Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинковолодіння, визнання недійсним договору дарування будинковолодіння, мотивуючи свої вимоги тим, [INFO] померла [PERSON], яка проживала за адресою [ADDRESS] та мала статус голови двору. Після її смерті за даною адресою залишились проживати її дочка [PERSON], зять [PERSON], онук [PERSON], онучка [PERSON] Вказує, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON], після чого позивачка дізналася, що 12 квітня 1995 року на підставі рішення №24/4 виконавчим комітетом Берегометської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на даний житловий будинок, а 04 серпня 1995 року було укладено договір дарування будинковолодіння між [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] помер та після його смерті спадкоємцем за законом залишилась його дочка [PERSON] Позивачка зазначає, що згідно з довідкою №41/487 від 28 вересня 2016 року архівного відділу Кіцманської РДА було встановлено, що в книзі засідань виконавчого комітету Берегометської сільської ради за 1995 рішення про визнання права власності на житловий будинок за [PERSON] не значиться. Тому позивачка вважає, що свідоцтво про право власності на житловий будинок від 24 травня 1995 року є недійсним в силу відсутності рішення органу місцевого самоврядування та того факту, що [PERSON] ніколи не був власником чи співвласником житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідно, вважає, що договір дарування є недійсним, а тому просила позов задовольнити. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідачі та їх представники позов не визнали, та просили відмовити в задоволенні позовних вимог, пояснивши, що даний будинок відносився до колгоспного двору, а тому на момент смерті [PERSON] спадщина не відкривалася, а все майно ділилося на всіх членів колгоспного двору. Крім того, ще за життя [PERSON] було виготовлено інвентарну справу на ім'я [PERSON], та після смерті останньої він числився головою двору, і даний факт ніхто не оспорював. В судовому засіданні встановлено, що головою двору після смерті [PERSON] був [PERSON] Згідно з п.20 «Інструкції по веденню записів господарської книги» затвердженої ЦСУ 12.05.1985 р. № 5-24/26, голова колгоспного двору визначається за угодою всіх членів двору. Представник Берегометської сільської ради в судовому засіданні вказав, що якщо рішення стосувалося колгоспного двору, то воно могло й не зберігатися в архіві. Просив прийняти рішення на розгляд суду. Допитаний у якості свідка [PERSON] показав суду, що він, як чоловік позивачки, добре знав сім'ю [PERSON], вони з дружиною постійно допомагали її батькам, лікували їх, приходили в гості що вихідних, проте вони ніколи не чули, що батько його дружини [PERSON] є власником будинку та збирається його подарувати синові. Вказує, що дане рішення могло бути прийняте під тиском зі сторони сина. Свідок [PERSON] суду пояснила, що добре знала дану сім'ю, часто бувала в них, та зі слів чула, що головою двору після смерті [PERSON] була [PERSON] Свідок [PERSON] надав пояснення, що він був сусідом сім'ї [PERSON], часто бував у них, але ніколи не чув, що власником будинку є [PERSON] Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні встановлено та досліджено, що свідоцтво на забудову індивідуальної садиби було видано на ім'я [PERSON] 03 квітня 1970 року, тобто ще за життя [PERSON] Крім того, рішенням Берегометської сільської ради від 21 жовтня 1995 р. №60/10 йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,54 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства за адресою [ADDRESS], і йому було видано свідоцтво про право власності. Крім того, згідно з ч.1 ст.563 Цивільного кодексу Української РСР, що діяв на момент смерті [PERSON], в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. В судовому засіданні було встановлено, що позивачка вибула з колгоспного двору в 1974 році і не ставила питання про виділ своєї частки з майна колгоспного двору. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Суд вважає, що представником позивачки не надано жодних доказів та не доведено тих обставин, які б свідчили про порушення виконавчим комітетом Берегометської ради норм законодавства, щодо прийняття вищевказаного рішення . Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Державна реєстрація прав на нерухомість регламентується ст. 182 ЦК України. У відповідності до даної норми, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною. Здійснюється вона відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно встановлений Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Відповідно до частини 1 ст. 2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 3 вищезазначеного Закону, встановлено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Таким чином, законодавець чітко встановлює момент виникнення права власності, та у зв'язку із цим і наступні вимоги, щодо захисту цієї власності та інших похідних інтересів, а саме встановлення порядку користування та розпорядження. Отже, право власності [PERSON] на спірний будинок було набуте у встановленому законом порядку та на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст.717 ЦПК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дослідивши договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, судом встановлено що даний договір було укладено у відповідності із чинним законодавством, оскільки він ґрунтується на свідоцтві про право власності на житловий будинок від 24.05.1995 року. Також в матеріалах справи міститься заява від [PERSON] згідно з якою остання дає згоду своєму чоловікові [PERSON] на дарування житлового будинку їх синові. Як вбачається з матеріалів справи позивачка та її представник в супереч вимогам ст.60 ЦПК України не надали суду належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо задоволення позовних вимог. Проаналізувавши всі докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку про те, що реєстрація права власності на підставі чинного свідоцтва про право власності на нерухоме майно на домоволодіння в [ADDRESS], було здійснена у відповідності до змісту правовстановлюючого документу та до вимог чинного законодавства, як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed