Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», третя особа: Первинна профспілкова організація ПАТ «НСТУ», згідно з яким просив: -визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «НСТУ» від 10.10.2019 року за № 2316-к про звільнення [PERSON] ; - поновити [PERSON] на посаді виконавчого продюсера творчого об`єднання публіцистичних та соціальних програм ПАТ «НСТУ»; - стягнути з ПАТ «НСТУ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; - стягнути з ПАТ «НСТУ» на користь [PERSON] 15 704 грн. 80 коп. витрат за розгляд даної справи в суді. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при звільненні позивача з посади виконавчого продюсера творчого об`єднання публіцистичних та соціальних програм ПАТ «НСТУ» відповідачем було порушено вимоги, встановлені положеннями КЗпП України. Так, позивач вказує, що зазначення у наказі відповідача від 10.10.2019 року за № 2316-к такої підстави для звільнення як «відсутність у новій структурі та новому штатному розписі ПАТ «НСТУ» творчого об`єднання публіцистичних та соціальних програм, а відтак і посади виконавчого продюсера творчого об`єднання публіцистичних та соціальних програм» не відповідає вимогам ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої підставами для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк є, у тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, позивач зазначає, що відповідач, у порушення вимог ст.ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив його з займаної посади, не враховуючи його високу кваліфікацію, а також те, що він погодився на переведення 10 запропонованих йому посад. Також, позивач акцентує увагу на тому, що відповідач за три місяці не повідомив первинну профспілкову організацію про заплановані ним вивільнення. Ухвалою від 08.11.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 11.12.2019 року позовну заяву повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 17.02.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.20129 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою від 28.02.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 22.04.2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. 04.08.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що звільнення позивача з займаної посади було здійснено у відповідності з трудовим законодавством. 09.09.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача. 14.09.2020 року до суду надійшли заперечення відповідача на відзив позивача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом ПАТ «НСТУ» від 28.03.2018 року за № 261-к [PERSON] з 30.03.2018 року було звільнено з посади виконавчого продюсера творчого об`єднання публіцистичних та соціальних програм ПАТ «НСТУ» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників. Постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2019 року у справі № 753/7661/18 наказ ПАТ «НСТУ» від 29.03.2018 року за № 261-к визнано незаконним, а [PERSON] поновлено на посаді виконавчого продюсера творчого об`єднання публіцистичних та соціальних програм ПАТ «НСТУ» з 30.03.2018 року. Наказом ПАТ «НСТУ» від 05.08.2019 року за № 1879-к [PERSON] поновлено на посаді виконавчого продюсера творчого об`єднання публіцистичних та соціальних програм ПАТ «НСТУ» з 30.03.2018 року. Водночас, відповідно до наказу Голови правління ПАТ «НСТУ» Зурабі Аласанія від 10.10.2019 року за № 2316-к [PERSON] було звільнено з займаної ним посади 10.10.2019 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) та у зв`язку із ознайомленням його з усіма вакантними посадами, які були чи з`явилися в ПАТ «НСТУ» в період проведення процедури вивільнення, обранням ним посад, які він не може виконувати обіймати у зв`язку з невідповідністю наявної у нього кваліфікації до посад, які він виявив бажання обіймати та бути переведеним, відмовою запропонованих йому інших, відповідних до наявної у нього спеціальності та кваліфікації, вакантних посад у ПАТ «НСТУ», які не відповідають спеціальності та кваліфікації, але передбачають роботу, яку [PERSON] зміг би виконувати з урахуванням кваліфікації, досвіду роботи і стану здоров`я, у порядку, передбаченому частиною третьою стаття 49-2 КЗпП України. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині поновлення її на роботі, посилається на порушення відповідачем вимог ст.ст. 40, 42 та 49-2 КЗпП України. Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2020 року по справі № 461/3024/18,законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Так, як встановлено в судовому засіданні зі змісту копії протоколу засідання правління ПАТ «НСТУ» від 21.12.2017 року за №32 та копії Наказу ПАТ «НСТУ» від 21.12.2017 року за №469 «Про організацію заходів, пов`язаних зі змінами в організації виробництва і праці (скорочення штату чисельності працівників) у ПАТ «НСТУ» в Публічному акціонерному товаристві «Національна телерадіокомпанія України» дійсно мали зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату. Також, судом встановлено, що на виконання приписів ст. 49-2 КЗпП України 06.08.2019 року відповідачем було повідомлено позивача про його наступне вивільнення, про що свідчить підпис позивача в персональному попередженні, та запропоновано ознайомитися з вакантними посадами для переведення. 06.08.2019 року [PERSON] було ознайомлено з колективним договором ПАТ «НСТУ» та з положеннями про пропускний режим в центральній дирекції ПАТ «НСТУ». 18.09.2019 року [PERSON] було подано заяву про переведення його на посаду продюсера (креативного) творчого об`єдання розслідування творчо-виробничого об`єднання «UA: Перший» дирекції телебачення. Водночас, згідно з протоколом зустрічі від 02.10.2019 року, яка відбулася між [PERSON] членом правління ПАТ «НСТУ» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , заступником голови первинної профспілкової організації ПАТ «НСТУ» [PERSON] , [PERSON] , де [PERSON] було проінформовано про неможливість його переведення на посаду продюсера (креативного) творчого об`єднання розслідування творчо-виробничого об`єднання «UA: Перший» дирекції телебачення та ряд інших посад у зв`язку з відсутністю у [PERSON] диплому про вищу освіту та запропоновано ознайомитися з переліком вакантних посад у ПАТ «НСТУ» і обрати посаду для переведення. Крім того, як вбачається, позивача було проінформовано, що він, враховуючи його освіту, може претендувати на посаду не вище посади «фахівець». 02.10.2019 року [PERSON] ознайомився із вакантними посадами у відокремлених структурних підрозділах ПАТ «НСТУ» станом на 02.10.2019 року, про що свідчить його підпис із зазначенням факту отримання ним переліку посад. 03.10.2019 року [PERSON] подав заяву про ознайомлення з посадовою інструкцією виконавчого продюсера творчого об`єднання «UA:Перший», з якою він ознайомився 08.10.2019 року. Також, з вказаною посадовою інструкцією позивач ознайомлювався й 27.08.2019 року, про що зазначено на персональному письмовому попередженні від 06.08.2019 року. 03.10.2019 року [PERSON] було подано заяву про переведення його на посаду виконавчого продюсера творчого виробничого об`єднання «UA:Перший», однак його було відмовлено у вказаному переведенні у зв`язку з невідповідністю кваліфікаційцним вимогам. Обґрунтовуючи незаконність свого звільнення, позивач посилався на те, що відповідач, в порушення вимог ст.ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив його з займаної посади, не враховуючи ту обставину, що він мав великий досвід роботи та високий рівень кваліфікації. Дійсно, як вже зазначалось вище, положеннями частини першої статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 ст. 42 КЗпП України, передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19 своєї постанови «Про практику розгляду трудових спорів» від 06.11.1992 року судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. В той же час, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 07.11.2011 року по справі №6-45цс11, поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначаються у кожній конкретній справі. Так, судом встановлено, що позивач має значний стаж роботи в засобах масової інформації. Між тим, з наданих відповідачем до суду документів в їх сукупності, вбачається, що для обраних позивачем посад для переведення, а саме: продюсера (креативного) творчого об`єднання розслідування творчо-виробничого об`єднання «UA: Перший» та виконавчого продюсера творчого об`єднання «UA: Перший», однією з кваліфікаційних вимог є наявність вищої освіти за спеціальністю «Журналістика», «Аудіовізуальне мистецтво та виробництво». Однак, згідно з дипломом серії ПТ № 807935, виданого [PERSON] , останній здобув освіту за спеціальністю «Радиоапаратостроение» та здобув кваліфікацію радіотехніка, що, у свою чергу, не є відповідною освітою для зайняття [PERSON] вакантних посад у розумінні кваліфікаційних вимог до останніх. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що при звільненні позивача у відповідача не було підстав для застосування до нього вимог ст. 42 КЗпП України щодо переваги в залишенні на роботі, адже відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України першочергово має бути встановлено кваліфікацію працівника та її відповідність кваліфікаційним вимогам до обраних посад, і тільки в разі їх відповідності, може бути застосована ч.2 ст. 42 КЗпП України. Посилання позивача на те, що відповідно до його заяви від 06.08.2019 року він погодився на переведення на 10 запропонованих посад, суд вважає безпідставними, адже, як вбачається зі змісту цієї заяви, він просив відповідача лише ознайомити його із посадовими інструкціями цих посад для переведення. Натомість, у судовому засіданні було встановлено належними та допустимими доказами факт звернення позивача до відповідача з заявами на переведенні лише на дві вищенаведені посади. Крім того, твердження позивача про порушення відповідачем вимог закону щодо необхідності звернення для отримання згоди на його звільнення первинною профспілковою організацією, спростовуються наявним у матеріалах справи витягом з протоколу засідання Профкому первинної профспілкової організації ПАТ «НСТУ» від 10.10.2019 року за № 35, згідно з яким у відповідь на лист відповідача від 09.10.20219 року. 10.10.2019 року первинною організацією ПАТ «НСТУ» було надано згоду на вивільнення [PERSON] . За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на посаді ведучого програм редакції науково-освітніх передач головної редакції культурологічно-пізнавальних передач творчого об`єднання « Культура » та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed