Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк», в якому просила визнати недійсним кредитний договір №2019757634 від 25 липня 2018 року, укладений між нею та відповідачем. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 25 липня 2018 року між нею, як позичальником з однієї сторони, та АТ «ОТП Банк», з іншої сторони був укладений кредитний договір № 2019757634, за яким, позичальник отримала кредитні кошти у сумі 75000 грн. на споживчі цілі та 5400 грн. на придбання послуг зі страхування, а разом 80400 грн. Позивач вважає зазначений кредитний договір таким, суперечить положенням чинного законодавства, оскільки при укладенні кредитного договору банк у порушення ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй у письмовій чи усній формі інформації про умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту, оформлення кредиту проходило протягом півгодини, після чого позивачу вручили кредитний договір, який вона підписала, не читаючи, через дрібний шрифт. Оскаржуваним договором передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту, проте банк не мав права встановлювати платежі за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості тощо). Крім того, умовою надання кредиту було укладення між позивачем та третьою особою договору добровільного страхування. На думку позивача умова щодо послуг страхування із нав`язаною позивачем страховою компанією є несправедливими та такими, що порушують ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою заборонено банкам вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Крім того, позивач вважає що укладеним договором її позбавлено право відізвати свою згоду на обробку персональних даних. Вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що кредитний договір суперечить актам цивільного законодавства, тому має бути визнаний недійсним. Ухвалою суду від 09 липня 2019 року відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 серпня 2020 року закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач у позовній заяві просить розглядати справу у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином. Відповідно до наданого відзиву просить у позові відмовити. Умови оскарженого кредитного договору, який було укладено з позивачем, повністю відповідають вимогам чинного законодавства. Сторони договору в мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення позивача було вільним. Позивач була обізнана про всі умови кредитування, оскільки вони містяться, зокрема, і в паспорті споживчого кредиту, який самим позивачем додано до позовної заяви. Обслуговування кредиту є послугою в розумінні ст.1 Закону України «Про захист прав споживача», тому комісію в договорі передбачено правомірно. Представник третьої особи в судове засідання з`явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надавав. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 25 липня 2018 між акціонерним товариством "ОТП Банк" та [PERSON] , як позичальником укладено кредитний договір № 2019757634, відповідно до умов якого в порядку передбаченому цим договором банк надає позичальнику кредитні кошти у розмірі 75000 грн. на споживчі цілі та 5400 грн. на придбання послуг зі страхування, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту у строк не пізніше 25 липня 2021 року, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання як вони визначені у цьому договорі. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов Кредитного договору з огляду на наступне. Як на правову підставу вимог про визнання договору недійсним позивач посилається на положення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд звертає увагу позивача на те, що текст статті 11 в редакції Закону № 1734-VIII від 15.11.2016, чинній на момент укладення спірного договору та на момент розгляду справи не містить частини другої. У ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); ) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; ) загальний розмір наданого кредиту; ) порядок та умови надання кредиту; ) строк, на який надається кредит; ) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору. Як зазначено у п.5 кредитного договору, укладеного між сторонами, позичальник своїм підписом підтвердив що банк надав йому в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, передбачену Законодавством, що захищає права споживачів. Факт отримання позивачем інформації, передбаченої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» підтверджується паспортом споживчого кредитування, в якому міститься вищезазначена інформація та який підписаний позивачем і доданий до позовної заяви. З огляду на викладене, доводи позивача про те, що банком не надано повної інформації про умови кредитування суд вважає безпідставними. Щодо посилань позивача на те, що при укладенні договору порушено вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» через наявність несправедливих умов: про сплату щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту та обов`язку укласти договір страхування з третьою особою, суд враховує наступне. Пунктом 1.1 спірного кредитного договору передбачено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати комісію у розмірі 0,85% від суми кредиту. Також у вказаному пункті зазначено Продавця - страхова компанія «Арсенал Лайф». У п.4 кредитного договору зазначено, що у разі отримання кредиту також і на оплату послуг Продавця, кредит надається також шляхом перерахування банком відповідної частину кредиту на поточний рахунок Продавця. При цьому оскаржуваний договір не містить умов про те, що позичальник зобов`язаний укласти договір страхування. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, так само не надано доказів того, що банком нав`язано йому страхові послуги. При підписанні даного договору позивач ознайомилася та погодилася з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позичальника з даного приводу судом розцінюються, як його обраний спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Окрім зазначеного, позивач вважає, що п.8 укладеного кредитного договору порушено норми встановлені абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Так, відповідно до п. 8 кредитного договору встановлено, що підписанням цього договору клієнт підтверджує, що відповідно до вимог Закону України «Про захист персональних даних», повідомлений про володільця його персональних даних, склад та зміст зібраних його персональних даних, права, передбачені Законом України «Про захист персональних даних», мету збору його персональних даних та третіх осіб, яким передаються його персональні дані, а також підтвердив надання своєї згоди Банку на передачу його персональних даних третім особам, які мають договірні відносини з банком. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Поряд з цим за ст. 32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини.? Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також згідно п. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Разом з цим, як уже було встановлено судом вище, позивач підписала кредитний договір, а отже погодилася, як з умовами кредитного договору, так і надала дозвіл на збір та обробку персональних даних, що зазначено в п. 8, кредитного договору, що спростовує доводи позивача про порушення п. 5, 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що кредитний договір укладений з урахуванням волевиявлення позичальника [PERSON] , вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, а його зміст не суперечить чинному законодавству, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати належить віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed