Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» предявило позов до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 48,30 кв. м, у тому числі житловою 29,80 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS], - та належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2007 року, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач належним чином не виконує зобовязання щодо повернення грошових коштів, отриманих відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту № 1124475200001, укладеного 01 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] На 21 вересня 2015 року утворилась заборгованість зі сплати кредиту, яка становила 406496 грн 93 коп. і складалась із 345008 грн 44 коп. заборгованості за тілом кредиту; 61488 грн 49 коп. заборгованості за відсотками. 21 вересня 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» уклали договір факторингу № 27, предметом якого зокрема є право вимоги заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 11244752000 від 01 листопада 2007 року; а також договір про відступлення прав вимоги № 2 за Договорами іпотеки до Договору факторингу № 27 від 21.09.2015. У звязку з цим позивач просив позов задовольнити. Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 19 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Позивач, не погоджуючись з рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права та обґрунтовуючи скаргу тим, що суд при ухваленні рішення не врахував, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, а також правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16. У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема відповідач викликалась через оголошення у пресі, згідно з частиною девятою ст. 74 ЦПК України (ас. 109-110, 111-112, 113). Позивач подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції установив, що 01 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № 11244752000, відповідно до умов якого банк надав кредит у сумі 48000 доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 242400 грн за курсом Національного банку України на день укладення цього договору, а остання зобовязалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом у строк та на умовах, визначених кредитним договором, а саме до 01 листопада 2028 року (ас. 4-9). Того ж дня між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір іпотеки, за умовами якого остання передала банку в іпотеку квартиру загальною площею 48,30 кв. м, у тому числі житловою 29,80 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS], - та належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2007 року (ас. 18-20). У пункті 4.1.1 іпотечного договору сторони передбачили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках: порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором; виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки. Вартість предмета іпотеки складає 250283 грн 05 коп. (пункт 1.2 договору іпотеки). 21 вересня 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ФК «Довіра та Гарантія») уклали договір факторингу № 27, предметом якого зокрема є право вимоги заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 11244752000 від 01 листопада 2007 року; а також договір про відступлення прав вимоги № 2 за Договорами іпотеки до Договору факторингу № 27 від 21.09.2015 (ас. 21-24, 25-29). [PERSON] узятих на себе зобовязань за кредитним договором належним чином не виконує, у звязку із чим утворилась заборгованість зі сплати кредиту, яка на 21 вересня 2015 року становила 406496 грн 93 коп. і складалась із 345008 грн 44 коп. заборгованості за тілом кредиту; 61488 грн 49 коп. заборгованості за відсотками. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу не передбачено умовами договору іпотеки. Однак погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV "Про іпотеку" (далі - Закон) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Отже, аналіз положень статей 33, 36 - 39 Закону дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У справі, яка переглядається, умовами договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами договору, відповідно до розділу V Закону на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодерджателя, що містяться в договорі (пункти 4.4, 4.5 договору іпотеки). Таким чином, в укладеному іпотечному договорі сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодерджателя, що узгоджується з положеннями Закону. Разом з тим обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі за № 6-3034цс16 від 5 квітня 2017 року, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Проте суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував наведений висновок і не зважив на те, що звертаючись до суду з позовними вимогами, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитора щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 28 вересня 2016 року у справі за № 6-1243цс16, яка була врахована судом попередньої інстанції при вирішенні справи, стосується передачі іпотекодержателю права власності. Таким чином, висновок суду про відмову в позові з тих підстав, що позивач обрав позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, є помилковим, зроблений з порушенням норм матеріального і процесуального права. Отже, установивши, що право позивача на отримання кредитних коштів та процентів за користування грошовими коштами порушено, апеляційний суд задовольняє вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 цього Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2839цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2654цс16, від 5 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16). Згідно із частиною п'ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні. Ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Тобто, початкова ціна предмета іпотеки визначається в розмірі вартості квартири, зазначеної в іпотечному договорі, а саме 250283 грн 05 коп., оскільки відповідач не надала доказів щодо іншої ціни предмета іпотеки. Разом з тим, установивши, що спірне нерухоме майно розташоване на території проведення антитерористичної операції (м. Донецьк), суд застосовує до спірних правовідносин статтю 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-УП, згідно з якою протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Тобто, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» підлягає зупиненню. За правилами частин першої, пятої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відтак, позивачеві присуджуються понесені судові витрати в сумі 12804 грн 65 коп., які складаються з суми судового збору за подання позовної заяви 6097 грн 45 коп. і суми судового збору за подання апеляційної скарги 6707 грн 20 коп.

Outcome: approved