Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач в особі Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Філія «135 Домобудівельний комбінат» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», про витребування майна з чужого незаконного володіння. Мотивуючи свої вимоги тим, що 24 грудня 2016 року Філією «135 Домобудівельний комбінат» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на підставі наказу від 24 грудня 2016 року [PERSON] на сім»ю із однієї особи (нього) видано відомчий ордер № [NUMBER] на жиле приміщення [ADDRESS] як працівнику, який був прийнятий на роботу до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на посаду фінансового директора підприємства згідно наказу № 44/к від 26 квітня 2012 року. Відповідно до витягу з наказу Міністерства оборони України № 2-ДП від 25.02.2013 року по 16 квітня 2016 року [PERSON] тимчасово виконував обов»язки директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», а 30 червня 2016 року наказом № 101/к його звільнено з посади заступника директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки [PERSON] не є працівником Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», йому вручено вимогу щодо звільнення кімнати в гуртожитку, проте останній не звільняє житло. Вважає, що кімната перебуває у володінні відповідача незаконно, а тому підлягає витребування як з чужого незаконного володіння. В судовому засіданні представник позивача Богайчук Д.О., діючий на підставі довіреності від 03 січня 2018 року (а.с.75), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, тим самим поновивши права позивача. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 21 вересня 2017 року (а.с. 62), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на відсутність підстав для задоволення позову. В судовому засіданні представник третьої особи Зарицька Г.М., діюча на підставі довіреності від 04 січня 2018 року, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Судом встановлено, що на балансі Філії «135 Домобудівельний комбінат» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» як структурного підрозділу Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», згідно акту приймання - передачі від 01 грудня 2000 року, перебуває гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], тобто є відомчим житлом (а.с.22-27, 28-35). Правовідносини, що виникають у зв»язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд (ч.1 ст.4 ЖУ України). Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (ч.1 ст. 5 ЖК України). 24 грудня 2016 року Філією «135 Домобудівельний комбінат» Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на підставі наказу від 24 грудня 2016 року [PERSON] на сім»ю із однієї особи (нього) видано відомчий ордер № [NUMBER] на жиле приміщення [ADDRESS] (а.с.15, 16, 17), як працівнику, який був прийнятий на роботу до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на посаду фінансового директора підприємства згідно наказу № 44/к від 26 квітня 2012 року (а.с.17). Відповідно до витягу з наказу Міністерства оборони України № 2-ДП від 25.02.2013 року по 16 квітня 2016 року [PERSON] тимчасово виконував обов»язки директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», а 30 червня 2016 року наказом № 101/к його звільнено з посади заступника директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.21). Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Пунктом 17 Примірного положення передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Позивач вважає, що оскільки [PERSON] наразі не перебуває у трудових відносинах з Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», й безпідставно продовжує використовувати відомче (службове) житло, спірна кімната перебуває у володінні відповідача незаконно, а тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). З метою захисту порушеного права позивачем обраний спосіб його захисту на підставі ст. 387 ЦК України. Суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільного права та інтересу передбачений ч.2 ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд сприючи всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, з»ясовував питання правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, проте позивач наполягав на розгляді справи в обраний ним спосіб на підставі ст. 387 ЦК України. Суд, зважаючи на принцип диспозитивності, не вправі виходити за межі позовних вимог. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Невірно обраний спосіб захисту порушеного права підлягає відмову у задоволенні позову. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК).Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. При застосуванні положення ст. 387 ЦК України необхідно враховувати, що відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, тобто особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Важливою умовою є відсутність між позивачем і відповідачем зобов»язально-правових відносин щодо спірного майна. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ст. 387 ЦК України, у задоволенні позову необхідно відмовити. Правовідносини, що виникають у зв»язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed