї, у зв`язку із чим притягувався до адміністративної відповідальності за такі дії та перебуває на обліку в органах внутрішніх справ як сімейний насильник. Матеріали справи також не містять відомостей, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності у зв`язку із вживанням алкоголю або наркотичних речовин. Обгрунтування необхідності позбавлення відповідача батьківських прав позивачем зведені до того, що відповідач не приймає участь в його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям дитини, не надає дитині утримання, та взагалі відсутній у житті дитини. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Проте згідно із абз. 2 п. 18 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Оскільки позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд нагадує, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Однак, реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Відповідач не надав суду належних доказів, що він вживає заходів направлених на спілкування з дитиною. Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його доньки, сам по собі не є достатньою та безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Оцінюючи наданий висновок суд вважає, що він прийнятий в інтересах дитини. Разом із тим, суд приймає до уваги, що у висновку взагалі відсутні відомості про те, що батька дитини викликали на засідання опікунської ради для надання ним пояснень. Даний факт підтвердила в судовому засіданні і позивач. Суд розцінює такий факт як порушення права одного з батьків висловити свою позицію з приводу поставлених питань. Отже суд констатує, що була порушена сама процедура. Органу опіки не надав суду доказів того, що він вживав дієвих заходів звернення до батька дитини з метою зобов`язання виправити (змінити) своє ставлення до дитини, і попередити про правові наслідки подальшої бездіяльності, в тому числі і можливості беззаперечного позбавлення високого звання батька. Факт того, що відповідач ухиляється навмисно від виховання дитини є доведеним. Це підтверджується зібраними по справі довідками та актами, характеристиками (а.с. 18-24). Крім того навмисне ухилення батька від виконання батьківських обов`язків підтверджено письмовими свідченнями [PERSON] , [PERSON] , суд ці свідчення розцінює як письмові докази. Підстав не довіряти цим свідчення суд не встановив. У своєму правовому висновку у справі №465/3694/14-ц від 16.01.2019 року ВС зазначив: «Посилання суду на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків». Суд враховує тривалість не спілкування та неучасті батька у житті дитини, його ухилення від виховання та розвитку дитини, зокрема цей період має жовтень 2011 року. Отже, при встановлених обставинах, зробити висновок про неможливість зміни поведінки батька в даному випадку не має підстав. Таким чином позбавлення батьківських прав в цьому випадку є передчасним. Суд вважає доцільним попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час розгляду аналогічних справ Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2019 року у справі №522/811/16 (провадження №61-32253св18), від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17 (провадження №61-12023св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20) зробив наступний правовий висновок: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У випадку продовження ігнорування [PERSON] своїх батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] , вона не позбавлена права повторного звернення до суду із таким самим позовом але з урахуванням змінених правових підстав. У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)». Питання судових витрат у позові не ставилось, підстав для їх розподілу не вбачається. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed