Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

05.05.2014 р позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на те, що з відповідачем [PERSON] вона проживала однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. Від цих стосунків у сторін [INFO] року народився син [PERSON]. Після розірвання стосунків між сторонами і до теперішнього часу дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більше того, відповідач чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас, син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Позивачка вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам та здоров'ю дитини і не сприяє її всебічному та гармонічному розвитку, а тому з метою недопущення порушення інтересів дитини в майбутньому вона звернулась з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Про причини своєї неявки суд до відома не поставив. Враховуючи положення ст. 224 ЦПК України, а також те, що позивачка та її представник не заперечували проти вирішення справи у порядку передбаченому даною статтею, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення. Третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації - в судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 05.07.2006 року (а.с. 3). Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України". Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57. Згідно п.п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилається на те, що відповідач реалізує свої батьківські права з порушенням інтересів дитини, що не відповідає вимогам ст. 155 СК України, згідно якої, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В супереч зазначених вимог закону позивачкою не надано доказів, того що відповідач [PERSON] здійснює свої права всупереч інтересам дитини, зокрема, відмовився без поважних причин надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] без згоди та супроводу батька за кордон. Позивачкою також не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з вимогою надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, при цьому відповідачеві була надана повна інформація щодо дати та мети поїздки, країну перебування, місця та умов проживання дитии, харчування та інших відомостей. До того ж, звертаючись до суду з даним позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України за кордон неповнолітнього [PERSON] без згоди та супроводу батька позивачка не зазначила в своїй позовній заяві в яку країну планується виїзд дитини, терміну перебування у такій країні, мету поїздки, умов проживання. Позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що позивачка разом із дитиною має намір виїхати за межі України з зазначенням країни, термінів та мети перебування дитини за кордоном. В судовому засіданні позивачка не заперечувала той факт, що вона не зверталася до відповідача з вимогою надати дозвіл на виїзд їх малолітнього сина за кордон. Позивачка пояснила, що вона тривалий час не спілкується з відповідачем, оскільки не може знайти його місце проживання або місцезнаходження. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом не враховано положення ст. 3 ЦПК України, згідно якої судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Як вбачається з доказів досліджених в судовому засіданні та пояснень наданих позивачкою та її представником на момент розгляду справи судом спору між сторонами щодо тимчасового виїзду з України за кордон неповнолітнього [PERSON] немає. Враховуючи наведене вище, а саме те, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження обставин на які вона посилається, та те, що на момент розгляду справи судом між сторонами відсутній спір про право, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed