Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулась до суду із цим позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 662 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.11.2016 позивачем та відповідачем, від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Федотовою О.В. 17.06.2013 за реєстровим № 2533, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2016. Позивач вказував, що згідно з п. 1.1 Попереднього договору відповідач, як Продавець, та позивач, як Покупець, зобов`язалися у майбутньому та на визначених Попереднім договором умовах укласти і належним чином оформити в строк (термін) не пізніше 30.06.2017 включно у формі, яка встановлена чинним в України законодавством, договір купівлі-продажу квартири. Предметом Основного договору є продаж Продавцем Покупцю однокімнатної квартири, що буде мати наступні характеристики: загальна площа - 38,4 кв.м., [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2. Попереднього договору будинок мав бути введений в експлуатацію не пізніше 30.05.2017. Позивач стверджувала, що разом з підписанням Попереднього договору цією ж датою (08.11.2016) вона передала відповідачу авансом грошові кошти в розмірі 662 000,00 грн. на підтвердження власного наміру щодо укладання Основного договору та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених Попереднім договором. Про факт передачі коштів Відповідачу у зазначеному розмірі прямо свідчить п. 2.1 Попереднього договору. Проте, позивач вказувала, що в порушення пунктів 3.2.5, 3.2.6, 3.2.7, 3.28 Попереднього договору, Відповідач не уклала із нею Основний договір та не передала їй зазначену квартиру. Відповідно до п. 4.3. Попереднього договору укладання та нотаріальне посвідчення Основного договору повинно було відбутися у приміщенні офісу нотаріуса, який мав бути обраний на власний розсуд Продавця. Відповідач, як Продавець, не пізніше 2 робочих днів до призначеного дня укладення Основного договору, мала сповістити Позивача, як Покупця (в т.ч. засобом телефонного зв`язку) про день, час та місце укладення та про перелік документів, необхідних Покупцю для нотаріального посвідчення Основного договору. Проте, до цього часу, зі слів позивача, їй не повідомлено про день, час та місце укладення та про перелік документів, необхідних для нотаріального посвідчення Основного договору. Крім того, позивач вказувала, що 12.09.2019 з метою врегулювання питання за Попереднім договором нею було направлено Відповідачу претензію, в якій вона просила останню повідомити підстави затримки укладення договору купівлі продажу квартири загальної площі - 38,4 кв.м., [ADDRESS] , а також повідомити про день, час та місце укладення Основного договору, а у разі відмови чи ухилення від укладення Основного договору або залишення цієї претензії без будь-якої відповіді - повернути їй кошти у розмірі 662 000,00 грн., які передані Відповідачу за Попереднім договором. Однак, позивач стверджувала, що Відповідач, отримавши зазначену претензію 25.10.2019, до цього часу її не задовольнила, Основний договір з нею не уклала та будь-яких відповідей на претензію не надала. Пунктом 4.3. Договору визначено, що Основний договір підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, на думку позивача, Основний договір купівлі-продажу квартири, як і Попередній договір, підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за умовами Основного договору до Покупця має переходити право власності на квартиру Відповідача. Позивач вважала, що, оскільки Відповідач 08.11.2016 в підтвердження власного наміру щодо укладання Основного договору купівлі-продажу квартири та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених Попереднім договором, отримала від Позивача грошові кошти в розмірі 662 000,00 грн. за Попереднім договором, який через дефект форми є нікчемним, то згідно з вимогами ст.ст. 1212, 1213 ЦК України передані Відповідачу кошти у зазначеному розміру підлягають поверненню Позивачу як потерпілому у повному обсязі в силу їх набуття Відповідачем без достатньої правової підстави. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 09.12.2019 було відкрито загальне позовне провадження. Не погоджуючись з позовом, 17.04.2020 відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що вона видала довіреність за реєстраційним № 2533 від 17.06.2013 з правом укладати договори купівлі-продажу нерухомості [PERSON] , вказана довіреність у неї не збереглась, оскільки термін дії її закінчився, а інший примірник зданий в нотаріальний архів, представник Відповідача направив адвокатський запит в архів з метою отримання другого примірника вказаної довіреності. Відповідач зазначила, що повірений [PERSON] належним чином не виконав доручення та уклав попередній договір купівлі продажу квартири від 08.11.2016, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в простій письмовій формі. Відповідач стверджувала, що укладення недійсного правочину не являється реалізацією волі Довірителя і в даному конкретному випадку [PERSON] уклав попередній договір від свого імені. Відповідач стверджувала, що у подальшому позивач 11.10.2018 видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважила останню проводити всі процесуальні та юридичні дії щодо попереднього договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2016, за адресою: квартира [ADDRESS] . Відповідач повідомила, що на виконання наданих їй повноважень [PERSON] , діючи від імені позивача, прибула 31.10.2018 до [PERSON] із оригіналом попереднього договору від 08.11.2016 і попросила останнього переуступити права позивача за вказаним попереднім договором купівлі-продажу квартири на іншу особу - [PERSON] , про що особисто розписалася на попередньому договорі купівлі-продажу квартири від 08.11.2016. Зі слів відповідача, не маючи підстав для відмови, [PERSON] , було укладено 31.10.2018 попередній договір із [PERSON] на цю ж квартиру за тією ж ціною, що і за попереднім договором від 08.11.2016 з позивачем із зобов`язанням укласти основний договір до 01.03.2019. Грошові кошти [PERSON] повернув [PERSON] про, що вона написала відповідну розписку на звороті попереднього договору від 08.11.2016. Відповідач вказувала, що грошові кошти в сумі 662 000 грн. отримав [PERSON] , які він 31.10.2018 повернув представнику позивача [PERSON] . В зв`язку із цим відповідач вважала, що будь-яких правових підстав стягнення грошових коштів із неї немає, так як фактично [PERSON] виконав вимоги п. 2 ч. 1 ст. 215 ЦК України. Також відповідач зазначила, що у подальшому, [PERSON] було переуступлено майнові права за попереднім договором купівлі-продажу від 31.10.2018 на користь [PERSON] 06.08.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу на квартиру [ADDRESS] .У даний момент право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується відповідною інформаційною довідкою. Також відповідач вказала, що, разом із тим, у своєму листі на адресу [PERSON] від 20.09.2019 Позивач повідомляє про нібито крадіжку у неї оригіналу попереднього договору купівлі-продажу від 08.11.2016 та звернення у зв`язку із цим у поліцію із заявою про вчинення злочину в 2017 році. Зі слів відповідача, про вказані обставини як Відповідач, так і [PERSON] дізналась із листа, який датований 20.09.2019, вже після продажу квартири іншим особам. Відповідач не може знати про всі обставини відносин, які склались між Позивачем та [PERSON] , оскільки вказані особи їй не знайомі та свідком тих подій вона не була. Відповідач вказувала, що Києво-Святошинським відділом поліції ГУ НП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 1201911102000005452 від 12.11.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за зверненням позивача, про що вона також не повідомляє суд, рішення у якому не прийняте. Також відповідач стверджувала, що Позивачем раніше подавалась заява про вчинене щодо неї кримінальне правопорушення за викладеними вище фактами від 11.07.2017. Відповідач вважала, що позивачем зазначені у позові, як його правові підстави, ст. 1212 та 1213 ЦК України, тобто щодо наслідків набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, тобто цивільно-правові підстави позовної заяви, що вочевидь не відповідає дійсності, оскільки Позивач раніше заявляла про вчинення щодо неї кримінального правопорушення (шахрайство), внаслідок якого їй завдана матеріальна шкода у розмірі коштів, сплачених нею за попереднім договором від 08.11.2016, за фактом чого відкрито кримінальне провадження (або декілька проваджень). Дійсний зміст правовідносин полягає в тому, що позивач заявляє, що треті особи, заволодівши оригіналом попереднього договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2016, переоформили цей попередній договір на інших осіб, внаслідок чого спірна квартира перейшла у власність іншої особи - [PERSON] . Відповідач вважала, що у цьому спорі вона є неналежним відповідачем у справі, грошові кошти [PERSON] повернув представнику позивача, а у випадку вчинення злочину відносно позивача справа взагалі не підсудна судам цивільної юрисдикції, оскільки збитки завданій особі внаслідок злочину відшкодовуються в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом. Відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 21.09.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона зазначила, що не визнає викладені у відзиві заперечення Відповідача, оскільки вони не спростовують доводів і аргументів Позивача, у цілому не підривають правових підстав позову та не впливають на правильність застосування до спірних відносин сторін норм матеріального права. При цьому, на думку позивача, Відповідач, зазначаючи про нові обставини, які не були відомі Позивачеві, лише намагається уникнути відповідальності за невиконання своїх зобов`язань щодо повернення коштів, перекладаючи її на інших осіб: представника [PERSON] , а також невідомих Позивачеві [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач з позицією Відповідача, що її представник за довіреністю належним чином не виконав її доручення, уклав попередній договір у простій письмовій формі, укладення недійсного правочину її представником не є реалізацією її волі, представник діяв від свого імені, не погодилася. Позивач вказала, що, по-перше, Відповідач замовчує перед судом той важливий факт, що представник Відповідача - [PERSON] не є якимось випадковим пересічним повіреним, який без погоджень і схвалень з боку довірителя [PERSON] вчинив поодинокий правочин, підписавши з Позивачем попередній договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 у простій письмовій формі та отримавши по ньому від Позивача суму авансу в розмірі 662 000,00 грн. Насправді, представник Відповідача - [PERSON] діяв й продовжує постійно діяти від імені свого довірителя [PERSON] на підставі виданих йому нотаріально посвідчених довіреностей, уклавши й укладаючи з потенційними покупцями житла (фактично інвесторами) велику кількість як попередніх договорів купівлі-продажу квартир, що будуються в Житловому комплексі « Софія від Мартинова » ( 08131, Україна, Київська область, с. Софїївська Борщагівка, вулиця Лесі Українки, будинок 12 , офісний центр « Софія ») в простій письмовій формі, так й основних договорів купівлі-продажу квартир у нотаріальній формі. Яскравим підтвердженням зазначених обставин є навіть те, що наступний попередній договір купівлі-продажу тієї ж квартири - [ADDRESS] , який Відповідачем кваліфіковано як переуступка, було укладено 31.10.2018 між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець), від імені якої діяв її представник [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 03.08.2018 №3966, у простій письмовій формі. З цього попереднього договору вбачається, що покупець також передав продавцю 662 000,00 грн. (п. 2.1.). По-друге, згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Федотовою О.В. 17.06.2013 за реєстровим № 2533, на підставі якої діяв представник Відповідача [PERSON] , укладаючи із Позивачем попередній договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 та одержуючи кошти по ньому в сумі 662 000,00 грн., у судовому порядку не була визнана недійсною, а отже, як на дату підписання вказаного попереднього договору, так й до закінчення строку її дії була чинною. Повноваження представника Відповідача [PERSON] діяти від імені Відповідача та вчиняти правочини щодо відчуження майна (майнових прав) Відповідача, у т.ч. за попереднім договором від 08.11.2016, визначені довіреністю від 17.06.2013 за № 2533, які визнаються Відповідачем згідно із відзивом на позов, самим Відповідачем у період дії вказаної довіреності не були скасовані або обмежені, а довіреність відповідно не була відкликана. Позивач вважала, що оскільки попередній договір від 08.11.2016 р. від імені Відповідача вчинений уповноваженою особою - [PERSON] , тому для Відповідача за цим правочином настали юридичні наслідки. З позиції позивача, доводи представника Відповідача про те, що укладення недійсного правочину, тобто такого, в якому порушено встановлену законом нотаріальну форму, не являється реалізацією волі Довірителя і в конкретному випадку [PERSON] уклав попередній договір від свого імені, є необґрунтованими, позаяк воля Відповідача на укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 виражена у виданій на ім`я [PERSON] нотаріально посвідченій довіреності від 17.03.2013 за №2533. Крім того, позивач зауважила, що попередній договір не визнано судом недійсним з тих підстав, що представник Відповідача, укладаючи цей договір, діяв з перевищенням повноважень чи всупереч інтересам довірителя, чим не виражав дійсної волі Відповідача. На думку позивача, за таких обставин, відповідальною особою за повернення авансового платежу за попереднім договором має виступати саме Відповідач, а не її представник [PERSON] . Стосовно тверджень представника Відповідача, що Позивач 11.10.2018 видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважила останню проводити всі процесуальні та юридичні дії щодо попереднього договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 за адресою: квартира [ADDRESS] , то з цього приводу позивач вказала наступне. Позивач стверджувала, що жодної довіреності на вчинення дій із вказаним попереднім договором нікому не видавала, у тому числі довіреність від 11.10.2018 на ім`я [PERSON] . Як вбачається із копії довіреності від 11.10.2018 вона нібито від імені Позивача була видана на ім`я [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрована в реєстрі за № 114. Однак, дана довіреність є підробленою, оскільки: по-перше, Позивач ніколи не знала і не знає особу [PERSON] ; по-друге, підпис та почерк (написання прізвища й ініціалів) на довіреності навіть наглядно відрізняються від підпису і почерку (написання прізвища й ініціалів) на попередньому договорі від 08.11.2016; по-третє, довіреність посвідчена так званим «чорним» нотаріусом [PERSON], відносно якого на дату посвідчення було відкрито чимало кримінальних проваджень щодо вчинення протиправних нотаріальних дій з нерухомим майном громадян та відносно якого (поряд з деякими іншими нотаріусами) 26.02.2020 Вищою кваліфікованою комісією нотаріату Міністерства юстиції України прийнято рішення про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Крім того, зі слів позивача, в порядку ст. 106 ЦПК України вирішується питання щодо можливості проведення почеркознавчої експертизи щодо справжності підпису і почерку Позивача на зазначеній довіреності. Позивач також не погодилась із аргументами Відповідача, що [PERSON] не мав підстав для відмови [PERSON] переуступити права [PERSON] за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 [PERSON] , адже: 1) як зазначалося, довіреність вочевидь була підробленою і про це не міг не знати [PERSON] (бо мав хоча б звірити підписи і почерки [PERSON] на довіреності і попередньому договорі та мав перевірити інформацію про протиправну діяльність нотаріуса [PERSON] з мережі інтернет); 2) із змісту самої довіреності вбачається, що вона носила представницький характер, передусім, в судових органах з правами, притаманними учаснику справи та не містила чітких і конкретних повноважень повіреного на вчинення дій від імені довірителя стосовно переуступки прав за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 та одержання грошових коштів за цим договором. Факт, що довіреність видана для представництва в судах, прямо підтверджується витягом з реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей від 11.10.2018 за № 37653207 (наданим представником Відповідача суду), де в графі «опис» зазначено представництво в суді. До того ж у довіреності була відсутня вказівка на те, хто є сторонами попереднього договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2016, тобто між ким було укладено цей договір. Натомість, ця довіреність містить неоднозначне положення із розмитим і нелогічним змістом (враховуючи знаки пунктуації). Позивач вважала, що, попри підробленість вказаної довіреності, у довіреності відсутні повноваження щодо вчинення [PERSON] від її імені дій по розірванню (відмови від виконання) за власною ініціативою попереднього договору з Відповідачем шляхом його переоформлення (за кваліфікацією Відповідача переуступки) на [PERSON] та одержанню (поверненню) грошових коштів за цим договором від продавця. Крім того, попередній договір від 08.11.2016 таких формулювань, як переоформлення прав на іншу особу, не містить. До того ж, у попередньому договорі відсутній порядок і форма переуступки прав від однієї особи іншій. Також позивач зазначила, що оскільки попередній договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 укладений з дефектом форми, встановленої для таких правочинів, що за твердженнями представника Відповідача та згідно із правилами ст. 220 ЦК України визначає його нікчемність, то відповідно у можливих представників покупця нікчемного договору, у тому числі в даному випадку [PERSON] , не виникає повноважень вчиняти всі процесуальні та юридичні дії щодо цього попереднього договору, зокрема, по відмові від його виконання, розірванню (припиненню), переуступці прав, одержанню поверненого (грошових коштів) тощо. Такі дії мали бути вчинені лише особисто самим покупцем зазначеного попереднього договору, тобто нею. На переконання позивача, як наслідок, представник Відповідача [PERSON] не вправі був вступати у відносини з [PERSON] як нібито представником Позивача по наданій йому копії довіреності від 31.10.2018 та вчиняти дії, пов`язані із припиненням попереднього договору від 08.11.2016 та укладенням (переуступкою) нового попереднього договору від 31.10.2018 із [PERSON] . Щодо повернення представником Відповідача [PERSON] грошових коштів в сумі 662 000,00 грн. [PERSON] по попередньому договору від 08.11.2016, який нібито мав місце 31.10.2018 і це підтверджується розпискою [PERSON] на звороті попереднього договору від 08.11.2016, то, на думку позивача, належних, допустимих і достовірних доказів Відповідач суду не надала. Стосовно доводів представника Відповідача про те, що Позивач та її представник не повідомляють суду про фактичні обставини, які склались між сторонами та не надають докази, якими вони підтверджуються, то ті обставини, на які вказує представник відповідача, зокрема, щодо кримінальних правопорушень, вчинених третіми особами, які зазіхали на квартиру, що була предметом попереднього договору від 08.11.2016, укладеним між сторонами, на переконання позивача, визначально не впливають на спірні відносини учасників вказаного попереднього договору. Тим більше, що ініційовані за повідомленням [PERSON] кримінальні провадження знаходяться на стадії досудового розслідування та жодних результатів по ним немає. Щодо аргументів представника Відповідача про невірно обраний спосіб захисту своїх прав Позивачем та непідсудність судам цивільної юрисдикції даної справи, позивач зазначила, що вони не мають під собою ніяких правових обґрунтувань і юридичних підстав, позаяк Позивач самостійно обирає спосіб захисту своїх порушених прав, а спір, який виник з відносин між Позивачем і Відповідачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 08.11.2016, є за своїми змістом і суттю цивільно-правовим та відповідно до приписів ст.ст. 1, 2, 19 ЦПК України має розглядатися загальними судами в порядку цивільного судочинства. Також 21.09.2020 від позивача до суду надійшла заява про зміну правової оцінки обставин, зазначених у позовній заяві, в якій вказала, що, обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач у своїй позовній заяві, як на підставу для стягнення коштів в розмірі 662 000,00 грн. з Відповідача, переданих за Попереднім договором від 08.11.2016, укладеним між Позивачем і Відповідачем в особі її представника [PERSON], посилався на норми ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, які регулюють інститут набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Проте, позивач цією заявою виявила бажання змінити правову оцінку обставин, зазначених у позовній заяві. Як зазначалося у позовній заяві, 08.11.2016 між Позивачем та Відповідачем в особі представника [PERSON], який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Федотовою О.В. 17.06.2013 р. за реєстровим № 2533, у простій письмовій формі було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого сторони зобов`язувалися в строк (термін) не пізніше 30.06.2017 включно укласти і належним чином оформити основний договір-купівлі-продажу однокімнатної квартири, що буде мати наступні характеристики: загальна площа - 38,4 кв.м., [ADDRESS] . За змістом п. 2.1. цього попереднього договору в підтвердження власного наміру щодо укладення основного договору та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених цим попереднім договором, Позивач передала Відповідачеві платіж в розмірі 662 000,00 грн., що на день укладення попереднього договору, становило 25 412,66 доларів США (відповідно до комерційного курсу продажу доларів США у ПАТ «Юнікредит-БАНК» на дату укладення договору). Орієнтовна вартість квартири на день укладення цього попереднього договору складала 662 000,00 грн., що на день укладення попереднього договору, становило 25 412,66 доларів США (відповідно до комерційного курсу продажу доларів США у ПАТ «Юнікредит-БАНК» на дату укладення договору). При цьому, сторони узгодили, що грошові кошти в розмірі суми авансового платежу, що підлягають оплаті Покупцем, відповідно до п. 2.1. попереднього договору, та інші платежі за цим договором, здійснюються в національній валюті України готівкою та розраховуються виходячи з ринкового курсу долара, який діє на день передачі грошових коштів. Факт передачі грошей Відповідачу в особі її представника [PERSON] в якості авансу за попереднім договором від 08.11.2016, на думу позивача, було визнано Відповідачем у поданому до суду відзиві на позов, а тому в силу положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Проте, позивач вказала, що у визначений попереднім договором строк (термін) основний договір купівлі-продажу квартири сторонами укладено не було. На претензію Позивача щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири, а у разі відмови від договору повернути Позивачеві передані Відповідачу 662 000,00 гри., направлену на адресу Відповідача і її представника (отриману останнім, про що свідчить копія претензії, приєднана до відзиву на позов), Відповідач ніяк не відреагувала, кошти не повернула. Отже, позивач вказала, що підписаний сторонами попередній договір від 08.11.2016 нотаріально посвідчений, як того вимагають положення ст.ст. 209, 635, 657 ЦК України, не був, однак на його виконання Позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 662 000,00 грн., а Відповідач на вимогу Позивача їх не повернула. На думку позивача, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири. Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана Позивачем Відповідачу грошова сума в розмірі 662 000,00 грн. є авансом, який підлягає поверненню Позивачу. 08.10.2020 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив та заяву про зміну правової оцінки обставин у справі, в яких вона зазначила, що Позивач в позові стверджує, що попередній договір від 08.11.2016 одночасно є доказом передачі грошових коштів від Позивача та представника [PERSON] , що не заперечує і Відповідач. Таким чином попередній договір від 08.11.2016 одночасно є борговим документом. Відповідач зазначила, що попередній договір від 08.11.2016 був складений у двох примірниках один примірник залишився у [PERSON] , один був виданий позивачу. [PERSON] 31.10.2018, через один рік і 4 місяці після закінчення дії Договору (дата закінчення дії - 30.06.2017), прибула до [PERSON] із довіреністю від позивача з правом представництва перед фізичними особами з повноваженнями вчиняти всі процесуальні юридичні дії щодо Договору (також був наданий витяг про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей), оригіналом попереднього договору від 08.11.2016 та попросила переоформити Договір на іншу особу. Відповідач стверджувала, що 31.10.2018 [PERSON] передала [PERSON] оригінал попереднього договору від 08.11.2016, який зберігався у позивача, та отримала грошові кошти в сумі 662 000 грн. від [PERSON] для передачі довірителю. Відповідач наголосила, що спірний попередній договір одночасно є борговим документом. Відповідач вважала, що, оскільки в боржника наявний оригінал боргового документа (оригінал попередньою договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2016 року), то, на думку відповідача, в розумінні ч. 3 ст. 545 ЦК України боржник виконав свій обов`язок щодо повернення грошових коштів в сумі 662 000 грн. Відповідач просила суд взяти до уваги її заперечення на відповідь на відзив, вважати їх одночасно запереченням на заяву про зміну правової оцінки у справі, також відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 10.03.2021 було підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, подали до суду письмовий виклад в судових дебатах, в задоволенні позову просили відмовити повністю. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. З огляду на предмет та підстави позову, а також характер спірних правовідносин суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та судову практику. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. 2) визнання правочину недійсним. 3) припинення дії, яка порушує право. 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 5) примусове виконання обов`язку в натурі. 6) зміна правовідношення. 7) припинення правовідношення. 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. В силу ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. З огляду на ч. 1 ст. 241 ЦК У країни правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. В силу вимог ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Частиною 3 ст. 640 ЦК України визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Частинами 1-3 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За правовим висновком Верховного Суду України у справі за № 6-648цс16 нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 визначено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. За приписами статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням предмету та підстав позову, характеру спірних правовідносин та проаналізованих правових норм та судової практики, судом з наданих йому доказів встановлено наступне. 08.11.2016 позивачем та відповідачем, від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Федотовою О.В. 17.06.2013 за реєстровим № 2533, було підписано попередній договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2016. Згідно з п. 1.1 Попереднього договору відповідач, як Продавець, та позивач, як Покупець, зобов`язалися у майбутньому та на визначених Попереднім договором умовах укласти і належним чином оформити в строк (термін) не пізніше 30.06.2017 включно у формі, яка встановлена чинним в України законодавством, договір купівлі-продажу квартири. Предметом Основного договору є продаж Продавцем Покупцю однокімнатної квартири, що буде мати наступні характеристики: загальна площа - 38,4 кв.м., [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2. Попереднього договору будинок повинен бути введений в експлуатацію не пізніше 30.05.2017. З п. 2.1 Попереднього договору вбачається, що позивач передала відповідачу авансом грошові кошти в розмірі 662 000,00 грн. на підтвердження власного наміру щодо укладання Основного договору та з метою забезпечення зобов`язань, передбачених Попереднім договором. Відповідач отримання вказаних коштів визнала. Відповідно до п. 4.3. Попереднього договору укладання та нотаріальне посвідчення Основного договору повинно було відбутися у приміщенні офісу нотаріуса, який мав бути обраний на власний розсуд Продавця. Відповідач, як Продавець, не пізніше 2 робочих днів до призначеного дня укладення Основного договору, мала сповістити Позивача, як Покупця (в т.ч. засобом телефонного зв`язку) про день, час та місце укладення та про перелік документів, необхідних Покупцю для нотаріального посвідчення Основного договору. 12.09.2019 з метою врегулювання питання за Попереднім договором позивачем було направлено Відповідачу претензію, в якій вона просила останню повідомити підстави затримки укладення договору купівлі продажу квартири загальної площі - 38,4 кв.