Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №17, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: 33000, м. Рівне, Рівненська обл. в будинку №7 по вул. Струтинської, що належить [PERSON] на підставі права власності, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» (ЄДРПОУ: 35326253, п/р 26507010332001 в ПАТ «Альфа-банк», МФО: 300346, Юридична адреса: 07400, Київська обл., м. Бровари, буд. Незалежності, 14), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1704/0708/55-027 від 30.07.2008 року, яка станом на 30.10.2015р. складає 533\~925,30грн., а саме:за кредитом 241\~702,17грн.;по відсотках 292\~223,13грн.;шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, а також стягнути витрати по оплаті судового збору у сумі 8008,88грн. В судове засідання представник позивача не зявився, однак подав до суду заяву, в якій просив розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON]А - адвокат [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, оцінивши їх в сукупності, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2 договору банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів. Разом із тим, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2 договору клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації.Разом з правами вимоги до фактора переходять всі повязані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обовязкових платежів. Внаслідок укладання вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008року., позичальником згідно якого є [PERSON] 30 липня 2008року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та фізичною особою громадянином [PERSON] було укладено кредитний договір №1704/0708/55-027. Відповідно до умов даного договору кредитор зобов'язувався надати відповідачу [PERSON] кредит у сумі 249\~000,00грн., що було виконане в повному обсязі. Згідно умов договору, [PERSON] зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором. Відповідно до Договору про передачу прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012року сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від Боржників, що здійснюється на підставі Договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між сторонами одночасно передаються права вимог за іпотечними договорами. З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором, 30 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], було укладено іпотечний договір №1704/0708/55-027-Z-1, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку майно, а саме: квартиру №17, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: 33000, м. Рівне, Рівненська обл. в будинку №7 по вул. Струтинської, що належить [PERSON] на підставі права власності.Сторони оцінили даний предмет іпотеки в 332\~198,00,00 грн.. Так, через неналежне виконання Відповідачем взятих на себе зобовязань, утворилась заборгованість, у звязку з чим за умовами кредитного договору та іпотечного договору [PERSON]було направлено «Повідомлення про усунення порушень, вимогу про добровільне виселення» за вих.№SD 15.11/2 від 25 листопада 2015року, якою від останнього вимагалось достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції, додатково зазначено, що у разі невиконання цієї вимоги буде розпочато звернення стягнення на предмет іпотеки, при цьому вимагалось добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, з обовязковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки вищевказана вимога виконана не була та зважаючи на невиконання [PERSON] зобовязань стосовно умов по поверненню кредиту, позивач скористався правом вимагати стягнення заборгованості по кредиту, за відсотками, за пенею з останнього за рахунок предмета іпотеки та звернувся до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотекив рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008 року, яка станом на 30 жовтня 2015 року склала 533\~925,30грн. Враховуючи положення ст. 10,11, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, якими кожна сторона, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справі №6-1825цс15 від 30 вересня 2015 року та у справі № 6-2123цс15 від 09 грудня 2015 року, які згідно приписів ст.360-7 ЦПК України є обовязковими, - за загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Оскільки представник позивача в судове засідання не зявився, а суд позбавлений можливості самостійно змінювати позовні вимоги та наводити відповідні розрахунки для цього, тому для суду залишаються незрозумілими підстави звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виниклої заборгованості саме в заявленому позивачем розмірі 533\~925,30грн., враховуючи, що згідно Рішення Рівненського міського суду від 27 жовтня 2015р., залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 грудня 2015р. (по справі за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 531\~273,08грн.), з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» саме за кредитним договором №1704/0708/55-027 від 30 липня 2008р. із застосуванням строку позовної давності, в межах трирічного строку позовної давності, стягнуто заборгованість та відсотки за користування кредитом в розмірі 160\~941,24грн. та пеню в розмірі 3\~869,19грн.. Разом з тим, за змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», зокрема ч.ч.1,2 даної норми визначено, щоу разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення, а ч.3 - регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України, які викладені в постановах№6-915цс15 від 02 вересня 2015року, №6-1630цс15 від 11 листопада 2015року, №6-1484цс15 від 21жовтня 2015року, №6-1061цс15 від 25 листопада 2015року, №1468цс15 від 07 жовтня 2015року, №6-875цс15 від 01 липня 2015року, №6-1049цс15 від 02 вересня 2015року, №6-1892цс15 від 30 вересня 2015року, №6-1033цс15 від 21 жовтня 2015року, №6-39цс15 від 18 березня 2015року, №6-447цс15 від 24 червня 2015року, №6-1469цс15 від 16 грудня 2015року. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Отже, у разі порушення права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Зі змісту вище наведених норм законодавства вбачається, що ефективним та вірним способом захисту одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок боргу є заявлення позовної вимоги про виселення мешканців з житлового приміщення предмета іпотеки. При цьому, важливо мати на увазі, що в разі, якщо житло, яке передане в іпотеку, придбане не за кредитні кошти, то в такому випадку закон ставить вимогу надавати інше постійне житло. Як встановлено в судовому засіданні, спірне іпотечне житло було придбане відповідачем не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а саме на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1683, в той час, як кредитний договір, за яким виникла заборгованість, укладений 30 липня 2008 року, відтак одночасно з вирішенням питання про звернення стягнення в рахунок боргу на квартиру №17по вул. Струтинської, 7, м. Рівне, згідно закону юридично правильно було б вирішувати питання виселення з наданням іншого постійного житла. Положеннями ст.16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд враховує, що положеннями ст.13 ЦК України визначенні межі здійснення цивільних прав, зокрема, ч.2,3 передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдавати шкоди довкіллю або культурній спадщині, при цьому, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч.2-5 ст.13 ЦК України, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом, серед іншого, суд може відмовити у захисті цивільного права або інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч.2-5 ст.13 цього Кодексу (ч.3 ст.16 ЦК України). Разом з тим, позивачем в предявленому позові вимоги про виселення не заявлено, а оскільки суд вирішує справу в межах заявлених позовних вимог, то задоволення даного позову призведе до грубого порушення житлових прав відповідача, що є недопустимим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.212 ЦПК України). За правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). В постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі №6-934цс15 зроблено висновок, що вирішуючи питання щодо матеріалів і документів для ухвалення відповідного рішення, судам слід враховувати, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи шляхом розяснення особам, які беруть учать у справі, їх прав і обовязків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у визначених процесуальним законодавством випадках. Таким чином, з огляду на вище наведене, надавши всебічну, повну та обєктивну оцінку зазначеним обставинам, наданим сторонами доказам та наведеним нормам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed