Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач у квітні 2014 року звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона з 23.09.2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У квітні 2014 року їй стало відомо, що ухвалою від 09.04.2014 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було скасовано рішення цього суду від 02.06.2010 року у справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначеним заочним рішенням було стягнуто з її чоловіка на користь Банку борг в сумі 193151,28 грн. З розмови з чоловіком вона дізналася, що 19 грудня 2006 року, вже перебуваючи у шлюбі, він уклав з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/17-22/2476-70, відповідно до умов якого отримав кредит в сумі 31500 доларів США та зобов'язався повернути його в строк до 19.12.2013 року зі сплатою 14% річних за користування кредитом. Укладений кредитний договір виходить за рамки дрібного побутового. Про отримані за кредитним договором кошти чоловік їй не повідомляв, на потребу родини не витрачалися. Жодної згоди усної чи письмової на укладення договору вона не надавала всупереч положенням ст. 65 СК України. Тому просила визнати недійсним кредитний договір №014/17-22/2476-70, укладений 19.12.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]. У судове засідання позивач не з'явилася, направила до суду заяву від 24.10.2014 року, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення повістки, в судове засідання не з'явився, причину неявки не повідомив. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» також не з'явився в судове засідання, направив письмову заяву від 29.10.2014 року про розгляд справи за його відсутності, а також письмові заперечення, в яких послався на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечує проти задоволення позову [PERSON], оскільки її посилання на те, що вона до квітня 2014 року не знала про факт укладення кредитного договору її чоловіком та про отримання ним коштів в розмірі 31500 доларів США, не відповідають дійсності. Так, згідно заяви, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області 19.12.2006 року за реєстровим №3872, позивач [PERSON] дала згоду на укладення договору застави транспортного засобу її чоловіком - відповідачем [PERSON] з метою забезпечення його кредитних зобов'язань перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/17-22/2476-70 від 19.12.2006 року, копію якої вони надають суду. Отже, на момент укладення кредитного договору позивачу було відомо про факт його укладення, тому просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. З наданої копії кредитного договору №014/17-22/2476-70 від 19.12.2006 року, вбачається, що [PERSON] отримав кредит у ВАТ «Райффайзен Бак Аваль» в сумі 31500 доларів США та зобов'язався повернути його в строк до 19.12.2013 року зі сплатою 14% річних за користування кредитом. Відповідно до п.2.1 кредитного договору кредитні кошти призначені для придбання транспортного засобу. З наданої Банком копії заяви позивача [PERSON], засвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області 19.12.2006 року за реєстровим №3872, вбачається, що вона дала письмову згоду на укладення договору застави транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля марки «Хонда», моделі «Аккорд», реєстраційний номер [NUMBER], її чоловіком - відповідачем [PERSON] з метою забезпечення його кредитних зобов'язань перед АТ «Райффайзен Банк Аваль». Далі в цій заяві зазначено, що транспортний засіб, який буде передаватися в заставу, є їхньою з ним спільною сумісною власністю, як такий, що набувався (а саме - купувався) у період перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому заявляє, що такий правочин відповідає інтересам сім'ї, та погоджується з тим, що умови договору застави транспортного засобу визначалися її чоловіком самостійно. Тобто, цією нотаріальною заявою спростовані твердження позивача в позові про те, що їй не було відомо про укладення кредитного договору її чоловіком та всупереч інтересам сім'ї і без її згоди. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ). Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Нотаріальною заявою позивач [PERSON] підтвердила, що придбаний на кредитні кошти автомобіль є їхньою сумісною власністю, як такий, що купувався в період шлюбу, тому її посилання на положення ст.65 СК України є безпідставним та суперечить фактичним обставинам по справі, встановленим судом. За ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання недійсним кредитного договору, з підстав передбачених ст.215, ст.203 ЦК України, ст.65 СК України, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог. Належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження підстав для визнання кредитного договору недійсним, позивачем не надано, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed