Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], та зняти його з реєстрації місця проживання за цією адресою. В обґрунтування позову зазначали, що вони після смерті 12 січня 2010 року їхньої дочки [PERSON], дошлюбне прізвище [PERSON], є власниками вказаної вище квартири на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 01 грудня 2010 року, кожний по ? частки. Відповідач [PERSON] у цій квартирі фактично не проживає з 30 січня 2010 року, його особисті речі у квартирі відсутні, комунальних послуг він не оплачує, участі в утриманні даної квартири не приймає. Факт реєстрації місця проживання відповідача у цій квартирі завдає їм додаткових матеріальних витрат по оплаті житлово-комунальних послуг та унеможливлює отримання ними субсидії. Членом їхньої сім'ї [PERSON] не являється, його право користування цією квартирою припинилося із припиненням прав власника (його дружини) на це жиле приміщення. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву, у якій просили розглянути справу за їхньої відсутності та задовольнити позов. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила. Третя особа: Броварський районний відділ Управління ДМС України в Київській області у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника у зв'язку із службовою зайнятістю. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що позивачам [PERSON] та [PERSON] після смерті 12 січня 2010 року їхньої дочки [PERSON] відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 01 грудня 2010 року на праві спільної часткової власності, кожному по ? частки, належить двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 53,6 м2, житловою площею 30,5 м2. Відповідач [PERSON] є членом сім'ї колишнього власника цієї квартири, його дружини та дочки позивачів [PERSON], дошлюбне прізвище [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2007 року. За відомостями Відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України в Київській області у зазначеній вище, належній позивачам на праві власності квартирі, зареєстрований їхній колишній зять [PERSON], [INFO]. Із 30 січня 2010 року відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2010 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 2 ст. 263 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. Цим вироком суду відповідач [PERSON] визнаний винним у вбивстві 12 січня 2010 року своєї дружини [PERSON], якій на праві особистої приватної власності відповідно до договору дарування від 10 жовтня 2007 року належала квартира [ADDRESS]. У зв'язку із реєстрацією місця проживання відповідача [PERSON] у цій квартирі позивачі несуть додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, не можуть отримати субсидію, чим порушується їхнє право щодо вільного володіння та користування квартирою. У ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та є непорушним. За змістом ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до норми ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із положеннями ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься і у ч. 1 ст. 405 ЦК України, якою визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи на будинок (квартиру) втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім'ї, яке є похідним від прав власника. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] умисно позбавив життя свою дружину [PERSON], дочку позивачів, якій на праві особистої приватної власності належала квартира [ADDRESS], що на даний час у порядку спадкування за законом на праві спільної часткової власності належить її батькам [PERSON] та [PERSON], членом сім'ї яких відповідач не являється, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право користування даною квартирою, тому позов у цій частині є обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] втратив право користування зазначеною квартирою, він підлягає зняттю з реєстрації місця його проживання за адресою: [ADDRESS]. Також згідно із вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивачів у рівних частках підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved