Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

21.06.2018 року до Новобузького районного суду надійшов цивільний позов АТ КБ "ПриватБанк" до відповідачки [PERSON], за яким позивач просив ухвалити судове рішення про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.11.2012 року, у розмірі 10 523,38 грн. та понесені по справі судові витрати. 05.07.2018 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не зявився, разом з позовом останній направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності. В судовому засіданні, що мало місце 30.08.2018 року відповідачка позов не визнавала, вказала, що з неї вже була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором на підставі рішення Новобузького районного суду, а тому вважає, що позивач не має права на повторне стягнення з неї боргу за таким самим кредитним договором. Оскільки в судове засідання сторони не зявились, суд відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. 10.12.2007 року між позивачем та відповідачкою укладено кредитний договір № б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2% на місяць та щомісячної 3,5% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення. 13.11.2012 року між даними сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов надання продукту кредитних карт, за умовами якої [PERSON] надано 5987,49 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 30.11.2014 року. Відповідно до пунктів 2.1. даної угоди відповідачка повинна була погашати кредит щомісяця у розмірі 299,61 грн. в період з 1 по 25 число кожного місяця. При цьому, згідно положень п. 2.2 Генеральної угоди, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 31 день, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 2168,17 грн. Згідно вимог ст. 526 та ч. 2 ст. 615 ЦК України боржник зобов'язаний виконати зобов'язання належним чином в установлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Як вбачається зі змісту ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У звязку з невиконанням відповідачкою своїх зобовязань за даним кредитним договором, зокрема невнесенням нею періодично грошових коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості, за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» 05.05.2014 року Новобузьким районним судом Миколаївської області було ухвалено заочне рішення про стягнення з відповідачки [PERSON] боргу за даним кредитним договором, який виник станом на 09.02.2014 року у загальному розмірі 7964,88 грн., що включала в себе заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4567,21 грн.; заборгованість за відсотками - 374,03 грн., суму штрафів за п. 2.2. Галузевої угоди у розмірі 2168,17 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. та штрафу (процентної складової) 355,47 грн. При цьому, у справі, що розглядається, позивачем предявлені вимоги, згідно яких він просив додатково стягнути з відповідачки, відсотки, пеню та комісію, нараховані ним вже станом на 02.05.2018 року, що в сумі складає 10523,38 грн. Між тим, така позиція позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором після стягнення коштів за судовим рішенням суперечать встановленому актуальному порядку застосування норм права у кредитних правовідносинах. Зокрема, після стягнення кредитної заборгованості за договором, строк дії за яким закінчився позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача сум за кредитним договором, в тому числі і пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Такий висновок міститься при застосуванні норм викладеного Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи №444/9519/12. При цьому, Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов'язання. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а тіло кредиту вже стягнуто за рішенням суду, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки (пені) або стягнення її частини, визначеної позивачем на свій розсуд. Питання щодо наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання регламентоване частиною другою статті 625 ЦК України, позивачем у своєму позові не ставились. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.4 ст.263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді справи, а тому у вони задоволенню не підлягають. Судові витрати сплачені позивачем при зверненні до суду відповідно до положень п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України суд залишає на рахунок позивача.

Outcome: dismissed