Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивачка просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній дочці [PERSON] , [INFO] та сину [PERSON] , [INFO] у супроводі їх матері, [PERSON] , [INFO] , без супроводу батька та без нотаріально посвідченої його згоди на виїзд дітей за межі України, в період: з 15.08. 2021 року по 15.11. 2021 року до Республіки Чехія. Свої вимоги мотивує тим , що з 15 лютого 2008 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від спільного проживання в шлюбі у них народилися діти: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . За рішенням суду місце проживання дітей після розлучення не визначено. У зв`язку з відсутністю роботи на території України вона, щоб належним чином забезпечити потреби дітей, вимушена була шукати роботу за її межами. У вересні 2016 року за погодженням з відповідачем вона поїхала на роботу у Республіку Чехія, де проживає її сестра, і де періодично працює по даний час. За згодою відповідача, вона була вимушеною їхати на роботу за кордон, оскільки відповідач не працював і не забезпечував сім?ю матеріально. Тепер вона має змогу періодично їхати на роботу та отримувати заробітну плату, яка дає їй можливість матеріально забезпечити своїх дітей. Маючи достатній заробіток, вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. В періоди роботи за кордоном вона має можливість забезпечити своїм дітям на час їхніх канікул відпочинок, профілактичне лікування, може влаштувати їм короткотривалі екскурсії містом, що значно розширить їх світогляд. Так, з метою оздоровлення, загального духовного і фізичного розвитку та відпочинку, вона має намір періодично, декілька разів на рік їхати за кордон на короткотривалий тимчасовий термін разом із неповнолітніми дітьми до Чеської Республіки. На період перебування дітей за кордоном вони зможуть гостювати у її знайомих , які не заперечують щоб вони приїхали до неї в гості. Також вона зможе повність оплатити проживання в готелях з залежності від екскурсійного (туристичного) маршруту в цій країні. Однак, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд їх малолітніх дітей для періодичного виїзду в Республіку Чехія, а без нотаріально посвідченої згоди на це батька дітей, вона зробити цього не може. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл, але кожного разу він категорично відмовляв їй у цьому, незважаючи на те, що поїздки дітей за кордон вочевидь сприятимуть покращенню їх здоров`ю, розширенню їх світогляду та добре позначаться на їх духовному та інтелектуальному розвитку, як особистостей. Її колишній чоловік, безпідставно не надає згоди на періодичний виїзд дітей за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція її колишнього чоловіка і батька малолітніх дітей, шкодить їх інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їх особистостей та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Враховуючи те, що виїзд дітей за межі України відповідатиме їх інтересам, приймаючи до уваги неможливість отримання для цього згоди від батька, вона змушена просити суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Чехія, з метою періодичного виїзду малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що виїзд дітей за межі України не суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, і не свідчить про те, що відповідач тривалий час буде позбавлений можливості спілкуватися із дитиною та приймати участь у їх вихованні. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам, оскільки буде сприяти оздоровленню та духовному, фізичному розвитку, вважає за доцільне задовольнити позов та надати їй дозвіл на короткотривалий тимчасовий виїзд за кордон без письмової згоди відповідача, їх неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] та дочку [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2021 цивільна справа № 343/1152/21 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька передана на розгляд судді Турашу В.А. (а.с.18). Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25.06.2020 відкрито провадження у справі № 343/1152/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі з позовною заявою та додатками для подання відзиву на позов, який повиннен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.19). Відповідач [PERSON] 08.07.2021 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав: Їх сімейне життя не склалось, у зв`язку з чим на підставі рішення Долинського районного суду їх шлюб розірвано. В процесі розгляду зазначеної справи представники сторін дійшли згоди про закриття провадження в частині вимог щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю, які ухвалою суду від 21.08.2020 суд постановив задовольнити, провадження у справі № 343/1590/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей закрити. Отже, в процесі судового розгляду справи по розірванню шлюбу у 2020 році, зважаючи на те, що діти постійно проживають біля нього, вони дійшли взаємної згоди про те, що діти і надалі будуть проживати з ним. Наведені в позовній заяві доводи позивачки не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і є виключно суб`єктивною думкою та припущеннями позивачки. Недостовірним є те, що позивачка в період роботи за кордоном буде мати можливість забезпечити їх дітям належну увагу. Отже, позивачка намагається ввести суд в оману надаючи недостовірні відомості в тому числі, що буде гостювати з дітьми у знайомих. Навпаки, виключно він в продовж останніх чотирьох років дбає про їх дітей і вони проживають з ним. Зокрема: він організував у 2019 році для них санаторно-курортне лікування в місті Яремче в санаторії «Сніжинка»; у 2020 році з метою оздоровлення дітей він возив їх на море в смт. Лазурне Херсонської області; у 2021 році також направив їх на оздоровлення до санаторію «Ясень». Окрім цього для гармонійного розвитку дітей він возив сина в травні 2021 року до зоопарку та дельфінарію в м. Трускавець та особисто супроводжував, а для дочки організував поїздку до «Парку динозаврів» в селі Поляниця біля Буковелю. Він постійно несе витрати для забезпечення навчального процесу дітей (придбання підручників та шкільного приладдя) та їх харчування у школі. Із розмови з дітьми він зрозумів, що вони не хочуть їхати за кордон, а дочка [PERSON] категорично відмовляється від поїздки, однак колишня дружина на це не хоче зважати. Позивачка зазначає, що хоче створити дітям психологічно комфортне середовище для їх зростання. У позовній заяві не вказано жодної конкретної мети виїзду дітей за кордон. Все тільки загальні фрази нічим непідтверджені. З доводами позивачки про те, що він безпідставно і без вагомих аргументів відмовляється надати згоду на вивезення дітей за кордон також не погоджується. При кожній вимозі позивачки до нього, надати згоду на вивезення дітей, він обґрунтовано пояснював з яких причин відмовляється це робити. Він дуже хвилюється за здоров`я дітей, адже вони не щеплені та не отримували від народження жодних прививок. При контактуванні з великою кількістю людей інших національностей імунітет дітей може не витримати, що призведе до непотрібного захворювання. Також у нього є великі переживання за здоров`я дітей через епідемію коронавірусної хвороби COVID-19, яка постійно мутує і як показує досвід в осінній період загострюється. З позовних вимог також випливає, що позивачка має намір вивезти дітей за кордон в період з 15 серпня по 15 листопада 2021 року. Їх діти шкільного віку і з 01 вересня 2021 року у них розпочнеться навчальний процес. Такий період перебування за кордоном призведе до зриву навчального процесу, а це заподіє шкоду розвитку дітей. З наведеного виливає, що позивачка діє всупереч інтересів дітей. Виходячи з викладеного у відзиві та долучених ним доказів вважає, що немає жодних підстав у задоволені позову, а тому просить суд відмовити в його задоволенні за недоведеністю позовних вимог (а.с.23-25). 12.07.2021 відповідно до ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.59). Позивачка [PERSON] в судові засідання не з`явилася, хоч про дату, час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому Законом порядку. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Кобилинець Т.В. ( ордер серія ІФ №104643 а.с.54) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зіславшись на викладені в позовній заяві обставини, просить позов задоволити. В останнє судове засіданні представник позивачки не з`явилась, хоч про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена судом , про що свідчить розписка-повідомлення (а.с.66). В Долинський районний суд поступила заява, згідно якої представник позивачки просить розглядати справу у її відсутності, у зв`язку з перебуванням у відпустці, та у відсутності позивачки. Позов підтримують та просять його задоволити з підстав викладених у позовній заяві (а.с.67) Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав , просив відмовити в позові з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних для її вирішення. Позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до вимог ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.ч. 1,5 ст. 157 СК України , питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Ст.3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 N 798-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. В силу вимог ч.ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Згідно з п. 1 ст. 18, п.п. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ч.1 ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка недосягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п. п. 4, 7 підпункту 2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМУ від 07.05.2014 №152 (зі змінами), паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку - на 10 років; оформлення, обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Верховний Суд України у своїй Постанові від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц прийшов до висновку, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності підстав у батьків з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини самостійно вирішити питання тимчасового виїзду за межі України дитини та відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Виходячи з вказаного, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 зазначив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 15 лютого 2008 року. За час спільного проживання в шлюбі у них народилося двоє дітей: [INFO] - донька, [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 листопада 2020 року (а.с.10), та 21 травня 2011 року - син, [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 листопада 2020 року (а.с.9) . Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2020 року в справі №343/1590/20 (а.с. 11-14) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15 лютого 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 23, розірвано. Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2020 року в справі №343/1590/20 провадження у справі № 343/1590/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей - закрито. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] проживає окремо від відповідача [PERSON] , з яким проживають малолітні діти сторін по справі. Копія довідки №35 виданої Долинським ліцеєм №6 «Європейський» 09 червня 2021 року свідчить про те, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , навчаються в Долинському ліцеї №6 «Європейський» (а.с.52). Позивачка має намір вивезти дітей, як зазначає у позові, з метою оздоровлення, духовного та фізичного розвитку до Республіки Чехія. Разом з тим, відповідач в добровільному порядку нотаріально посвідченої згоди на виїзд дітей за кордон не надає, що ним підтверджено у судовому засіданні. Враховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши в сукупності письмові докази,

Outcome: dismissed