Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивачка) звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить зобов`язати Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі - відповідач) провести перерахунок заборгованості в сторону зменшення на суму 12249,08 грн. за період 20 років. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка є власником квартири [ADDRESS] . Квартира належить їй на підставі договору купівліпродажу від 21.08.1992. На адресу позивачки надходять квитанції про сплату послуг, що надаються відповідачем, які вона вважає незаконними та які не відповідають дійсності у зв`язку з тим, що відповідач не надає ніяких послуг, договорів про надання послуг з відповідачем не укладалось. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що між позивачем та відповідачем укладено публічний договір про надання житлово-комунальних послуг № 95/1, який було опубліковано 28.11.2006 в офіційному виданні Харківської міської ради спецвипуску газети «Слобода». Вказаний договір на даний час є чинним. Відповідач виконує свої обов`язки та забезпечує надання позивачу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а остання ними користується, але не виконує обов`язки, покладені на неї договором, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29.05.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.08.2020 року закрито підготовче провадження у вказаній справі, її призначено до судового розгляду по суті. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно договору купівлі продажу квартири від 21.08.1992, посвідченого 21.08.1992 державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1233, позивачка придбала квартиру [ADDRESS] (далі Квартира) (а.с. 11-12). Як вбачається з Довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова, позивачка зареєстрована за адресою Квартири (.а.с. 10). Оцінюючи доводи та аргументи сторін і їх представників, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Надаючи оцінку доводам позивачки відносно того, що комунальні платежі їй нараховуються як за приватизовану квартиру, хоча її квартира не приватизована, а викуплена, відносно того, що вона вже один раз заплатила за квартиру державі, а тому не повинна вдруге платити за неї, відносно того, що вона не повинна оплачувати комунальні послуги на рівні з приватизованими квартирами, а також відносно того, що приватизовані та куплені квартири є різними формами власності, суд керується таким. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 3 вказаного вище Закону передбачено, що приватизація здійснюється шляхом в тому числі безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Як встановлено судом, позивачка є власницею вказаної вище Квартири. Квартира набута нею у власність на підставі договору купівлі-продажу. Виходячи з положень чинного законодавства України, спосіб набуття позивачкою права власності на квартиру не впливає на правовий статус останньої та права і обов`язки позивачки як власника вказаної нерухомості. Таким чином, та обставина, що позивачка набула квартиру у власність шляхом придбання її за договором купівлі-продажу, тобто за відплатною угодою, а не шляхом безоплатної передачі квартири у її власність в порядку приватизації, не впливає на правовий статус квартири і на ту обставину, що позивачка як її власниця несе тягар утримання вказаної нерухомості. Як встановлено з пояснень представника відповідача та наданих ним документів, в м. Харкові встановлені єдині тарифи на житлово-комунальні послуги, що надаються відповідачем, для всіх власників квартир незалежно від способу, яким вказане право власності набуте. Враховуючи наведене, суд не може визнати обґрунтованими доводи позивачки відносно того, що оскільки квартиру нею було придбано за відплатним договором та сплачено за неї грошові кошти, вона повинна оплачувати житлово-комунальні послуги за меншими тарифами, ніж особи, які набули право власності на квартири в порядку приватизації. Оцінюючи доводи позивачки щодо відсутності укладеного між нею та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг, суд керується таким. В Постанові Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС) від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17 викладено наступні висновки щодо застосування норм права. Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша\~статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року).Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша\~статті 12\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року) (п. 77 Постанови ВП ВС). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша\~статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року).\~Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або\~закону\~укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша\~статті 13\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року) (п. 78 Постанови ВП ВС). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (п. 79 Постанови ВП ВС). Таким чином, відсутність укладеного між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, виходячи з висновків Великої Палати Верховного Суду, сама по собі не може бути підставою для звільнення позивачки від оплати послуг, що надаються відповідачем. Крім того, суд враховує, що згідно наданих відповідачем доказів, між КП «Жилкомсервіс» як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, та споживачами був укладений публічний Договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради - спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 р. № 95/1, відповідно до вимог ст. 633 ЦПК України. За таких обставин суд відхиляє аргументи позивачки щодо відсутності укладеного між нею та відповідачем договору як підстави для задоволення позову. Оцінюючи доводи позивачки відносно того, що вона не користується послугами, які надаються відповідачем, крім прибирання прибудинкової території, а також щодо неналежної якості вказаних послуг, суд керується таким. Як вбачається з наданих відповідачем доказів, зокрема статуту КП «Жилкомсервіс», рішень Харківської міської ради № 1186 від 20.12.2006, № 69/06 від 26.07.2006, № 893 від 20.12.2011, № 39 від 27.01.2012, № 283 від 10.05.2017, № 318 від 11.05.2018, відповідач визнаний виконавцем послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків та надає вказані послуги за тарифами, що затверджуються Харківською міською радою. Згідно ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року, у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. Порядок перевірки якості надання комунальних послуг та якості послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Виконавець комунальної послуги або управитель (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком) зобов`язаний прибути на виклик споживача у строки, визначені в договорі про надання послуги, але не пізніше ніж протягом однієї доби з моменту отримання повідомлення споживача. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Всупереч вказаних вимог законодавства, будь-яких доказів того, що позивачка протягом часу отримання послуг заперечувала факт надання вказаних послуг або їх якість та зверталась з цього приводу до відповідача для оформлення акту-претензії, суду не надано. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачкою всупереч вимог ст. 12, 13, 81 не доведений факт ненадання послуг відповідачем. Також суд приходить до висновку, що позивачкою не доведений, шляхом надання суду будь-яких доказів, факт надання відповідачем послуг неналежної якості, а відтак наявність у позивачки права вимагати зменшення ціни послуг згідно із законодавством України. Доводи позивачки щодо наявності у неї інвалідності, пільг по сплаті житлово-комунальних послуг, судом не може визнати підставою для задоволення позову, оскільки згідно пояснень представника відповідача та наданих відповідачем розрахунків, останнім враховано наявність у позивачки відповідних пільг та субсидій. Посилання позивачки на ту обставину, що багато років тому представників відповідача було вигнано з зали судового засідання, а також що в 2006 році головний бухгалтер відповідача погодився з її доводами відносно того, що вона повинна платити менше, не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. Доводи відповідачки відносно того, що заборгованість виникла не перед відповідачем, а останній прийняв на баланс заборгованість, що утворилась раніше, судом не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки з пояснень представника відповідача вбачається, що заборгованість відповідачки виникла у зв`язку із наданням послуг саме відповідачем. Також, як встановлено судом з пояснень позивачки, вона до відповідача з заявою про перерахунок заборгованості не зверталась. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed