Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 25 лютого 2015 року між ним та відповідачем, посвідчений державним нотаріусом Шепетівської районної державної нотаріальної контори Хмельницької області Огородник Л.Ю., а також скасувати рішення зазначеного нотаріуса від 25.02.2015 року про державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] . Позов мотивований тим, що в лютому 2015 року позивач та його покійна дружина [PERSON] , за ініціативою останньої, домовились з відповідачем про передачу для нього у власність вищевказаної квартири, а [PERSON] зобов`язувався за це щомісячно виплачувати для них матеріальну допомогу в розмірі 1000 грн., надавати практичну допомогу у веденні домашнього господарства, а також в разі їхньої смерті поховати за свій рахунок, встановити пам`ятник та доглядати за могилами, про що була написана відповідачем розписка. Тобто, фактично між сторонами була домовленість на укладення договору довічного утримання (догляду), проте замість такого договору державним нотаріусом Шепетівської районної державної нотаріальної контори Огородник Л.Ю. було посвідчено договір дарування, за яким позивач та його дружина передали, а [PERSON] прийняв в дар належну для них квартиру, після чого нотаріус провів державну реєстрацію права власності зазначеного житла за відповідачем. Вважає договір дарування квартири від 25.02.2015 року недійсним, оскільки позивач помилявся щодо його правової природи, прав і обов`язків сторін договору, вважаючи його договором довічного утримання. Крім цього [PERSON] вказував, що у договорі дарування відсутній його підпис, що також тягне за собою недійсність цього правочину. В ході судового розгляду позивач заявлений ним позов підтримав, при цьому уточнив, що веденням переговорів із відповідачем та його батьком [PERSON] щодо умов укладення договору відчуження квартири, збором необхідних документів для цього займалась [PERSON] та батько відповідача, яким він довіряв і був обізнаний лише про те, що після передачі [PERSON] у власність квартири, останній мав надавати матеріальну допомогу в розмірі 1000 грн. щомісячно, допомагати у домашніх справах, а в разі смерті поховати. Будучи в нотаріуса [PERSON] не вникав у суть договору, вважав, що укладається договір довічного утримання, у графі підпис ним було власноручно написано своє прізвище, ім`я та по батькові, але особистий підпис не проставлено, що на думку позивача є порушенням, яке також тягне за собою недійсність договору дарування. Після оформлення зазначеного договору дарування, його копію разом з іншими документами зберігала дружина, з якою вони продовжували проживати у цій же квартирі, а відповідач щомісячно для них сплачував 1000 грн. матеріальної допомоги, як це було обумовлено між ними. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] здійснив за власні кошти поховання дружини та продовжував для нього сплачувати матеріальну допомогу включно по грудень 2020 року. Після смерті [PERSON] позивач віднайшов в квартирі документи, які зберігала дружина під своїм ліжком, та вивчивши їх довідався, що насправді ним укладено договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, після чого, боячись втратити єдине своє житло, звернувся до суду, а тому вважає, що ним не пропущено строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у поданому відзиві та в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що [PERSON] та його покійна дружина протягом 2014-2015 років неодноразово пропонували подарувати для відповідача належну для них вищезгадану квартиру, із мотивів відсутності у подружжя [PERSON] спільних дітей, та що вони довіряють для нього і його родини, яка при необхідності зможе допомогти, та що [PERSON] буде оплачувати комунальні послуги. В листопаді 2014 року за пропозицією відповідача, він та [PERSON] , [PERSON] відвідали нотаріуса [PERSON] , котра надала правову консультацію з питань дарування квартири та роз`яснила нотаріальну процедуру і правові наслідки укладання і посвідчення договору, про можливість складання заповіту та укладення договору довічного утримання, на що подружжя [PERSON] заявили про бажання укласти саме договір дарування. Зібравши всі необхідні документи [PERSON] , [PERSON] та відповідач 25.02.2015 року прибули до вищевказаного нотаріуса, де розуміючи значення, умови та правові наслідки укладення договору дарування, добровільно підписали його, після чого нотаріус вчинила відповідні нотаріальні дії. Ніякої домовленості щодо укладання договору довічного утримання не було і не могло бути, оскільки відповідач мав невелику заробітну плату в розмірі 1220 грн. на місяць і не міг нікого крім своєї сім`ї утримувати. [PERSON] не заперечив, що надавав для позивача кошти на оплату комунальних послуг, а також на погашення боргів за газопостачання, оскільки він являється власником квартири і є відповідальним за своєчасну та повну сплату комунальних послуг. При цьому представник [PERSON] визнав, що надана [PERSON] до позову розписка від 25.02.2015 року дійсно підписана відповідачем та що саме останній за власні кошти здійснив поховання [PERSON] 13.03.2021 року [PERSON] подана заява, в якій він вказував, що [PERSON] починаючи з 25.02.2015 року знав про укладення договору дарування квартири, а до суду звернувся з позовною заявою в листопаді 2020 року, з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові (а.с.66). 08.04.2021 року [PERSON] надав суду заяву, в котрій зазначав, що про укладення ним саме договору дарування квартири він довідався після смерті дружини, коли знайшов необхідні документи, серед яких був зазначений договір, а також розписка та, ознайомившись з їх змістом, зрозумів, що замість договору довічного утримання укладено договір дарування, а отже ним строк позовної давності не пропущено. Проте, якщо суд буде вважати інше, просив поновити та вважати пропущення строку позовної давності із поважних причин (а.с.90-91). Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що [PERSON] народився [INFO] та на час укладення спірного правочину мав вік 68 років, а відтак являється особою похилого віку. Позивач перебував у шлюбі з [PERSON] , 1945 року народження, яка померла [INFO] . Подружжя мало на праві спільної сумісної власності вищезазначену квартиру, котра була для них єдиним житлом, право власності на яке зареєстроване за позивачем. У подружжя [PERSON] не було спільних дітей. Наведені обставини підтверджуються даними копії паспорта позивача, свідоцтва про смерть [PERSON] , даними договору дарування та не заперечуються відповідачем. 25.02.2015 року [PERSON] , зі згоди дружини [PERSON] , уклав з [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Шепетівської районної державної нотаріальної контори Хмельницької області Огородник Л.Ю., за яким передав відповідачу у власність зазначену квартиру (а.с.4). Також цього ж дня [PERSON] надав для подружжя [PERSON] розписку, в якій зазначив, що останні подарували для нього вищезгадану квартиру, а він в свою чергу зобов`язувався щомісячно надавати для позивача і його дружини матеріальну допомогу в розмірі 1000 грн., та в разі їх смерті зобов`язувався поховати за власний рахунок, встановити пам`ятник та доглядати за могилами (а.с.3а). Після складання названих документів подружжя [PERSON] продовжувало проживати у спірному житлі, відповідач у квартиру не вселявся, не заперечив, що надавав позивачу щомісячно до грудня 2020 року включно кошти, та за власний рахунок здійснив поховання [PERSON] . Вирішуючи питання законності позовних вимог заявлених [PERSON] , суд виходить із такого. Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Приписами ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказаний підхід до вирішення зазначеної категорії спорів прописано у правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-372цс16, а також у постановах Верховного Суду, зокрема від 20.02.20219 року справа № 462/1992/15-ц, від 25.02.2019 року справа № 750/1606/17. Як зазначалось вище, позивач та його дружина на час укладення спірного договору являлись особами похилого віку, не мали спільних дітей, а тому в силу віку та стану здоров`я потребували участі близьких людей в їх житті та допомоги, внаслідок чого, зокрема [PERSON] уклав договір дарування квартири, сподіваючись отримати все це від відповідача, який до того ж надав вищезгадану розписку. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, через що [PERSON] та його дружина після укладення договору дарування та за взаємною згодою сторін зазначеного договору продовжували проживати у квартирі, отримували від [PERSON] щомісячно матеріальну допомогу коштами, здійснювали витрати з утримання житла. Отже, в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що при укладенні договору дарування квартири він помилявся щодо природи вказаного правочину, прав і обов`язків сторін, які мають істотне значення для чинності правочину, адже волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, вважаючи, що сторони будуть нести права та обов`язки, притаманні договору довічного утримання,\~а тому суд приходить до\~висновку\~про те,\~що\~наявними\~у справі доказами\~доведено вчинення\~ [PERSON] договору дарування під впливом помилки, а відтак, згідно з приписами ст.229 ЦК України, такий договір підлягає визнанню недійсним. При цьому суд не приймає доводи відповідача та його представника про те, що перед укладенням спірного договору та під час його посвідчення, нотаріус роз`яснював [PERSON] суть договору дарування, його наслідки, оскільки даний факт сам по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним, оскільки зважаючи на попередні домовленості з відповідачем, позивач в силу похилого віку помилявся відносно визначення природи договору, а також прав та обов`язків його учасників. Крім цього суд зауважує, що надання [PERSON] для позивача та його дружини розписки, в якій відповідач брав на себе зобов`язання надавати для них щомісячно матеріальну допомогу в сумі 1000 грн., а також поховати за власний рахунок, встановити пам`ятник і доглядати за могилами, є доказом того, що між сторонами існували домовленості про передачу квартири на умовах надання допомоги, адже встановлення обов`язку обдаровуваного вчинити\~на користь\~дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є елементом договору дарування на відміну від договору довічного утримання, правова природа якого передбачає передання у власність майна взамін забезпечення відчужувача довічним утриманням та доглядом. Суд не вважає за можливе визнавати спірний договір дарування недійсним із підстави, як про це зазначав [PERSON] , відсутності у договорі його особистого підпису, оскільки у графі договору "Підписи" міститься власноручно написані [PERSON] прізвище, ім`я та по батькові, що визнається позивачем та прирівнюється до поняття «підпис». Щодо вирішення заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] укладаючи 25.02.2015 року з відповідачем договір дарування, при цьому помилявся і вважав, що між ними укладається договір довічного утримання, на умовах, зокрема щомісячного надання [PERSON] матеріальної допомоги в сумі 1000грн. Відповідач до грудня 2020 року включно сплачував позивачу ці кошти, тобто фактично виконував умови договору довічного утримання, а відтак заслуговують на увагу доводи [PERSON] про те, що він дізнався про укладення між сторонами саме договору дарування після смерті своєї дружини (тобто після 26.01.2020 року), а тому суд вважає, що позивачем позов подано у межах строку загальної позовної давності. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 840 грн.

Outcome: approved