Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати частково недійсним Договір (портфельного відступлення прав вимоги) №Б/Н від 11.04.2018 року укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» в частині відступлення права вимоги за Кредитним договором №010/08-3/2652/в від 28.02.2007р. зі змінами, доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, Кредитним договором №010/08-3/2653/в від 28.02.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього та Кредитним договором №010/08-4/0027 від 22.04.2010 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, які укладено в рамках Генерального кредитного договору №80 від 27.02.2007 р.; визнати частково недійсним Договір відступлення прав за іпотечними договорами №Б/Н від 11.04.2018 року укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» в частині відступлення права вимоги за Іпотечним договором №80/3 від 23.02.2007 року, посвідченим 28.02.2007 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А. та внесеним до реєстру №Д-208 на нерухоме майно, а саме: овочесховище під літ. «О-1», загальною площею 105.0 кв.м., їдальня під літ. «Г-2» загальною площею 589.7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яке належало на праві приватної власності [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.04.2018 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» укладено Договір (портфельного відступлення прав вимоги) №Б/Н, згідно умов якого ТзОВ «ФК «Форінт» передав (сплатив) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» загальну вартість прав вимоги, а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив ТОВ «ФК «Форінт» Права Вимоги за Кредитним Договором № 3/2652/в від 28.02.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, Кредитним договором №010/08-3/2653/в від 28.02.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього та Кредитним договором № 010/08-4/0027 від 22.04.2010 р. змінами і доповненнями та укладеними угодами до нього, які укладено в рамках Генерального кредитного договору № 80 від 27.02.2007 р., що були укладені між Банком та [PERSON] , також було укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами. Вказав, що договір відступлення прав вимоги містить ознаки договору факторингу. Однак, ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» не має ліцензії на здійснення фінансових послуг, а також ліцензії на здійснення валютних операцій щодо отримання заборгованості в доларах США. Відтак, просить задовольнити позов із наведених підстав. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2018 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідачі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» подали відзиви на позовну заяву, в яких вказали, що доводи позивача є безпідставними, сторонами у повному обсязі виконані зобов`язання за Договором від 11.04.2018 р., Договором відступлення прав за іпотечними договорами від 11.04.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрованим в реєстрі за № 895. Крім цього, вказали, що нормами права не передбачено, що відступлення права вимоги і пов`язаних з ним зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, є валютною операцією, а тому покликання на відсутність ліцензії у ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» є безпідставними. Просять у задоволенні позову відмовити. Доводів на підтримку чи заперечення проти позову представники третіх осіб суду не подали. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Судом встановлено, що 27.02.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] (Боржник) було укладено Генеральний кредитний договір № 80. 28.02.2007 року в межах ГКД № 80 було укладено кредитний договір № 010/08-3/2652/в, згідно з умовами якого Банк надав Боржнику кредиту сумі 200 000,00 доларів США. 28.02.2007 року в межах ГКД № 80 було укладено кредитний договір № 010/08-3/2653/в, згідно з умовами якого Банк надав Боржнику кредиту сумі 100 000,00 доларів США. 22.04.2010 року в межах ГКД № 80 було укладено кредитний договір № 010/08-4/0027, згідно з умовами якого Банк надав Боржнику кредит у сумі 288 000,00 грн. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.11.2012 р. у справі № 2-1316/724/11, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2014 р. залишено без змін, позовну заяву АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено повністю та стягнуто із [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитними договорами станом на 04.02.2011 р. в сумі 214 381,10 доларів США та 321 232,95 грн., а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн./а.с.38-41/ Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер 19-21 вересня 2014 року /а.с.36/. 15.09.2016 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області задоволено заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та замінено сторону виконавчого провадження, шляхом заміни боржника [PERSON] на правонаступників - [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ,), [PERSON] ( [INFO] , в особі його законного представника - матері [PERSON] . Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). 11.04.2018 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» укладено Договір, згідно умов якого ТОВ «ФК «Форінт» передав (сплатив) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» загальну вартість прав вимоги, а ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив ТОВ «ФК «Форінт» Права Вимоги за Кредитним Договором №010/08-3/2653/в від 28.02.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього та Кредитним договором № 010/08-4/0027 від 22.04.2010 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, які укладено в рамках Генерального кредитного договору № 80 від 27.02.2007 р., в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення прав вимоги. Також, 11.04.2018 р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено Договір відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. від «11» квітня 2018 року та зареєстрований в реєстрі за номером № 895, згідно умов якого, у зв`язку з укладенням зазначеного вище Договору (портфельного відступлення прав вимоги) № Б/Н від 11.04.2018 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» передав, а ТОВ «ФК «Форінт» прийняв права за Договором іпотеки № 80/3 на нерухоме майно, а саме: овочесховище під літ. «О-1», площею 105,0 кв.м., їдальня під літ. «Г-2», площею 589,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належало на праві приватної власності [PERSON] . Суд критично оцінює твердження позивача про те, що у ТзОВ Фінансова компанія «Форінт» не було дозволу /ліцензії/ для здійснення валютних операцій, а тому не було правосуб`єктності для укладення договору, виходячи з такого. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на час укладення спірних договорів, передбачено, що під терміном "валютні операції" слід розуміти: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Згідно із ч. 2 ст. 5 вказаного Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Із аналізу положень вищевказаних нормативних актів слідує, що на час укладення спірних договорів, операції з використанням валютних цінностей як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких були валютні цінності відносилися до валютних операцій лише у разі, якщо такі операції були пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу, якщо ж операція по відступленню права грошової вимоги, пов`язаної з використанням валютних цінностей відбувалася не в міжнародному обігу, а на території України, то така операція не відносилася до валютних операцій, а відтак не потребувала наявності у юридичної особи генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій. Тому твердження позивача, що оспорювані договори були укладені з порушенням вимог законодавства про обіг іноземної валюти, чинного на час укладення спірних договорів, та за відсутності належної правосуб`єктності є не коректними, оскільки в силу вимог положень ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідачу ТОВ «ФК «Форінт» не обов`язково було мати генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій при укладанні оспорюваних договорів. Разом з тим, частиною 1 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи - Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Форінт» ФК №791 від 16.08.2016 року, ТОВ «ФК «Форінт» має право надавати фінансові послуги без отримання ліцензій та/або дозволів, що зазначено у Додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, що видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг. Також відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послу 21.03.2017 року № 657 постановлено видати ТОВ «ФК «Форінт» ліцензію з правом ведення господарської діяльності з надання фінансових послуг, копію свідоцтва про реєстрацію фінансової установи. Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій документів, пунктом 4 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» визначено, що предметом діяльності товариства є, зокрема, факторинг, надання фінансових кредитів, за рахунок власних коштів, залучення фінансових активів від юридичних осіб із зобов`язанням щодо наступного їх повернення, надання гарантій та поручительств, надання позик, операції з іпотечними активами з метою емісії іпотечних цінних паперів, фінансовий лізинг. Відтак, доводи щодо необхідності наявності ліцензії у відповідача на здійснення валютних операцій суд відхиляє, оскільки ТОВ «ФК Форінт» являлось фінансовою установою, яка мала право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, що зазначено у Додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, що видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ТОВ «ФК «Форінт» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір відступлення права вимоги, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги доводів позивача і щодо правової природи спірних договорів, а саме що договір відступлення права вимоги по кредитному договору містить ознаки договору факторингу, оскільки вказана обставина не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову, так як ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не договору, який оспорюється позивачем у вимогах заявленого позову. Разом з цим, суд враховує, що у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Відтак, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Дана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду України від 06.07.2015 року по справі №6-301цс15. Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз`яснень даних у п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз`яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що оспорювані договори відступлення права вимоги були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав і обов`язків. Зміст цих правочинів не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, при укладенні правочинів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом, вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Зазначеними договорами не порушуються права та інтереси позивача [PERSON] щодо необхідності відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, наданих банком. Відтак, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності підстав недійсності оспорюваних правочинів, а тому у задоволенні позову з підстав зазначених у ньому необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідачі не подали докази про розмір витрат у зв`язку із розглядом справи, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: dismissed