Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

В червні 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з обліку з місця реєстрації. В обґрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] , у якій зареєстрований він, матір [PERSON] та брат відповідач у справі - [PERSON] . Відповідач [PERSON] після відбуття покарання в місцях позбавлення волі повернувся до квартири у 2016 році. Відповідач ніде не працював, відносини з ним та матір`ю не підтримував, спільне господарство не вів, з ним як зі старшим братом не спілкувався, його утримувала мати, до якої він теж ставився як споживач. Він утримував квартиру за власний кошт, був відповідальним за комунальним договорами. Ніякого майна брат не набув, після звільнення з колонії, користувався його майном, матір надала йому спальне місце, дбала про нього. З кінця 2017року відповідач в квартирі став з`являтися все рідше, а з початку 2018 року перестав навіть з`являтися в квартирі, цікавитися своїм колишнім місцем проживання, за цей рік жодного разу навіть по телефону не поцікавився чи є борги по квартирі. Де він проживає, з ким проживає, чи працює йому невідомо. Через те, що відповідач веде такий спосіб життя неможливо оформити субсидію на квартиру. Він та мати вирішили продати квартиру та придбати двокімнатну для чого він став просити відповідача знятись з реєстрації, той погодився, однак до цього часу є зареєстрованою в квартирі особою. Він ставився до відповідача, як до члена сім`ї, однак під час його відсутності відповідач вивіз з квартири все майно, яке ніколи не набував - телевізор, холодильник, пральну машинку, електричну плиту, всі побутові прилади. На цей час у квартирі фактично проживає одна матір, він виїжджає в тривалі відрядження, коштів на оплату квартплати і комунальних платежів не вистачає, оскільки він є платником аліментів на дитину, в призначенні субсидії відмовлено. У зв`язку з чим він і звернувся до суду оскільки не може без згоди [PERSON] зняти його з реєстрації місця проживання в своїй квартирі, так як для цього він повинен сам з`явитися і подати відповідну заяву. Вважає, що член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік і він, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. 30 серпня 2019 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] . Розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків: У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 20.01.1998 року між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені неповнолітнього сина [PERSON] укладено договір дарування щодо трикімнатної квартири [ADDRESS] , який посвідчено державним нотаріусом дев`ятої Харківської державної нотаріальної контори 20.01.1998 року за реєстром № 2-140 та на яку зареєстровано право приватної власності за [PERSON] у КП «БТІ» 23.01.1998 р. за № 57538 (а.с. 4) Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 18.08.2004 року. (а.с. 15) Відповідно до копії паспорту громадянина України [PERSON] , [INFO] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 02.12.2010 року. (а.с. 17) Також з позову вбачається, що в квартирі належній [PERSON] зареєстрована його мати [PERSON] . Отже судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані власник квартири - позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та їх мати [PERSON] , при чому відповідач зареєстрований у квартирі з 16-ти річного віку, отже виходячи з цих обставин та тверджень позивача викладених у позові, відповідач свого часу зареєстрований у спірній квартирі, будучи неповнолітнім, як член сім`ї власника. Відповідно до частини 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 4 від 07 лютого 2014 року роз`яснив, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи положення статті 405 ЦК України та роз`яснення пункту 10 вказаної постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими позивач обґрунтовує неповажність не проживання у спірній квартирі мають бути належним чином перевірені та оцінені судом. Суд не вбачає передбачених у наведених нормах цивільного процесуального права законних підстав для того, щоб взяти до уваги посилання позивача на те, що відповідач не несе витрати на утримання квартири, вчинив крадіжку побутової техніки оскільки не надано доказів того, які саме витрати нараховуються на утримання квартири та чи звертався позивачі до відповідача з вимогою сплатити ці витрати, або звертався до правоохоронних органів. Крім того позивачем не надано належних доказів на доведеність не проживання відповідача у спірній квартирі, акт складений сусідами про не проживання відповідача у суді свідками не підтверджено, а у разі фактичного не проживання відповідача не надано доказів на неповажність таких причин не наведено доказів щодо фактичного місцезнаходження відповідача, та доказів які б встановлювали причини його відсутності у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання його непрацездатною особою, знаходження його в установі соціальної допомоги або у місцях позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця його роботи тощо. В той же час з позовної заяви вбачається, що позивач спілкувався з відповідачем з приводу зняття його з реєстраційного обліку у належній йому квартирі, однак не повідомив суд про відомі йому засоби зв`язку з відповідачем. В іншому випадку таке сприяння судом у здійсненні однієї із сторін своїх прав призведе до легітимізації зловживанням стороною правом на подання доказів, що є неприпустимим, оскільки за своїм змістом є порушенням передбаченого у ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" права на справедливий судовий розгляд в контексті такого його елемента, як правова визначеність, а також - до порушення конституційної засади судочинства: рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ст. 129 Конституції України. В даному випадку суд не може розцінювати зазначені в позові доводи, без надання відповідних доказів, як належні докази. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу ст. ст. 391, 405 ЦК України можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм ст. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача виходячи з того, що ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м. Харкова в позовній заяві не зазначено стороною у цивільному процесі (ст. 48 ЦПК України) Виходячи з того, що при зверненні до суду позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності [PERSON] без поважних причин понад 1 рік у спірній квартирі, про що він просив у своєму, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги за їх недоведеністю, що не позбавляє права на повторне звернення до суду з вимогами на підставі нового доказу, який є іншою підставою позову.

Outcome: dismissed