м., [ADDRESS] , а також повідомити про день, час та місце укладення Основного договору, а у разі відмови чи ухилення від укладення Основного договору або залишення цієї претензії без будь-якої відповіді - повернути їй кошти у розмірі 662 000,00 грн., які передані Відповідачу за Попереднім договором. Пунктом 4.3. Договору також визначено, що Основний договір підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначений попередній договір нотаріально не посвідчено. Докази укладання сторонами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, що зазначена у Попередньому договорі, відсутні, сторони підтверджують, що його укладено не було. Доказів того, що відповідач особисто чи через свого уповноваженого представника передала позивачу або її уповноваженому представнику кошти у сумі 662 000,00 грн., отримані за спірним попереднім договором, суду надано не було. З поданої суду копії розписки [PERSON] від 31.10.2018 вбачається, що вона від власного імені, без вказівки на те, що вона діє від імені позивача, просила переоформити попередній договір, без вказівки на його дату та якої квартири він стосується, на [PERSON] , вказала, що претензій до забудовника не має. Відповідачем було надано суду інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2019, відповідно до якої квартира, загальною площею 44,7 кв.м, житловою площею 15,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 06.08.2019 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 4073. Разом з тим, суду не було надано доказів, яким чином ця квартира пов`язана з об`єктом, що фігурує у спірному попередньому договорі, так як у цих квартир різні номери та суттєво відмінні площі. 11.10.2018 позивач видала на ім`я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за реєстровим № 114, якою уповноважила її в тому числі й на проведення всіх процесуальних та юридичних дій щодо спірного попереднього договору від 08.11.2016 з правом передоручення, проте без права відчуження майна, вказаного у цій довіреності. У цій довіреності відсутні повноваження [PERSON] на отримання коштів позивача. З витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 11.10.2018 вбачається, що вона видана для представництва у суді. 31.10.2018 відповідачем, від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , було укладено аналогічний попередній договір, не посвідчений нотаріально, із [PERSON] . Договору про переуступку права вимоги за спірним попереднім договором, укладеним позивачем чи її уповноваженим представником з іншою особою, в тому числі й із [PERSON] , а також сплати цією особою позивачу коштів за цю переуступку, суду надано не було. Допитаний у судовому засіданні 13.05.2021 свідок [PERSON] суду повідомив, що є довіреною особою відповідача, позивач зверталась до його довірителя про укладення попередніх договорів, від позивача прийшла довірена особа із дорученням про отримання коштів, свідок діяв від імені відповідача, пропонував їй квартиру у розмірі 600 000 грн., він діяв від імені відповідача, розшукували позивача через рієлторів, хтось повідомив, що вона за кордоном, представник позивача [PERSON] зверталась про повернення коштів та пред`явила оригінал договору та доручення, яке було перевірено у нотаріуса Федотової, їй було передано кошти у нотаріуса, представник позивача видала розписку про отримання нею грошових коштів, десь приблизно 600 000 грн., [PERSON] приходила з рієлтором. Інші докази, наявні в матеріалах справи, суд не бере до уваги як такі, що не стосуються предмету доказування у цій справі, тобто є неналежними. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Оскільки попередній договір від 08.11.2016 стосувався купівлі-продажу нерухомого майна, він повинен бути обов`язково посвідчений нотаріально. Проте, оскільки попередній договір від 08.11.2016, укладений між сторонами, не був нотаріально посвідчений, він є нікчемним. З огляду на викладене та в силу вимог ст.ст. 216 та 1212 ЦК України відповідач повинна повернути позивачу отримані за вказаним нікчемним правочином кошти у сумі 662 000 грн., тому суд задовольняє вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача цієї суми. Доводи відповідача, що зазначений договір було укладено в неналежній формі з вини її повіреного [PERSON] , вказаного не спростовують, оскільки факт того, що відповідачем через її представника було отримано за цим правочином у позивача кошти у сумі 662 000 грн., було визнано і не заперечено сторонами, а доказів того, що, як було вже прописано, відповідач або її повірений повернули ці кошти позивачу або її уповноваженій на це особі, або позивачу було віддано таку суму за переуступку права вимоги за цим договором іншою особою, надано не було. А отже, позов слід задовольнити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, так як позов було задоволено, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 620 грн, що підтверджується наявною у справі квитанцією. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, у відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 216, 225, 236, 321, 328 ЦК України, ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, -

Outcome: approved