Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

У квітні 2015 року позивачі звернулися до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служи України перебувало рішення Європейського суду з прав людини №13977/05 від 07 листопада 2013 року у справі «Віннік та інші проти України», яким було вирішено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними та сплати 2000 євро кожному заявнику, зокрема і позивачам. Вказана сума відповідно до рішення повинна мала бути нарахованою та конвертованою в національну валюту курсом на день здійснення платежу. Між тим, як зазначають позивачі, 29 липня 2014 року ними отримано суму 2000 Євро в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ, станом на 16 липня 2014 року, тобто за курсом 1595,3366 грн. за 100 Євро. В той час як 29 липня 2014 року, тобто на день здійснення платежу, офіційний курс НБУ складав 1610,3069 грн. за 100 Євро. Таким чином, вважають позивачі, виплати суми у гривневому еквіваленті була стягнута на їх користь у меншому розмірі, а саме на 299 грн. 41 коп. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачі просили стягнути з відповідача по 299 грн. 41 коп. на їх користь. У судове засідання позивачі не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивачів про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача проти позову та заява про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служи України перебувало рішення Європейського суду з прав людини №13977/05 від 07 листопада 2013 року у справі «Віннік та інші проти України», яким було вирішено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними та сплати 2000 євро кожному заявнику. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що воно стосується і позивачів, зокрема на користь кожного з позивачів стягнуто грошову суму у розмірі 2000 Євро. Вказана сума відповідно до рішення повинна мала бути нарахованою та конвертованою в національну валюту курсом на день здійснення платежу. 02 грудня 2013 року постановами старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження про стягнення з Держави України на користь позивачів вищевказаної грошової суми. Із доданих до заперечень матеріалів вбачається, що грошові кошти перераховані [PERSON] платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 16.07.2014 № 1525 у розмірі 31906,73 грн. (еквівалент 2000 євро) та [PERSON] платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 16.07.2014 № 1524 у розмірі 31906,73 грн. (еквівалент 2000 євро). 30 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень на підставі п. 8 ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з повним та фактичним виконанням рішення Європейського суду з прав людини. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивачі посилаються на те, що своїми діями Міністерство юстиції України порушило їх права та законні інтереси, що виразилось в неповній виплаті грошових коштів присуджених до стягнення у порядку визначеному рішенням Європейського суду з прав людини №13977/05 від 07 листопада 2013 року у справі «Віннік та інші проти України». Як вбачається з матеріалів справи, позивачі зверталися до Міністерства юстиції України з вимогою здійснити доплату їм різниці, однак вказана вимога була залишена відповідачем поза увагою. Відповідно до п 9 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення Європейського суду з прав людини підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до цього Закону, з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Абзацом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що виконання рішення - це, крім іншого, виплата стягувачеві відшкодування. Згідно з абзацом 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. При цьому ч. 5 ст. 8 цього Закону передбачено, що підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження. З огляду на положення вищенаведеної норми Закону безпосередня виплати коштів, про стягнення яких заявлено вимогу, проводиться органами казначейства. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 2 ст. 30 ЦПК України визначає, що відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Між тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачами в даному випадку фактично оскаржуються дії Казначейства та державного виконавця при виконанні ними рішення Європейського суду з прав людини. Разом з тим, вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій, згідно з пунктами 1, 3 частини першої статті 17 КАС України, віднесено до компетенції адміністративних судів. Таким чином, оскільки з метою захисту своїх прав позивачі звернулися з вимогами до особи, яка не порушувала їх прав та охоронюваних законом інтересів, позовні вимоги підлягають відхиленню як такі, що пред'явлені до неналежного відповідача. Разом з тим, позивачі не позбавлені права звернення до суду із вимогами про оскарження дій суб'єктів владних повноважень у порядку адміністративного судочинства. Крім того, суд надає оцінку тій обставині, що позивачі пред'являючи вимоги до Міністерства юстиції України про стягнення на їх користь спірних грошових коштів, обґрунтовують їх нормами, які регулюють зобов'язальні правовідносини. Разом з тим, зі змісту позовної заяви не вбачається, що відповідач перебуває з позивачами в будь-яких зобов'язальних правовідносинах. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed