Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

04 січня 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON], у якій він звертає позовні вимоги до Світловодського міського голови [PERSON], Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Світловодська і просить суд визнати протиправним та скасувати розпорядження Світловодського міського голови від 03 листопада 2016 року № 450-к «Про погодження відпусток та звільнення [PERSON]М.» з наступними змінами , внесеними розпорядженням № 510 к від 01 грудня 2016 року, в частині його звільнення із займаної посади директора територіального центру соціального обслуговування ( надання соціальних послуг) м. Світловодська; поновити його на роботі та стягнути з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Світловодська на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням індексу інфляції. (а.с. 1-4) Вимоги позову обґрунтовані наступним. Після обрання Світловодським міським головою [PERSON] на позивача, який працював на посаді директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Світловодська, з боку міськвиконкому чинився постійний тиск, наслідком якого стали перевірки діяльності центру, а також те, що його не відпускали у відпустку. В силу сімейних обставин він вкрай потребував відпустки, тому під примусом вимушений був написати заяву про надання йому відпустки з наступним звільненням за згодою сторін, хоча і не бажав звільнятися. 03 листопада 2016 року міський голова видав розпорядження про його звільнення з 01 грудня 2016 року на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України, без узгодження з ним дати звільнення. 14 та 28 листопада 2016 року він подавав заяви про те, що не надає згоди на звільнення, однак був звільнений з займаної посади в той час, коли перебував на лікарняному. Вважає своє звільнення незаконним також через те, що міський голова всупереч вимогам п. 10 Типового положення про територіальний центр соціального обслуговування ( надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1417 від 29 грудня 2009 року, не погодив питання звільнення з Управлінням праці та соціального захисту населення Кіровоградської обласної державної адміністрації. Крім того, вважає розпорядження про його звільнення незаконним як таке, що видане з порушенням вимог ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування» щодо обовязковості актів і законних вимог органів та посадових осіб місцевого самоврядування, оскільки всупереч рішенню виконавчого комітету Світловодської міської ради № 1059 від 17 вересня 1998 року «Про порядок призначення керівників державних підприємств, установ та організацій, їх заступників та головних бухгалтерів», не погоджене з виконавчим комітетом. В ході судового розгляду справи позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Представник Світловодського міського голови [PERSON] позов не визнала та, обґрунтовуючи свої заперечення, посилалася на те, що ніякого тиску та жодного примусу з боку Світловодського міського голови відносно [PERSON] не застосувалося. Позивач з власної ініціативи звернувся з заявою про звільнення за угодою сторін, він та міський голова дійшли спільної згоди про можливість задоволення заяви [PERSON], на підставі якої 03 листопада 2016 року було видано оскаржуване розпорядження. (а.с. 69-76) Представник Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Світловодська в задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав, наведених у запереченнях представника Світловодського міського голови, про що надала письмову заяву. Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 21 лютого 2017 року за клопотанням позивача до участі у справі як співвідповідачі були залучені Світловодська міська рада та виконавчий комітет Світловодської міської ради. (а.с. 107-108) Представник Світловодської міської ради та виконавчого комітету Світловодської міської ради позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову. (а.с. 168-173, 175) Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 26 травня 2017 року до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, була залучена [PERSON], яка в ході судового розгляду справи висловила свою позицію про необґрунтованість позовних вимог. (а.с. 202-203) Вислухавши пояснення позивача та його представника, представників сторін, третю особу, свідчення свідка, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 13 лютого 2013 року [PERSON] призначений директором Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Світловодська.(а.с. 9, 99) 02 листопада 2016 року він звернувся з письмовою заявою до Світловодського міського голови [PERSON] та просив погодити йому невикористану щорічну відпустку з 07 листопада 2016 року з наступним звільненням за згодою сторін.(а.с.100 ) 03 листопада 2016 року на підставі вказаної заяви міський голова видав розпорядження № 450-к «Про погодження відпусток та звільнення [PERSON]М.», яким погодив надання [PERSON] основної та додаткової відпусток з 07 листопада по 01 грудня 2016 року та прийняв рішення про звільнення його з посади з 01 грудня 2016 рокуза ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, у звязку з чим вважати датою звільнення останній день відпустки. (а.с. 10) 14 листопада 2016 року [PERSON] звернувся до міського голови з заявою, у якій просив анулювати другу частину заяви від 02 листопада 2016 року, а саме звільнення за угодою сторін. (а.с.12) Листом від 23 листопада 2016 року секретар міської ради [PERSON] повідомив [PERSON], що домовленість між працівником і роботодавцем щодо припинення трудового договору досягнута, і підстав для її анулювання немає. (а.с. 14) 28 листопада 2016 року позивач повторно звернувся до міського голови з повідомленням про відсутність з його боку домовленості на звільнення за угодою сторін. (а.с. 13) Листом від 01 грудня 2016 року міський голова повідомив [PERSON] про його звільнення та необхідність отримати трудову книжку. (а.с. 15) Вирішуючи спір, суд виходив з такого. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 КЗпП України, трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом . У п. 1\~ст. 36 КЗпП України закріплено \~таку підставу розірвання трудового договору , як угода сторін. Підставою припинення трудового договору за п.1\~ст.36 КЗпП України\~є волевиявлення обох сторін трудового договору на його припинення\~\~і анулювання цієї домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу й працівника. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мате місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням, як працівника так і роботодавця. Наявність волевиявлення [PERSON] на звільнення за згодою сторін підтверджується його письмовою заявою про це від 02 листопада 2016 року. Згода власника підприємства на задоволення такого волевиявлення реалізована шляхом видання ним розпорядження про звільнення від 03 листопада 2016 року і додаткового підтвердження взаємної домовленості закон не вимагає. Реалізована домовленість після 03 листопада 2016 року могла би бути анульована виключно за взаємною згодою обох сторін. Однак згоди роботодавця на анулювання досягнутої домовленості про звільнення за згодою сторін немає, а одностороннє бажання позивача на це не може бути підставою для поновлення на роботі. Доводи позивача про неузгодженість дати звільнення не містять під собою належного підґрунтя, оскільки у своїй заяві від 02 листопада 2016 року він просив звільнити його після використання щорічної відпустки, яку надати йому з 07 листопада 2016 року. У Розпорядженні міського голови від 03 листопада 2016 року було чітко визначено період відпустки [PERSON] та вказано, що датою звільнення є 01 грудня 2016 року, тобто останній день відпустки,як він про це і просив у своїй заяві. З даним розпорядження позивач був ознайомлений під підпис без будь яких зауважень зі свого боку. Посилання позивача щодо недопустимості звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності суперечить\~КЗпП України\~та роз'ясненням, викладеним в п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів". Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, (ч. 3\~ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями\~40,\~41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В даному випадку звільнення відбувалось за згодою сторін. Доводи [PERSON] про застосування до нього тиску з боку міського голови шляхом проведення перевірок та примусу до звільнення суд не приймає як обґрунтовані, оскільки документально підтверджено, що перевірки діяльності територіальних центрів проводились за дорученням голови Кіровоградської обласної держаної адміністрації від 05 липня 2016 року, за результатами перевірки Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Світловодська внаслідок неналежного виконання своїх посадових обовязків директором терцентру [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] встановлено фінансові порушення на суму 175, 33 тис. грн., що підтверджується інформацією відділу внутрішнього аудиту і контролю від 17 жовтня 2016 року. (а.с. 78, 79-80, 81-82, 83, 84-88) Згідно акту від 02 листопада 2016 року, складеного заступником міського голови з гуманітарних питань [PERSON] та начальником відділу внутрішнього аудиту і контролю [PERSON] , [PERSON] відмовився надати письмове пояснення по фактам виявлених порушень за результатами перевірки, мотивуючи це тим, що він звільняється з посади директора. (а.с. 89) Свідок [PERSON] свідчив у суді про те, що на початку листопада 2016 року через причинені двері чув, як у кабінеті заступника міського голови хтось комусь жіночим голосом говорив писати заяву на звільнення. Потім він зустрів [PERSON], який повідомив йому, що його залякували і змусили писати заяву на звільнення, що він і зробив. Однак суд звертає увагу на те, що подача працівником заяви про звільнення з його ініціативи з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього. Так само не ґрунтуються на нормах матеріального права і доводи позивача щодо порушень роботодавцем закону при прийнятті рішення про його звільнення через непогодження цього питання з виконавчим комітетом Світловодської міської ради, управлінням праці та соціального захисту населення та відповідним структурним підрозділом з питань соціального захисту населення Кіровоградської обласної державної адміністрації. Закріплюючи у трудовому законодавстві таку підставу розірвання трудового договору як угода сторін, законодавець реалізував принцип демократизму та визначив, що припинення трудового договору має місце на підставі взаємної згоди роботодавця та працівника. Створення додаткових умов при такій згоді є порушенням такого принципу, тому їх не може бути. Відповідно до правил ч. 1 ст. 235 ЦПК України, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. Перевіривши в судовому засіданні всі представлені докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] розпорядженням від 03 листопада 2016 року на підставі поданої ним заяви за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України було здійснено на законних підставах, відтак його позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку із недоведеністю порушень трудового законодавства відповідачем під час звільнення його з роботи. Питання про судові витрати підлягає вирішенню згідно полодень ст.. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed