Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

21.12.2017 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення надмірно виплаченої пенсії у загальній сумі 5 690,48 грн., в обґрунтування якого зазначало, що [PERSON] перебуває на обліку як отримувач довічного грошового утримання судді у відставці з 17.02.2016. На підставі протоколу від 21.07.2016 відповідачу призначене довічне грошове утримання судді у відставці, починаючи з 17.02.2016. В заяві про призначення довічного грошового утримання судді у відставці від 23.02.2016 відповідач був попереджений про необхідність надання інформації до Пенсійного фонду про зміни у своїй трудовій діяльності. Проте, в період з 24.03.2016 по 08.06.2016 відповідач працевлаштувався адвокатом та несвоєчасно повідомив про даний факт позивачеві, у зв'язку із чим утворилась переплата довічного грошового утримання судді у відставці в сумі 5 690,48 грн. Даний факт було виявлено 20.03.2017, після чого розпорядженням № 812661 від 20.03.2017 розмір пенсії було приведено у відповідність до норм чинного законодавства. В березні 2017 р. позивач направив на адресу [PERSON] листа про наявність переплати та її добровільне повернення, на що відповідач не погодився, про що повідомив листом від 14.04.2017. З наведених підстав позивач просив стягнути із [PERSON] на його користь 5 690,48 грн. (а.с. 1-3). Не погоджуючись із позовом, відповідач [PERSON] 29.01.2018 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що є необґрунтованим посилання відповідача на ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки у позовній заяві не вказано, яким чином встановлено та чим підтверджується фак виплати надміру щомісячного довічного утримання судді у відставці, а також внаслідок яких дій були виплачені надміру суми - внаслідок зловживань з боку відповідача або внаслідок подання страхувальником недостовірних даних. В Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженому Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1 (далі - Порядок № 3-1) відсутні посилання на необхідність надання суддею у відставці до органу ПФУ відомостей про працевлаштування, оскільки відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Крім того, позивач мав знати про взяття відповідача на облік платників єдиного внеску та платників податків і зборів від Запорізької ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області ще з кінця березня 2016 р., оскільки Порядком обліку платників єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим Наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 № 458, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1646/24178, передбачено передачу даних про взяття на облік платників єдиного внеску до органів Пенсійного фонду України. Крім того, вказує, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2016 у справі № 335/3100/16-а зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя призначити та виплатити [PERSON] щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, починаючи з 18.02.2016 в розмірі 86% заробітку судді без обмеження граничного розміру з урахуванням довідки про суддівську винагороду, виданої господарським судом Запорізької області від 17.02.2016.Постанова набрала законної сили 08.07.2016. Також, постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.05.2017 у справі № 808/903/17 задоволено позов [PERSON] та визнано протиправними дії УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є Центральне об'єднане УПФУ м. Запоріжжя щодо утримання з [PERSON] до місцевого бюджету податок з доходу фізичних осіб в сумі 3 851,13 грн. та до державного бюджету військового збору в сумі 444,65 грн. та стягнуто на користь [PERSON] вказані суми. Отже, до серпня 2016 р. позивач не нараховував та не виплачував йому довічне грошове утримання судді у відставці, яке було призначене лише на підставі протоколу 9186 від 21.07.2016 після ухвалення рішення Конституційним Судом України від 8 червня 2016 р. № 4-рп/2016. Позивач поновив свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю з 22.03.2016, та при подачі заяви від 23.02.2016 до органу ПФУ ще адвокатом не працював. В період з 24.03.2016 по 08.06.2016 відповідач не мав обов'язку подавати до органу ПФУ відомості про поновлення права на зайняття адвокатською діяльністю, оскільки в цей період позивач йому не нараховував та не виплачував довічне грошове утримання судді у відставці. Оскільки довічне грошове утримання судді у відставці призначене відповідачу лише 21.07.2016, дохід у вигляді грошового утримання було нараховано та виплачено органом ПФУ протягом серпня-вересня 2016 р., тому застосуванню підлягав Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час події, факту, та нормами якого встановлено, що пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку. Просив в задоволенні позову відмовити (а.с. 20-28). Крім того, 27.03.2018 відповідачем надані додаткові пояснення на позов, в яких посилається на рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 та вказує, що оподаткування щомісячного грошового утримання суддів зменшує його розмір та знижує досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, отже, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу не відповідає частині першій статті 126 Конституції України (а.с. 80-82). Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві, додаткових поясненнях, а також письмових поясненнях, поданих 06.07.2018, в яких відповідач наводить правові висновки Верховного Суду на обґрунтування своїх доводів. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Судом встановлено, що з 17.02.2016 [PERSON] перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримує довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Разом із тим, як випливає з матеріалів справи, із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] звернувся 23.02.2016 (а.с. 10) Проте, у призначенні довічного грошового утримання позивачем було відмовлено, що обумовило необхідність звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом. Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2016 у справі № 335/3100/16-а адміністративний позов [PERSON] задоволено, внаслідок чого зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя призначити та виплатити [PERSON] щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, починаючи з 18.02.2016 в розмірі 86% заробітку судді без обмеження граничного розміру з урахуванням довідки про суддівську винагороду, виданої господарським судом Запорізької області від 17.02.2016 (а.с. 29-32). Постанова набрала законної сили 08.07.2016. Як випливає із протоколу від 21 липня 2016 р. № 9186 довічне грошове утримання відповідачеві призначене з 17.02.2016 (а.с. 9). Таким чином, рішення про призначення [PERSON] довічного грошового утримання судді у відставці було прийнято лише 21 липня 2016 р., однак з 17 лютого 2016 р. З розпорядження від 20.03.2017 № 812661 випливає, що [PERSON] проведено перерахунок пенсії у зв'язку із працевлаштуванням (а.с. 8). Як зазначає позивач у позовній заяві, в період з 24.03.2016 по 08.06.2016 [PERSON] працевлаштувався адвокатом, про що не повідомив позивача, що і призвело до надміру виплачених сум довічного грошового утримання в розмірі 5 690,48 грн, що і є предметом даного спору. 23.03.2017 відповідачеві надіслано запрошення до управління Пенсійного фонду для вирішення питання щодо переплати пенсії. Листом від 14.04.2017 відповідач повідомив Центральне об'єднане УПФУ м. Запоріжжя, що заперечує проти повернення переплаченої суми (а.с. 10). За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною особою або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, поверненню підлягають лише кошти, якщо їх виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату, та в разі недобросовісності з боку набувача. За відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, такі кошти поверненню не підлягають. Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2014 у справі №6-151цс13 та від 02.07.2014 у справі № 6-91цс 14, а також постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 517/189/17 (провадження № 61-1511св17). В даному випадку позивач стверджує, що відповідач [PERSON] повинен був повідомити про працевлаштування адвокатом з 24.03.2016 орган Пенсійного фонду України, що є його обов'язком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Порядку № 3-1. При цьому, позивач не наводить конкретних пунктів та статтей вищезазначених нормативно-правових актів, які порушив відповідач. Той факт, що [PERSON] дійсно не повідомив позивача про відновлення дії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю з 24.03.2016, сторонами не заперечується. Разом із тим, як встановлено судом вище, довічне грошове утримання відповідачу було призначене лише після набрання законної сили постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2016 у справі № 335/3100/16-а, а саме відповідно до протоколу від 21 липня 2016 р. № 9186. Той факт, що у протоколі вказано про призначення вказаного грошового утримання з 17 лютого 2016 р. не спростовує факту не отримання відповідачем належних йому грошових коштів в період з 17 лютого 2016 р. по 21 липня 2016 р., оскільки фактична виплата, хоча і за минулий час, була проведена саме після складання протоколу від 21 липня 2016 р. № 9186. Відтак, за відсутності фактів призначення позивачем довічного грошового утримання судді у відставці та фактичної виплати сум в період з 17 лютого 2016 р. по 21 липня 2016 р., не можливо розцінювати як недобросовісні дії відповідача щодо не повідомлення позивача про своє працевлаштування у період з 24 березня 2016 р. по 8 червня 2016 р. Крім того, суд також звертає увагу на те, що є помилковими посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на положення, що регулюють порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначені Законами України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та «Про пенсійне забезпечення», оскільки в даному випадку мова йде не про пенсію, призначену відповідно до вказаних Законів, а про довічне грошове утримання судді у відставці, що призначене відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Конституційний Суд України у підпункті 6.2 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що "підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону України «Про судоустрій і статус суддів», законами України. Одержання суддею у відставці щомісячного довічного грошового утримання не може залежати від виконання ним іншої, зокрема оплачуваної, роботи. Законодавець може передбачати випадки припинення призначення та виплати (або часткової виплати) щомісячного довічного грошового утримання суддів, але тільки з підстав, що прямо впливають на статус суддів (набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді або припинення відставки у зв'язку з повторним обранням на посаду судді тощо)". У пункті 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 р. № 4-рп/2016 зазначено, що «суддя, який після виходу у відставку використовує конституційне право на працю, встановлене статтею 43 Основного Закону України, не може бути позбавлений гарантій незалежності судді, зокрема належного матеріального забезпечення судді у відставці (щомісячного довічного грошового утримання). Верховна Рада України, вносячи зміни до частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 щодо припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, які працюють на певних посадах, порушила конституційні гарантії незалежності суддів. Адже такі законодавчі зміни суперечать меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності, не відповідають принципу єдиного статусу всіх суддів України, оскільки запроваджують різницю між тими суддями у відставці, які працюють, і тими, які не працюють… Таким чином, положення абзаців першого, другого, третього, четвертого частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 стосовно зменшення розміру/припинення виплати суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання на період їх роботи на певних посадах, виконанні іншої роботи не узгоджуються з конституційними гарантіями незалежності суддів, а тому суперечать частині першій статті 126 Основного Закону України». Відтак, саме з боку позивача мав місце факт протиправної поведінки у вигляді не нарахування та не виплати відповідачеві протягом встановлених законом строків щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що було також встановлено постановою суду у справі № 335/3100/16-а, а тому відсутні підстави стверджувати про недобросовісність поведінки відповідача у даному випадку. Також, будь-яких доказів, які б свідчили про рахункову помилку з боку позивача, так і надання відповідачем завідомо неправдивих даних, які стали підставою для невірного обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, а також зловживань з боку відповідача при отриманні приведеної в позові суми, представник позивача суду не надав. Надані позивачем докази не доводять факту недобросовісного набуття відповідачем отриманих коштів у розмірі 5 690,48 грн., які є довічним грошовим утриманням судді у відставці, призначеним позивачем, а тому поверненню не підлягає. Таким чином, законні підстави для задоволення вимог Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя відсутні, з огляду на що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вирішуючи вимогу відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп., суд виходить з такого. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи. За змістом п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідач посилається на договір про надання правової допомоги № 19 від 16.01.2018, укладений між адвокатом Петренком А.В. та [PERSON] (а.с. 60-61), додатковий договір від 16.01.2018 (а.с. 62-64), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Петренка А.В. (а.с. 65), акт приймання-передачі виконаних робіт від 28.01.2018 (а.с. 66-67), квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1 від 28.01.2018 (а.с. 68), детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом Петренком А.В. (а.с. 70, 75). Вивчивши зміст даних документів, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову. В даному випадку справа не є складною, і тому в суду викликає сумнів кількість витрачених адвокатом годин на підготовку відзиву, вивчення практики застосування законодавства та юридичних консультацій. Крім того, як встановлено судом позивач сам є адвокатом, та всі документи підписував від свого імені, зокрема, відзив, додаткові та письмові пояснення, а тому участь іншого адвоката в цій справі є недоведеною. Тому, витрати відповідача на професійну правничу допомогу не можуть бути визнані судом обґрунтованими, а тому стягненню на користь відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed