Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа: відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається, що 03 червня 2020 року постановою про опис та арешт майна при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/303/688/18, виданого 18.09.2018 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто 2 560 792, 80 грн. та 19205, 95 грн. судового збору в результаті проведеного опису майна за адресою здійснення незалежної професійної діяльності приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], а саме [ADDRESS] державним виконавцем Міснік Н.В. було накладено арешт на усе описане майно. В даному документі описано майна на 21 одному пункті, відповідальним зберігачем описаного та арештованого майна є [PERSON] . Вважає дії державного виконавця Міснік Н.В. щодо опису та арешту майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , незаконними, оскільки дане майна належить їй, що підтверджується наступним. Згідно договору позички нерухомого майна, укладеного 04 січня 2019 року між [PERSON] , у якості позичкодавця, з однієї сторони, та [PERSON] , у якості користувача, з іншої сторони, [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у безоплатне тимчасове користування 1/3 (одну третю) частину приміщення, обладнання приміщення, меблі, орітехніку, що знаходяться в будинку за [ADDRESS] . Все приміщення складається з трьох кімнат. 1/3 частина приміщення, що передається в безоплатне тимчасове користування, належить [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] від 08 травня 2009 року за реєстровим номером 881 та зареєстровано в КП «Мукачівське БТІ та ЕО». Згідно додатку до договору позички майна 04 січня 2019 року сторони договору домовились про безоплатну передачу речей офісного вжитку для використання за адресою [ADDRESS] , а саме: стіл офісний, коричневого та чорного кольору (стіл керівника); крісло офісне, вироблене з шкіри та дерева в коричневому кольорі; крісла салатового кольору в кількості двох штук; стаціонарні комп`ютери в зборі (монітор Samsung, клавіатура Genius, миш комп`ютерна, системний блок Delux) в кількості трьох; сейф коричневого кольору; шафа-купе трьох секційна; стільці офісні у кількості 28 штук; кондиціонери Cooper в кількості двох одиниць; шафа офісна трьох секційна зі скляними дверцями; радіо - телефон Panasonic; стіл офісний коричневого кольору з лаковим покриттям; сканер марки HP G2710; принтери марки Canon в кількості двох одиниць; ксерокопіювальний апарат марки SHARP; металеві шафи в кількості двох одиниць. Дані речі офісного вжитку являються особистою власністю [PERSON] , придбані нею за особисті кошти, про що й було зазначено у відповідному додатку до договору. Враховуючи вищенаведене, просить визнати за нею права власності на зазначене майно та зняти арешт з даного майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце його проведення повідомлялася належними чином, подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просила їх задоволити, а справу розглянути у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце його проведення повідомлялася належними чином, її представник подала заяву, в якій позовні вимоги визнала та просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. 16.09.2020 року подав письмові пояснення, в яких зазначив, що [PERSON] умисно ухиляється від виконання нею рішення суду. Тому намагаючись уникнути звернення стягнення на дане майно [PERSON] та [PERSON] 04.01.2019 року було укладено даний фіктивний договір. Крім того, ухвалою суду від 19.08.2020 року у задоволенні скарги [PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] , заінтересовані особи: державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Міснік Нелі Вячеславівни, ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" на дії державного виконавця відмовлено. Також, в ухвалі суду встановлено, що посилання скаржника на квитанції на розрахунок готівкою № 50, 40, 51, 61 (а.с.47-50) не береьбся до уваги, оскільки є суд визнає дані докази неналежними і недопустимими, так як договір купівлі-продажу товару підтверджується товарним чеком або розрахунковою накладною придбаного товару, а не квитанцією на розрахунок готівкою. Враховуючи вищенаведене, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та додані до неї документи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору позички нерухомого майна, укладеного 04 січня 2019 року між [PERSON] , у якості позичкодавця, з однієї сторони, та [PERSON] , у якості користувача, з іншої сторони, [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у безоплатне тимчасове користування - 1/3 (одну третю) частину приміщення, обладнання приміщення, меблі, орітехніку, що знаходяться в будинку за [ADDRESS] . Все приміщення складається з трьох кімнат. 1/3 частина приміщення, що передається в безоплатне тимчасове користування, належить [PERSON] на підставі Договору дарування,посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] від 08 травня 2009 року за реєстровим номером 881 та зареєстровано в КП «Мукачівське БТІ та ЕО» ( а.с. 9). Згідно додатку до договору позички майна 04 січня 2019 року сторони договору домовились про безоплатну передачу речей офісного вжитку для використання за адресою [ADDRESS] , а саме: стіл офісний, коричневого та чорного кольору (стіл керівника): крісло офісне, вироблене з шкіри та дерева в коричневому кольорі; крісла салатового кольору в кількості двох штук; стаціонарні комп`ютери в зборі (монітор Samsung, клавіатура Genius, миш комп`ютерна, системний блок Delux) в кількості трьох; сейф коричневого кольору; шафа-купе трьох секційна; стільці офісні у кількості 28 штук; кондиціонери Cooper в кількості двох одиниць; шафа офісна трьох секційна зі скляними дверцями; радіо - телефон Panasonic; стіл офісний коричневого кольору з лаковим покриттям; сканер марки HP G2710; принтери марки Canon в кількості двох одиниць; ксерокопіювальний апарат марки SHARP; металеві шафи в кількості двох одиниць (а.с 10). Відповідно до акту прийому - передачі до договору позички нерухомого майна від 04.01.2019 року [PERSON] передала в позичку, а [PERSON] прийняла в безоплатне тимчасове користування 1/3 частину належного їй приміщення за адресою: [ADDRESS] . Вищевказане приміщення передається [PERSON] в справному технічному стані ( а.с. 11). Також, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.06.2020 року нерухоме майно за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частці, в тому числі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). 03 червня 2020 року постановою про опис та арешт майна при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/303/688/18, виданого 18.09.2018 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТГІ Факторинг Україна» стягнуто 2 560 792, 80 грн. та 19205, 95 грн. судового збору в результаті проведеного опису майна за адресою здійснення незалежної професійної діяльності приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON], а саме [ADDRESS] державним виконавцем Міснік Н.В. було накладено арешт на усе описане майно ( а.с. 13-16). Згідно копії квитанцій на розрахунок готівкою № 40 від 21.04.2015 року, №50 від 04.05.2015 року, №51 від 05.05.2015 року та № 61 від 15.05.2015 року, покупцем майна від 04 січня 2019 року зазначена [PERSON] ( а.с. 17-20). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положення статті 321 ЦК України встановлюють непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). За змістом ч. 10 цієї постанови Пленуму, а також з урахуванням ст.ст. 12,13 ЦПК України на підтвердження своїх вимог позивач повинен надати суду документи про право власності на спірне майно, кредитні зобов`язання, реєстраційні посвідчення, паспорти та інші документи, що видаються на це майно. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. В обґрунтування заявлених вимог, позивач надав суду ксерокопію договору позички від 04.01.2019 року (а.с.9-10), акт приймання-передачі до договору позички від 04.01.2019 року (а.с. 11) та копії квитанцій на розрахунок готівкою (а.с. 17-20). Проте, з вказаних квитанцій на розрахунок готівкою № 50, 40, 61,51 майна, а саме: б/в системні блоки Delux, б/в ( 3 штуки), монітори Samsung,(3штуки), б/в клавіатури (3 штуки), шафа-купе ( 1 штука), стіл офісний (5 штук ), шафа для документів ( 3 штуки), крісло офісне ( 1 штука), крісло м`яке ( 2 штуки, стільці офісні ( 28 штук), телефон дисковий (2 штуки), б/в кондиціонер Cooper ( 2 штуки), металеві шафи ( 2 штуки), металевий сейф ( 1 штука), б/в сканер HP G2710 ( 1 штука), б/в принтери марки Canon ( 2 штуки), ксерокопіювальний апарат марки SHARP ( 1 штука) не вбачається, що зазначене майно саме те, яке описано в постанові про опис та арешт майна і право власності на яке просить визнати позивач. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави для визнання за позивачем права власності на описане державним виконавцем майно відсутні, оскільки позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що майно, яке знаходилось у [PERSON] та на яке накладено арешт, належить саме [PERSON] та перебувало у її власності. Відповідно, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на зазначене майно не підлягає також задоволенню вимога про скасування арешту з майна як така, що є похідною від первинних позовних вимог. Крім того, щодо визнання відповідачем позову, то зазначене суперечить вимогам діючого законодавства та відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України суд не приймає визнання відповідачем позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed