Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Т.М.М.» звернулося до суду із позовом, у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за послуги з утримання паркінгу у розмірі 20 415,00 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з 29.09.2000р. є експлуатаційною організацією будинку [ADDRESS] та з цього часу надає послуги з утримання машиномісць у підземній автостоянці за цією ж адресою. Відповідач відповідно до Договору купівлі-продажу машиномісця від 22.10.2008р., є власником машиномісця [NUMBER], що розташоване у підземному паркінгу по [ADDRESS], та з цього моменту повинен нести витрати по утриманню автопаркінгу, так як машиномісце не є відокремленим, знаходиться у підземному паркінгу на 35 машиномісць, який має місця загального користування, на утримання якого позивачем сплачуються кошти суб`єктам господарювання, які ці послуги надають. У зв`язку з відмовою відповідача від укладення відповідного договору на утримання машиномісця та від оплати за надані послуги, в межах строку позовної давності, заборгованість відповідача за надані послуги з утримання машиномісця в підземному паркінгу, згідно із тарифами на утримання підземного паркінгу, у період з листопада 2015 року по листопад 2018 року становить 21 280,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2018р. позовну заяву було передано на розгляд до Дніпровського районного осуду м. Києва в порядку п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України (а.с. 58). 14.03.2019р. ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було відкрите провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 70-72). До суду 23.04.2019р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому заперечує проти позову, посилаючись на те, що жодних договорів на утримання паркінгу між сторонами укладено не було; письмові докази, надані позивачем в копіях на підтвердження викладених обставин, не засвідчені належним чином; доказ іменований позивачем як Виписка з рахунку споживача не має ознак документу - відсутні підписи посадових осіб та печатка підприємства. Щодо стягнення із відповідача судових витрат по сплаті судового збору, посилається на те, що є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією посвідчення, що долучена до відзиву. Також зазначає про те, що в обґрунтування позову позивач посилається на норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що втратили чинність (а.с. 76-80). 08.05.2019р. від представника позивача Марченко О.Ю. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказує про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, а тому Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004р. підлягає застосуванню до спірних правовідносин, що склались між позивачем та відповідачем за період з листопада 2015 року по листопад 2018 року. Заперечуючи проти твердження відповідача про відсутність договірних відносин між сторонами, посилається на обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Реальне надання послуг позивачем та їх отримання відповідачем породжують права та обов`язки між сторонами (а.с. 82-85). Також до відповіді позивача на відзив долучено заяву про уточнення позовних вимог, в якій посилаючись на технічну помилку у позові, представник позивача Марченко О. Ю. просить стягнути із відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 21 280,00 грн. (а.с. 86-94). У своїх запереченнях на відповідь на відзив, що надійшли до суду 14.05.2019р., відповідач [PERSON] вказує про те, що у відповіді на відзив позивач збільшив позовні вимоги, однак не надав суду відповідної заяви та не доплатив судового збору згідно ставки, що діє на момент збільшення позовних вимог. Повторно зазначив про відсутність правовідносин між позивачем та відповідачем щодо надання послуг з обслуговування паркінгу, в силу відсутності відповідного договору між сторонами (а.с.95-96). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається із матеріалів справи, ТОВ Фірма «Т.М. М .» з 29.09.2000р. є експлуатаційною організацією будинку [ADDRESS] та з цього моменту надає послуги з утримання машиномісця у підземній автостоянці по [ADDRESS], що підтверджується Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (а.с. 5-7). Тариф на утримання підземного автопаркінгу змінювався з часом наступним чином: з 01.06.2015р. - 505,00 грн /паркомісце; з 01.11.2016р. - 600,00 грн/паркомісце; з 01.01.2018р. - 620,00 грн/паркомісце, що підтверджується складовими тарифу на послуги з утримання паркінгу та деталізованим звітом щодо складових тарифу на послуги з утримання паркінгу (а.с. 46-54). Фактичні витрати енергоресурсів (електроенергія, вода, теплова енергія) та витрати на послуги охорони паркінгу по [ADDRESS] за період з 01.08.2014р. по 30.11.2017р. убачається із відповідної роздруківки (а.с. 55). Судом встановлено, що позивачем на ім`я відповідача в період з 05.05.2015р. по 30.04.2018р. виписувались рахунки на оплату коштів за експлуатаційні та комунальні послуги паркінгу (паркомісце/стоянка № 007) (а.с.10-45). Посилаючись, на вказані докази, позивач вважає доведеною заборгованість відповідача за послуги з утримання паркінгу, в межах позовної давності, за період з листопада 2015р. по листопад 2018о. у розмірі 21 280,00 грн. Предметом розгляду у спірних правовідносинах є стягнення заборгованості за послуги з утримання паркінгу. Згідно положень ч. ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. За нормою ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875-IV від 24.06.2004р., в редакції що діяла станом на час спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Обов`язками споживача є здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (ч.3 ст.20 Закону). Також, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору та забезпечення допуску представника виконавця виробника до приміщення для проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку. Як встановлено судом, між сторонами договору на обслуговування паркінгу укладено не було, хоча за умовами п.3 ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги України» № 1875-IV передбачає поділ житлово-комунальні послуги на групи за порядком затвердження цін/тарифів на них, зокрема, а ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 визначено розмір та порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктом 25 цього Порядку встановлено, що вартість інших послуг (утримання служб консьєржів, вбудованих паркінгів, установлення і утримання пристроїв замково-переговорного зв`язку тощо) сплачується понад розмір плати за послуги на підставі договорів, укладених між власниками житлових будинків (гуртожитків), власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку), власниками нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) та відповідними надавачами послуг. Відтак, правовідносини між власником машиномісця в паркінгу з приводу надання послуг на його утримання і обслуговування і особою, яка надає такі послуги, виникають на підставі укладеного між ними договору. Відсутність між цими особами договірних відносин унеможливлює визначення вартості послуг, які надаються власнику, оскільки умова про це є істотною для такого договору, затвердження їх розміру будь-якими органами (особами) або ж визначення їх на власний розсуд виконавця чинним законодавством не передбачене. Судом встановлено та підтверджено відповідними заявами сторін по суті відсутність відповідного договору між ТОВ Фірма «Т.М.М.» та [PERSON] щодо надання/отримання послуг з утримання паркінгу. Крім цього, позивачем не надано суду будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження намірів або спроб укласти із [PERSON] відповідного договору щодо утримання машиномісця [NUMBER] у підземному автопаркінгу по [ADDRESS] або ж факту відмови відповідача від укладення вказаного договору. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд також враховує те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження права власності відповідача на вказане машиномісце за договором купівлі-продажу машиномісця від 22.10.2008 р., на який посилається позивач, не надано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інші належні та допустимі докази для доведення вказаних обставин щодо права власності відповідача, що мають істотне значення для вирішення спору. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема щодо виникнення у відповідача як власника машиномісця [NUMBER] по [ADDRESS] обов`язку по оплаті наданих послуг з утримання машиномісця у підземному паркінгу в межах договірних або ж позадоговірних відносин, що склались між сторонами, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Будь-яких клопотань щодо витребування доказів стороною позивача суду не заявлялось. Судом не було прийнято до розгляду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог, у зв`язку з недотриманням вимог ст. 5 ст. 49 ЦПК України в частині подання суду доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів відповідачу. З огляду на відмову у задоволенні позову в силу положень ст. 141 ЦПК України суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат, що були понесені позивачем.

Outcome: dismissed