Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON]. Після смерті матері, дізнався, що 10 січня 2013 року від її імені було укладено заповіт, згідно якого на випадок її смерті все своє майно вона заповіла [PERSON], своїй дочці. Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 26.05.2014 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15.07.2014 р., за ним визнано право на успадкування 1/4 обов'язкової частки у спадщині після померлої [INFO] [PERSON]. Уважно ознайомившись із вищезгаданим заповітом покійної матері, вважає його нікчемним та недійсним з наступних підстав. Заповіт укладено з порушенням вимог щодо його форми та змісту. Нормою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; а згідно з ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з вимогами ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем, а якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251, 1252 цього Кодексу. Посвідчувальний напис на заповіті не відповідає встановленому законом порядку. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Як вбачається з тексту заповіту, його було посвідчено Остапчук Галиною Борисівною, секретарем Плосківської сільської ради Дубенського району Рівненської області на дому у [PERSON] Порядок посвідчення заповітів, що посвідчуються посадовими особами органів місцевого самоврядування врегульовано наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011р. N 3306/5, яким затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Відповідно до п. 2.11 вказаного Порядку посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування (додатки 1-14). Форму та зміст посвідчувального напису на заповіті, записаному зі слів заповідача встановлено Додатком 1 до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Четверте речення посвідчувального напису повинно мати такий зміст: «Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем _________________(прізвище, ім'я, по батькові заповідача) і власноручно підписаний ним у моїй присутності о____годині____хвилин». Однак, у заповіті, який складно [PERSON] відсутнє зазначення хвилин та годин, коли вона підписала вказаний заповіт. Натомість зазначено час посвідчення заповіту секретарем Плосківської сільської ради. Оскільки посвідчувальний напис вчинений Остапчук Г.Б., секретарем Плосківської сільської ради Дубенського району Рівненської області не відповідає змісту та формі встановленій законом, заповіт [PERSON] складений 17.01.2013 року, є нікчемним. Заповіт підписаний не [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Має сумнів, що підпис на заповіті був здійснений [PERSON]. В останні дні свого життя остання вже була лежачою та не могла вільно рухатися, вона не змогла б поставити свій підпис на заповіті. Відповідачка скористалась безпорадним станом, змусила матір без її волі вчинити заповіт, якого вона особисто не підписувала і підписати не могла. Позивач добре знає підпис матері і вважає, що таким не є підпис на спірному заповіті. Крім того, при житті мати ніколи не висловлювала жодної думки про складення заповіту на користь дочки, навпаки в розмовах наголошувала, що спірний будинок буде належати обом дітям для того, щоб не було конфліктів через спадщину. В момент складання заповіту [PERSON] перебувала у стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Як вбачається заповіт було складено за 10 днів до смерті заповідача. На час складання заповіту [PERSON] була тяжко хворою людиною, страждала на поведінкові та психічні розлади здоров'я, внаслідок перенесеного інсульту та похилого віку, тому не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, чим і скористалася [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. [PERSON], заповідач, не була визнана за час свого життя не дієздатною. Проте, в момент вчинення правочину, а саме складання [PERSON] заповіту як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних їй прав та обов'язків та його посвідчення, остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що полягає в наступному. Навесні 2011 року [PERSON] перенесла інсульт, у зв'язку з цим перебувала на лікуванні у Дубенській центральній районній лікарні. Внаслідок перенесеного інсульту у неї почалися поведінкові зміни. Відомо, що після інсульту можуть відбуватися порушення настрою, різка агресивність, апатія, лякливість, загальмованість і сповільненість реакції. У людини порушується поведінка, відбувається різка зміна настрою, депресія, безпричинний сміх, дратівливість і загалом неадекватна поведінка і реакція на події. При порушенні кровообігу в лівій півкулі можуть виникнути порушення, внаслідок чого - труднощі у сприйнятті і відтворенні мовлення, також у написанні і читанні. Поряд з такими проблемами виникають когнітивні порушення, змінюється розумова здатність і переробка інформації. Погіршується пам'ять, логічне мислення, здатність до навчання і т.д. В останній час свого життя, [PERSON] поводила себе неадекватно. Вона надмірно вживала їжу, ховала свої випорожнення в шафі, забувала тощо. Все це свідчить про те, що у неї були психічні та поведінкові порушення та вона не могла адекватно себе поводити, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Як передбачено п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Верховний суд України в п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від ЗО травня 2008 року за № 7, зазначив, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Вважає, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), а тому з підстав передбачених ст. ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України заповіт необхідно визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та дали аналогічні пояснення. Представник відповідача та відповідач позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними та надуманими, просять відмовити в задоволенні заявлених вимог. Представник Плосківської сільської ради Дубенського району в зал судового засідання не з'явився, хоча про день та час слухання справи повідомлявся належним чином судовою повісткою. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.7), мати [PERSON] та [PERSON] 10 січня 2013 року від імені [PERSON] було укладено заповіт, згідно якого на випадок її смерті все своє майно вона заповіла [PERSON], своїй дочці (а.с.8). У відповідності до висновку експертизи з дослідження підписів № 985 від 08.06.2016 року, в якому судовий експерт вказав, що встановити ким, [PERSON], чи іншою особою виконані підписи від імені [PERSON] не виявилось можливим, оскільки зразки почерку на документах, які надавались на експертизу виконані різними особами (а.с.163-166). Від призначення посмертної судово- психіатричної експертизи, представник позивача та позивач в судовому засіданні відмовились. Заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення відповідача та його представника, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. В ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Разом з тим суд враховує наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином слід прийти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтвердили позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому із врахуванням наведеного вище позов не підлягає задоволенню вцілому.

Outcome: dismissed