Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

[PERSON], що діє в інтересах малолітньої дочки [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради, треті особи: комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції Рівненської області про визнання недійсним наказу органу приватизації та свідоцтва на право власності на житло, та скасування державної реєстрації права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.09.1980 року його батькові [PERSON] було видано ордер на право заняття однокімнатної квартири за адресою: м. Рівне, вул. Соборна б. 217 кв.53 (на той час вулиця Ленінська) для спільного проживання разом з членами його сім'ї - матір'ю позивача [PERSON] В подальшому, після народження позивача, в 1999 році його також було зареєстровано за цією адресою. В 2004 році він одружився з [PERSON], яка в якості нового члена сім'ї переїхала жити до них та теж офіційно зареєструвалася. В кінці 2004 року, батьки запропонували приватизувати квартиру, та почали збір та оформлення необхідних для цього документів. Враховуючи те, що між нами не було суперечок щодо порядку користування квартирою, ніхто не заперечував проти приватизації, оскільки усі розуміли, що це відповідатиме спільним інтересам. На виконання діючого на той час «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р, № 56 ними було подано до органу приватизації УЖКГ міста Рівне спільну заяву, у якій вони надавали згоду на приватизацію квартири в рівних частках на усіх членів їхньої родини, та визначення [PERSON] уповноваженим власником квартири (основним квартиронаймачем). Однак, лише на початку 2006 року їм повідомили, що їхня заява невдовзі буде розглянута. З огляду на те, що у складі осіб, які на той момент проживали в квартирі відбулися суттєві зміни, а саме батько [PERSON]К, від чийого імені власне і було подано відповідну заяву на приватизацію, та який був визначений ними, як уповноважений власник (основний квартиронаймач) виписався з квартири, та переїхав жити у інше місто, а відповідно, вже не брав участі у приватизації; 29.06.2005 року у їхньому шлюбі народилася донька [PERSON]; вони вирішили обрати уповноваженим власником (основним квартиронаймачем) його матір [PERSON], яка надалі і здійснювала супровід приватизаційної процедури. [PERSON] отримала в ЖКП «Західне» нову довідку про склад сім'ї і подала її до УЖКГ. Вже після видачі свідоцтва про право власності він довідався, що приватизацію їхньої квартири проведено лише на трьох осіб на нього, його дружину та матір. Їхню ж малолітню доньку [PERSON], яка хоча і не була зареєстрована у квартирі, однак постійно проживала в ній як член сім'ї та мала право на участь у приватизації нарівні з усіма, з незрозумілих причин не було включено до відповідного переліку співвласників. За цих умов, вважає, що право його малолітньої доньки на отримання частки у праві власності на спірну квартиру в 2006 році було суттєво порушено. Адже на момент здійснення приватизації вона, хоча ще і не була прописана в квартирі, однак фактично проживала у ній , як повноправний член їхньої сім'ї, а отже, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.64 ЖК України мала право на безоплатну передачу у її власність частини відповідного житлового приміщення, та користувалася усіма правами і обов'язками нарівні з іншими квартиронаймачами. З врахуванням вищенаведеного, вважає що приватизація квартири [ADDRESS] здійснена з порушенням діючого порядку, та без врахування прав його неповнолітньої доньки [PERSON] 0.0. на участь у приватизації житла. А відповідно, Наказ УЖКГ ВК Рівненської міської ради № 72 від 20.02.2006 року, та видане на його підставі на ім'я трьох осіб [PERSON]Є, [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] є неправомірними, та підлягають скасуванню. В письмових запереченнях проти позову представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов не визнав та вказав, що єдиною причиною, з якої позивач звернувся до суду з позовом, є бажання позбавити відповідачку та малолітню дитину [PERSON] права на користування житлом (квартирою 53 по вул. Соборна 217 у м.Рівне). У позові не наведено вимог, задоволення яких призведе до набуття малолітньою [PERSON] прав на квартиру [ADDRESS]. Навпаки, позбавлення права на вказане житло батька та матері малолітньої у поєднанні з невизначеністю на майбутнє стосовно долі цього житла, фактично позбавить малолітню дитину права користування житлом, яке на сьогодні є у власності її батьків. На сьогодні у квартирі [ADDRESS] фактично проживає нова сім'я [PERSON], тому задоволення позовних вимог [PERSON] призведе до зменшення обсягу прав малолітньої [PERSON], оскільки вона, та її мати можуть бути позбавлені права на приватизацію вищевказаної квартири. У відповідності до частини першої статті З ЦПК України, звернення до суду має на меті захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Натомість позивач звернувся до суду не за захистом порушених прав малолітньої [PERSON], а з метою позбавлення [PERSON] та малолітньої [PERSON] будь-яких прав на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просять задовільнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов визнала в повному обсязі та просить його запдовільнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Допитана , як свідок, відповідач [PERSON] суду пояснила, що у 2004 році вона одружилась з позивачем по справі [PERSON] Після реєстрації шлюбу вони переїхали проживати в квартиру її куми [PERSON] Тоді ж у них народилась дитина [PERSON]. В 2006 році вони переїхали проживати в [INFO]. Ні вона, ні дитина в квартирі за адресою м.Рівне, вул.Соборна 217/53 не проживали жодного дня. Вона тільки була зареєстрована в цій квартирі. На даний час вони з чоловіком розлучені і вона з дитиною проживає в смт.Квасилів в квартирі, яку орендує. Представник відповідача [PERSON] житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради позов не визнав та пояснив, що при здійсненні приватизації квартири [ADDRESS] діяло в межах чинного на той час законодавства. Від представника третьої особи Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області надійшла заява про розгляд спрви у відсутності представника. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.09.1980 року [PERSON] (батьку позивача) було видано ордер на право заняття однокімнатної квартири за адресою: м. Рівне, вул. Соборна б. 217 кв.53 (на той час вулиця Ленінська) для спільного проживання разом з членами його сім'ї - [PERSON] (матір'ю позивача), що підтверджується талоном до ордеру № 130 від 29 вересня 1980 року. З дослідженої в судовому засіданні будинкової книги для прописки громадян, проживаючих [INFO], кв.№ 53 по вул..Соборна вбачається, що 11.03.1999 року у вищевказаній квартирі було зареєстровано і позивача [PERSON], 10.08.2004 року і його дружину [PERSON], а 28.02.2007 року їх спільну дитину [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки про склад сім'ї виданої ЖКП «Західне» вказано, що у квартирі [ADDRESS] мешкають і мають право на житло на момент ведення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному. У відповідності до ч.2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Виходячи з аналізу змісту вищевказаного Закону у поєднанні з нормами ст.ст. 1,6,9, 61 Житлового кодексу України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 Житлового кодексу України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Таким чином, право осіб на приватизацію не пов'язується із фактами їх реєстрації у квартирі (будинку), а залежить лише від наявності їхнього права на житло та фактом проживання у квартирі (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі №6-125цс12). Позивач, як фактичну підставу позову зазначав у позовній заяві те, що малолітня [PERSON] на момент приватизації проживала у [INFO], і мала право на участь у передачі зазначеного житла у приватну власність. У відповідності до вимог ч.З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічний обов'язок покладено на сторони ч.І ст. 60 ЦПК України. Всупереч вищевказаним нормам процесуального закону позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставини проживання малолітньої у спірній квартирі або про наявність її права на користування спірною квартирою. У судовому засіданні 06 липня 2016 р. позивач - [PERSON], відповідач -[PERSON] підтвердили, що сім'я [PERSON] з малолітньою дитиною постійно проживали на орендованій квартирі. Крім того, і на сьогодні відповідач - [PERSON] з дитиною проживають у смт Квасилів. Позивач - [PERSON] також ствердив, що проживає у смт Квасилів. Аналогічні обставини було встановлено на підставі відомостей, отриманих від допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також з показань відповідача - [PERSON], допитаної в якості свідка. За таких обставин ні на момент приватизації, ні на момент розгляду справи [PERSON] та її батьки не проживали у спірній квартирі та не укладали жодних угод на проживання у ній. У відповідності до ч.І ст. 39 ЦПК України завданням законних представників у суді є захист прав, свобод та інтересів малолітніх осіб. Натомість, позов [PERSON] не містить у своєму складі вимог, задоволення яких призведе до набуття малолітньою [PERSON] прав на квартиру [ADDRESS]. Навпаки, позбавлення права власності на вказане житло батька та матері малолітньої у поєднанні з невизначеністю на майбутнє стосовно долі цього житла, фактично позбавить малолітню дитину права користування житлом, яке на сьогодні є у власності її батьків. На сьогодні у квартирі [ADDRESS] ні [PERSON], ні [PERSON], ні малолітня [PERSON] фактично не проживають, оскільки усі мають інше постійне місце проживання. В квартирі фактично має постійне місце проживання лише відповідач [PERSON] З огляду на правову позицію, викладену у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.01.2013р. №6-125цс12, право на приватизацію цієї квартири матиме лише [PERSON] При таких обставинах задоволення позовних вимог [PERSON] призведе до зменшення обсягу прав малолітньої [PERSON], оскільки ні вона, ні її мати, ні її батько не матимуть права на приватизацію вищевказаної квартири. Таким чином, всупереч ч.І ст.З, ч.І ст. 39 ЦПК України, [PERSON] звернувся до суду не за захистом порушених прав малолітньої [PERSON], а з метою позбавлення [PERSON] та малолітньої [PERSON] будь-яких прав на квартиру [ADDRESS]. За змістом ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. З цього випливає, що право особи бути позивачем у суді будь-який громадянин має від народження. При цьому, у відповідності до ч.І ст. 39 ЦПК України права малолітнього позивача можуть захищатися законним представником. Таким чином, у позові, пред'явленому в інтересах малолітньої [PERSON], саме ця особа є позивачем, а [PERSON] має статус законного представника. Оскільки позовні вимоги, пов'язані із визнанням недійсним та скасуванням документів та державної реєстрації щодо майна, яке перебуває у спільній власності, то відповідачем за позовом має також і [PERSON], оскільки він володіє 1/3 частиною у праві власності на спірну квартиру. За таких обставин задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними документів, виданих на ім'я [PERSON] та скасування державної реєстрації його права власності взагалі є не можливим. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed