Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона була зареєстрована та до липня 2014 року проживала за адресою [ADDRESS] . Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, позивачка вимушена була залишити окуповану частину територію Донецької обл. та переселитися на підконтрольну Україні територію - м.Черкаси. відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання позивачки: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від.04 жовтня 2018 року у цивільній справі № 711/4959/18 встановлено юридичний факт, що вимушене переселення позивачки у липня 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України було порушено конституційні права позивачки, передбачені Європейською конвенцією. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, позивачка вимушена була переселитися з окупованої частини території Донецької області, внаслідок чого була завдана моральна шкода. Внаслідок вимушеного переселення позивачка позбавлена можливості володіти, розпоряджатися та користуватися своїм житлом. Крім того, враховуючи що вона є інвалідом другої групи вона важко перенесла вимушене переселення, оскільки залишилися без житла, без підтримки, без надії на повернення додому. Вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території України Донецької області були порушенні її права, передбаченні II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською Конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року. На підставі вищевикладеного позивачка вважає, що їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 1 033 863,39 грн., що є еквівалентом 35 000,00 євро. за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2019 року, відкрито провадження у цивільній справі та визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2019 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному проваджені. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні в позовній заяві та просили позов задовольнити повністю Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву до суду не подали. Суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача та представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки від 14.06.2017 №7101-3545 позивачка взята на облік внутрішньо переміщеної особи. Зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання [ADDRESS] . Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 жовтня 2018 року, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] у липні 2014 року з окупованої території Донецької області України, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Як передбачено ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року, Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. За п. 1 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 79 цього Закону приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права - суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. Незважаючи на те, що посольством РФ в Україні 27.05.2019 року отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження по справі, виклик в судове засідання, до суду не було надано відзив на позовом та інформацію про те, чи надано компетентним органом РФ згоду на пред`явлення [PERSON] позову до РФ. Отже, у задоволенні позову [PERSON] пред`явленого до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, слід відмовити з огляду на принципи міжнародного права з метою недопущення порушення принципу імунітету держави. При цьому, необхідно звернути увагу позивача про можливість звернення для захисту своїх прав, порушених у зв`язку з конфліктом, до Європейського суду з прав людини. Втрата майна, необхідність залишати власні домівки, розірвання зв`язків з родиною, незаконні затримання, насильницькі зникнення, посягання на честь і гідність, порушення права на вільне пересування, утиски з боку незаконних угрупувань - усі проблеми, пов`язані з конфліктом на Сході України можуть бути оскаржені в цій регіональній інстанції (рішення Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia, рішення від 8 липня 2004 року, рішення Turturica and Casian v. theRepublic of Moldova and Russia від 30 серпня 2016 року).. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed