Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

28 жовтня 2019 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовною заявою до державного реєстратора прав на нерумохе майно відділу економічного розвитку, адміністративних послуг та державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Пінчука І.Ю., [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 49174715 від 16.10.2019 08:19:38, та запису про проведену державну реєстрацію права власності №33679904 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позов обґрунтовано тим, що державний реєстратор прийняв оскаржуване рішення безпідставно, оскільки в іпотечному договорі не було застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а також з порушенням порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, встановленого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2019 року прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні, призначеному на 21.11.2019, відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування спірним нежитловим приміщенням. Ухвалою суду від 06.12.2019 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування спірним нежитловим приміщенням, прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до державного реєстратора прав на нерумохе майно відділу економічного розвитку, адміністративних послуг та державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Пінчука Івана Юрійовича, [PERSON] про скасування рішення та запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно, та об`єднано в одне провадження. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 19.12.2019. Ухвалою суду від 06.12.2019 заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нежитлове приміщення з літери 1 по літеру 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS] , та належить на праві власності [PERSON] 19.12.2019 [PERSON] подав через канцелярію суду заяву про відвід судді Супруна О.П. Ухвалою суду від 19.12.2019 провадження у справі було зупинено на підставі пункту сьомого частини першої статті 252 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) до вирішення питання про відвід. Ухвалою суду від 20.12.2019 у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Супруна О.П. відмовлено. Ухвалою суду від 24.12.2019 провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання на 10.01.2020. У підготовчому засіданні, призначеному на 10.01.2020, відповідач [PERSON] подав письмове клопотання про зустрічне забезпечення позову, у якому просив забезпечити відшкодування його можливих збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у справі №750/12430/19, шляхом зобов`язання [PERSON] внести на депозитний рахунок суду суму грошових коштів у розмірі 1 919 462 грн 50 коп. 10.01.2020 підготовче засідання відкладено на 20.01.2020, у зв`язку з клопотанням відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 20 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 06 та 12 лютого 2020 року. Ухвалою суду від 23 січня 2020 року у задоволенні клопотання [PERSON] про зустрічне забезпечення позову - відмовлено. 06.02.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 12.02.2020, у зв`язку з витребуванням доказів. 12.02.2020 продовжено перерву в судовому засіданні до 10.03.2020, у зв`язку з клопотанням представника позивача. 10.03.2020 продовжено перерву в судовому засіданні до 30.03.2020, у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та заперечував проти задоволення зустрічного позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні первісний позов не визнали та підтримали зустрічний позов. Позивач до суду з`явився, про час і місце розгляду справи оповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після померлого [INFO] батька, [PERSON] . Як встановлено в рішенні Апеляційного суду Чернігівської області від 07.05.2015 в цивільній справі № 750/4171/13-ц (провадження № 22-ц/795/662/2015) та визнавалось сторонами в ході судового розгляду, [PERSON] успадкував нежитлове приміщення, загальною площею 126,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . 07 березня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та батьком позивача, [PERSON] , було укладено кредитний договір № 174/ФВ-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 876 754 грн. 37 коп. зі сплатою 12,75 % річних, строком повернення до 13 вересня 2023 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання за кредитним договором № 174/ФВ-06 від 07.03.2012, 07 березня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, який був посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Карнабедою Т.О. за реєстровим номером № 396, предметом якого визначено нежиле приміщення - аптеку готових лікарських форм з літ. 1 по літ. 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS] . Вищевказані обставини встановлені в рішеннях Апеляційного суду Чернігівської області від 07.05.2015 у справі №750/4171/13-ц та від 23.11.2016 у справі №750/7362/16-ц , які набрали законної сили (а.с. 48-51, 56-58 том 1), та не підлягають доказуванню в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань по вищевказаному кредитному договору, ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 962 464 гривень 54 коп. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова у справі №750/4171/13-ц від 23.02.2015 позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором №174/ФВ-06 від 07.03.2012 року в розмірі вартості спадкового майна в сумі 706 236 грн 00 коп. (а.с. 44-47 том 1). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області у справі №750/4171/13-ц від 07.05.2015, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.02.2015 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] відмовлено (а.с. 48-53 том 1). У серпні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 962 464,54 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежиле приміщення - приміщення аптеки готових лікарських форм з літ. 1 по літ. 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , шляхом визнання права власності на вказане нежиле приміщення за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк». Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова у справі №750/7362/16-ц від 12.10.2016 у задоволені позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено (а.с. 19-21 том 1). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області у справі №750/7362/16-ц від 23.11.2016, залишеним без змін постановою Верховного суду від 21.08.2018, рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови у позові, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 22-28 том 1). Як убачається з протоколу електронного аукціону № UA-IA-2019-05-06-000047-b від 24.06.2019, [PERSON] придбав право вимоги за кредитним договором № 174/ФВ-06 від 07.03.2012, укладеним з фізичною особою. Забезпечення: нежитлове приміщення - приміщення аптеки готових лікарських форм з літ. 1 по літ. 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іпотекодавцем є позичальник (а.с. 16-17 т. 2). 18.07.2019 [PERSON] сплатив за даний актив 213 154,97 грн (а.с. 18 т. 2). 22.07.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладений договір № 1589/К купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 174/ФВ-06 від 07.03.2012 та іпотечним договором від 07.03.2012, укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] (а.с. 11-15 т. 2). На підставі даного договору в той же день між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладений Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Карнабедою Т.О., 07.03.2012, зареєстрованим за реєстровим № 396 (а.с. 108-109). 16.10.2019 Державним реєстратором прав на нерухоме майно відділу економічного розвитку, адміністративних послуг та державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Пінчуком І.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 49174715 від 16.10.2019 08:19:38 та вчинено запис про проведену державну реєстрацію права власності №33679904, дата, час державної реєстрації: 11.10.2019 16:47:20 (а.с. 63, 152 ). Право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі вказаного вище рішення державного реєстратора було зареєстровано за громадянином України [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності на нежитлове приміщення загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] , прийняття Державним реєстратором прав на нерухоме майно відділу економічного розвитку, адміністративних послуг та державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Пінчуком І.Ю. рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за індексним номером 49174715 від 16.10.2019 08:19:38 та вчинення запису про проведену державну реєстрацію права власності №33679904 став Іпотечний договір, серія та номер: 4398, виданий 14.09.2006 приватним нотаріусом ЧМНО Ющенко О.С., що вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 184837153 від 16.10.2019 08:29:24). Разом з тим, з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 186927695 від 31.10.2019 вбачається, що підставою виникнення права власності [PERSON] на спірне майно став Іпотечний договір, серія та номер: 396, виданий 07.03.2012 приватним нотаріусом ЧМНО Карнабедою Т.О. (а.с. 176 т. 1). У відповідності до частин першої - третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються: умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення; порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки; прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору. Частинами першою - третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Частиною першою статті 4 ЦПК України кожній особі надано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У позовній заяві та в ході судового розгляду позивач стверджував, що Іпотечний договір від 07.03.2012 ані він, ані його померлий батько, [PERSON] , не укладали, і своє майно, яке належало на праві власності, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в забезпечення по даному Іпотечному договору не передавали. Проте, в матеріалах справи міститься Іпотечний договір від 07.03.2012, підписаний представником ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Карнабедою Т.О. (а.с. 153-163), предметом якого є спірне нежитлове приміщення, і позивач, в порушення ст. ст. 12, 76-81 ЦПК України, у ході судового розгляду не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що [PERSON] не укладав зазначений договір. Відсутність же факту укладання самим позивачем цього Іпотечного договору відповідачами не оспорювалась. Доводи позивача про відсутність в Іпотечному договорі від 07.03.2012 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя спростовуються змістом розділу 7 цього договору. Так, відповідно до пункту 7.1 Іпотечного договору Іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання Зобов`язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані Іпотекодавцем при укладені цього Договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у випадку не виконання та/або неналежного виконання зобов`язань за Кредитним договором та цим договором, а також у інших випадках передбачених Кредитним договором та цим договором, а також у інших випадках передбачених Кредитним Договором, цим договором та чинним законодавством України. Згідно з пунктом 7.2 Іпотечного договору звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умов Договору; продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору. Пунктом 7.3 Іпотечного договору Іпотекодержателю надано право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки в межах, передбачених п. 7.2. цього Договору. У пунктах 7.4 та 7.4.1 зазначено, що сторони Договору домовилися про те, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього Договору, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов. У випадку набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на Предмет іпотеки Іпотекодавець підписанням цього іпотечного договору підтверджує свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю Предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки Предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає Іпотекодержатель для здійснення такої оцінки. Витрати щодо здійснення такої оцінки Предмета іпотеки несе Іпотекодавець. Підписанням цього Договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя (придбання Предмету іпотеки у власність) у випадку виникнення у Іпотекодержателя права звернення стягнення на Предмет відповідно до умов цього Договору, Кредитного договору та вимог чинного законодавства України. Іпотекодавець підписанням цього Договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору та письмового рішення Іпотекодержателя про перехід права власності па Предмет іпотеки до Іпотекодержателя, для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки не вимагається. Цей Договір та письмове рішення Іпотекодержателя про придбання Предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право Іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на Предмет іпотеки переходить до Іпотекодержателя у порядку, що передбачений чинним законодавством України. Суд також не приймає доводи позивача про те, що іпотекодавцем за іпотечним договором, на підставі якого зареєстровано право власності на спірне майно, є його батько, а не він, оскільки в силу положень статті 1218 Цивільного кодексу України, статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, у тому числі в порядку спадкування. Умови і порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. N 1127 (далі за текстом - Порядок). Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі за текстом - Закон № 1952-IV), у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону № 1952-IV Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина друга статті 18 Закону № 1952-IV). Згідно з пунктом 60 Порядку, чинного на час виникнення спірних правовідносин, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна. Відповідно до пункту 61 Порядку, чинного на час виникнення спірних правовідносин, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 1952-IV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Як убачається з пояснень відповідача [PERSON] та матеріалів справи, до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.10.2019 на спірне нежитлове приміщення (а.с. 146 т. 1) були подані такі документи: квитанція про сплату адміністративного збору; Іпотечний договір від 07.03.2012 (а.с. 153-163 т. 1); Іпотечний договір від 14.09.2006 (а.с. 164-166 т. 1); Договір про внесення змін до договору від 14.09.2006 (а.с. 167-168 т. 1); копія повідомлення про порушення основного зобов`язання від 24.07.2019 (а.с. 169-170 т. 1); повідомлення про вручення поштового відправлення від 24.07.2019 № 0302601422952 (а.с. 172 т. 1); лист [PERSON] від 11.10.2019 (а.с. 171 т. 1); висновок про вартість майна ТОВ «МІРФІЛ» (а.с. 173 т. 1). Отже, [PERSON] надано державному реєстратору всі необхідні документи для державної реєстрації права власності на спірне майно на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, і у державного реєстратора не було підстав для відмови у державній реєстрації права власності [PERSON] на спірне майно. Суд критично ставиться до доводів позивача про не вручення йому повідомлення про порушення основного зобов`язання за кредитним договором від 07.03.2012 № 174/ФВ-06, оскільки факт направлення повідомлення підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 12.08.2019 з підписом матері позивача - [PERSON] (а.с. 172). Крім того, як убачається з листів Філії Чернігівської дирекції АТ «Укрпошта» від 16.09.2019 № 32-05-1065/П-16118 та № 32-05-1068/П-16118, 12.08.2019 до ВПЗ Чернігів 5 з повідомленням про надходження звернулась [PERSON] з документом, що посвідчує особу та підтверджує родинні зв`язки з адресатом. Розписавшись в повідомленні про вручення ф.119 [PERSON] відразу ж відмовилась від одержання вищезазначеного відправлення та поставила свій підпис з відповідним коментарем на повідомленні ф.22. Оператор ВПЗ Чернігів 5 розцінила це як письмову відмову від одержання та повернула відправлення на зворотну адресу. Також відправлення №0872001585158, прийняте до пересилання у ВПЗ Українка 15.08.2019, надійшло за місце призначення (ВПЗ Чернігів 5) 19.08.2019. Інформування адресата здійснювалось з використанням абонентської поштової скриньки, куди опущено повідомлення про надходження даного відправлення. Після отримання службового повідомлення щодо зміни адреси і способу доставки 02.09.2019 вищезазначене відправлення було видано в доставку листоноші, проте не вручено у зв`язку з усною відмовою від одержання. Встановленні вище факти доводять, що іпотекодержатель вчинив всі залежні від нього дії для повідомлення позивача про свій намір державної реєстрації права власності на спірне майно на підставі договору іпотеки. Засвідчений факт відмови від одержання вимоги про усунення порушень є законною підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 № 522/2732/16-ц). Також, в пункті 10.3 Іпотечного договору 07.03.2012 міститься домовленість сторін про те, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом на замовлення або доставлені особисто на адресу сторін. Тож, підтвердження надіслання вимоги про усунення порушень на адресу, зазначену в іпотечному договорі, в разі, якщо сторони домовились в договорі про обмін повідомленнями шляхом надіслання рекомендованих листів, є достатньою підставою для проведення реєстрації на підставі іпотечного застереження (постанова Верховного Суду від 22.05.2019 № 490/3505/17). Як убачається з практики Верховного Суду, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (пункт 58 постанови ВП ВС від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16). Допущення державним реєстратором технічної помилки при зазначенні підстави виникнення права власності в іпотекодержателя (Іпотечний договір від 14.09.2006) та внесення у зв`язку з цим виправлення не може тягнути за собою такий надмірний тягар для іпотекодержателя, який виконав всі передбачені законом вимоги, як скасування запису про державну реєстрацію його права власності на спірне майно, оскільки дані обставини жодним чином не можуть залежати від його волі. Тим більше, що даний іпотечний договір не мав жодного відношення до правовідносин, які виникли у зв`язку зі зверненням стягнення [PERSON] на предмет іпотеки. Доводи позивача про відсутність підпису [PERSON] в листі про порушення основного зобов`язання також не можуть бути достатньою підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності за відповідачем, оскільки свою волю на повідомлення [PERSON] про порушення зобов`язання він виразив направленням цього листа. Даний лист є неофіційним документом, має виключно інформативний характер, містить прізвище, ім`я та по батькові як адресата, так і відправника, їхні адреси та зміст вимог. Також, в ході судового розгляду [PERSON] підтвердив факт неодноразового надіслання його позивачеві. Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», §23). Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] . Вирішуючи спір про усунення перешкод у користуванні [PERSON] своїм майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування нежитловим приміщенням з літ. 1 по літ. 16, загальною площею 126,8 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 317, частиною першою статті 319, частиною першої статті 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною другою статті 386, статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування чужим майном врегульовано главою 32 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 402 Цивільного кодексу України). Підстави припинення сервітуту встановлені статтею 406 Цивільного кодексу України. Суд може визначити спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача сприятиме ефективному захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги [PERSON] не сприятиме ефективному захисту його прав чи інтересів як власника майна, оскільки він фактично просить суд позбавити [PERSON] права користування, яке не встановлено ані договором, ані законом, ані заповітом або рішенням суду, тобто права, яке в останнього відсутнє за визначенням щодо спірного майна. В разі вчинення [PERSON] дій, які порушують право власності [PERSON] , що убачається зі змісту позовної заяви, належним способом його захисту має бути припинення таких дій, що передбачено пунктом третім частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, а не визнання бувшого власника таким, що втратив право користування нежитловим приміщенням. Враховуючи обрання [PERSON] неналежного способу захисту свого права власності, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення також і зустрічного позову.

Outcome: dismissed