Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з наведеним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивував тим, що 07 жовтня 2006 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстровано Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Івано-Франківській області. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.11.2018 року шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі позивач придбав наступне майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 40 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1599346626101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: КСЗ-4а-5-19, виданий 04.01.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., комору №ІV, загальною площею 3.9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1584493926101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна (комора), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: КЛЗ-К-ІV, виданий 24.01.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В.; двокімнатну квартиру, загальною площею 64.5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1584491626101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: КЛЗ-3-6-102, виданий 05.01.2017р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В.; однокімнатну квартиру, загальною площею 49.6 кв.м. (реєстраційний номер майна - 34688252) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, б/н, 21.09.2011 р., виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради. Відповідачка, у свою чергу, під час перебування в шлюбі, придбала наступне майно: однокімнатну квартиру, загальною площею 44.6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1567762926101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: КСЗ-4а-5-20, виданий 04.01.2017р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М. В.; однокімнатну квартиру, загальною площею 43.7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1143222026101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири, серія та номер: 29, виданий 05.01.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Івано- Франківського міського нотаріального округу Чичилою А. І. Позивач намагався в добровільному порядку домовитися з відповідачкою про поділ майна, але відповідачка в добровільному порядку відмовляється розділити спільне майно. Представник позивача подала суду заяву в якій просить задовольнити позов, не заперечує про розгляд справи за її відсутності та винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на відзив не скористався. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд вживав усіх можливих заходів для розгляду справи по суті, викликав і визнавав явку відповідача обов`язковою, проте сторони розпорядилися наданими їм процесуальними правами на власний розсуд, що і стало підставою для подальшого розгляду справи на підставі та виходячи з наявних у справі доказів. Дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності, розмір частки 1/1 належить: однокімнатна квартира, загальною площею 40 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1599346626101) за адресою: [ADDRESS] , комора №ІV, загальною площею 3.9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1584493926101) за адресою: [ADDRESS] , двокімнатна квартира, загальною площею 64.5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , однокімнатна квартира, загальною площею 49.6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] на праві приватної власності належить: однокімнатна квартира, загальною площею 44.6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1567762926101) за адресою: [ADDRESS] , однокімнатна квартира, загальною площею 43.7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1143222026101) за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно до заяви від 20.11.2018 року [PERSON] , підтверджує факт передачі 05.01.2017 року грошей в сумі 10 000,00 грн. своєму сину [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Як вбачається із заяви від 05.01.2017 року [PERSON] стверджує, що одержав від [PERSON] 100 000,00 дол. США за проданий його батьком [PERSON] , [INFO] житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1000 га на якій розташований даний будинок. Також цією заявою стверджує, що [PERSON] , [INFO] проведено повний розрахунок за вищевказане нерухоме майно. Претензій матеріального (майнового) характеру до [PERSON] немає (а.с.14). 15.05.2016 року був укладений попередній договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . За умовами даного договору сторони зобов`язуються не пізніше 1 год. 29 грудня 2016 року укласти договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0, 1000 га , кадастровий номер 2610190501:09:005:0096, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташований за адресою: по [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно абзацу першому пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11, вбачається, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи . Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів статті 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 01.01.2004 року (редакції, яка діяла на дату укладення шлюбу), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 01.01.2004 року, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 24 січня 2019 року по справі № 729/1170/16-ц (провадження № 61- 25681св18) зробив правовий висновок про те, що «посилання учасників справи на недоведеність фінансової участі іншого з подружжя у придбанні спірної частини будинку не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17)». У іншій Постанові від 26 грудня 2018 року по справі № 689/1206/16-ц (провадження 61-22896св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив провів висновок про те, що у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Втручання у право власності може бути виправдним згідно з ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), якщо воно здійснено: 1) з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); 2) на підставі закону; 3) з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. У справі Руїс Торіха проти Іспанії, Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з заявлених позовних вимог слід дійти до наступних висновків. Сторона позивача вважає, що в обсяг спільного нажитого майна яке необхідно поділити і визнати право власності за позивачем, входить таке майно: однокімнатна квартиру, загальною площею 40 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1599346626101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: КСЗ-4а-5-19, виданий 04.01.2017p., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М. В.; комору №IV, загальною площею 3.9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1584493926101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна (комора), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: KЛ3-K-IV, виданий 24.01.2017 p., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М. В.; двокімнатну квартиру, загальною площею 64,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1584491626101) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, серія та номер: КЛЗ-3-6-102, виданий 05.01.2017 p., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М. В.; однокімнатну квартиру, загальною площею 49,6 кв.м. (реєстраційний номер майна -34688252) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, б/н, 21.09.2011 p., Виконавчий комітет Івано-Франківської міської влади. Тобто щодо перших трьох перелічених об`єктів спільного нажитого майна яке необхідно поділити і визнати право власності за позивачем і яке є майном, яке буде створено у майбутньому слід вказати таке. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Способами захисту «права очікування» може бути до прикладу визнання іпотечних договорів, укладених всупереч волі правоочікувача, недійсними, або ж визнання права власності на створене нерухоме майно. Проте, не представлено доказів, що будований об`єкт вже був прийнятий в експлуатацію, після цього право власності на новостворене нерухоме майно було зареєстроване за іншою третьою особою, а не за набувачем права очікування (в даному випадку позивачем), всупереч та з порушенням його права очікування. Оскільки поняття «правоочікувач» не є тотожним поняттю «власник», то суд не може і визнати за позивачем таке право власності, оскільки на думку суду, таке визнання права власності на нерухоме майно буде передчасним, доказів що позивач позбавлений змоги без рішення суду реалізувати свої права суду не представлено, як і доказів, що його права кимось порушуються, оспорюються, або не визнаються, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо вимоги стосовно визнання права власності за позивачем в частині спірного спільного майна, а саме : однокімнатної квартири, загальною площею 49,6 кв.м. (реєстраційний номер майна -34688252) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, б/н, 21.09.2011 p., виданого виконавчий комітет Івано-Франківської міської влади, то слід вказати таке. Позивач і так є титульним власником даного нерухомого майна, а доказів що його право власності кимось порушується, оспорюється, або не визнається суду не представлено. Аналізуючи матеріали справи суд приходить до висновку, що між сторонами фактично відсутній спір щодо поділу майна подружжя, позивач при поділі майна у прохальній частині позову не просить визнати якесь майно із спільно нажитого майна майном відповідача, а лише просить визнати право власності на певне майно за позивачем, в тому числі і того майна, де він є титульним власником, а по тексту позовної заяви позивач погоджується із правом власності на майно, де титульним власником є його дружина. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed