Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до відповідача [PERSON] у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, посилаючи на укладенням між ними договору позики по борговій розписці остаточно просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за борговою розпискою від 04.02.2014 року (8000 доларів США) з розрахунку курсу долара станом на 07.09.2016 р. -26.848462 за долар США , що в еквіваленті розміру у гривнях -214787,70 грн. та судовий збір 2147.88 грн. 373024,36 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04 лютого 2014 році він [PERSON] (позикодавець) надав [PERSON] у позику грошові кошти, у розмірі 16 500 доларів США , з умовою їх повернення протягом двох місяців з моменту отримання коштів. Вказане підтверджується розпискою написаною відповідачем. Разом з тим після спливу вказаного строку, позичальник жодної суми позики йому не повернула, Посилаючись на те, що вказана розписка підтверджує факт укладення договору позики, однак відповідач ухиляється від повернення зазначених грошових коштів та по даний час їх не повернула, просив стягнути з відповідача [PERSON] з основної суми позики згідно розписки,лише частину боргу в загальному розмірі 8000 доларів США, що еквівалентно 214787,70 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі й відповідно просив позов задовольнити. При цьому, вказуючи на те, що відповідач порушила умови договору позики та не повернула борг як протягом строку визначеного в розписці від 04.02.2014 року , так і в подальшому, тому просив стягнути з [PERSON] частину суми основного боргу в розмірі -214787,70 грн . Також заперечував щодо наявності правових підстав для визнання договору позики а саме після У судовому засіданні представник позивача , заперечував проти обставин викладених у запереченні відповідача, пояснив, що дійсно у розписці є помилки щодо її форми та змісту, в тому числі визнає той факт що не зазначена дата отримання грошових коштів , однак вважає в день передачі грошових коштів фактично була складена вказана розписка відповідачем. Також вважає безпідставними доводи відповідача викладені в запереченні в частині неотримання нею грошових коштів та написання розписки, оскільки на їх спростування відповідач ненадала висновок почеркознавчої експертизи, з приводу того. що текст розписки написаний не [PERSON] В письмовому запереченні від 07 вересня 2016 року на позовну заяву відповідач [PERSON] просила відмовити в позові про стягнення боргу по розписці від 04 лютого 2014 року, зазначає, що вона жодного договору позики з позивачем не укладала і не підписувала, підпис, вчинений від її імені в розписці не її, грошові кошти у [PERSON] не позичала і не отримувала. Окрім цього в своєму запереченні відповідач зазначає, що розписка, яку позивач за позовом вважає належним та допустимим доказом укладення договору позики та формою даного договору, виходячи з її змісту, є нікчемною. Також посилається на постанові ВСУ від 02.07.2014 року по справі №6-79цс14 в якій зазначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З врахуванням даної правової позиції просить відмовити в позові про стягнення боргу,який вважає безпідставним . Просив врахувати її позицію при прийнятті судового рішенн викладену у запереченні.. Суд за згодою представника позивача, з урахуванням вимог ч.2 ст. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача. Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши представника позивача, суд дійшов наступних висновків. Предметом розгляду у дані цивільній справі є застосування 1046, 1047, 1049 ЦК України щодо змісту договору позики, його умов, моменту укладення, вимоги до письмової форми договору та правового значення розписки позичальника про отримання грошової суми. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач, звертаючись до суду з позовом до [PERSON] обґрунтував свої вимоги наявністю боргового зобов'язання останньої та надав на підтвердження відповідну розписку, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.. Зі змісту вказаної розписки від 04.02.2014 року убачається, що :» Я [PERSON] [NUMBER] від 26.12.2003 Тернопільським УМВС беру гроші 16.500 тис доларів в [PERSON] на два місяці. Також на вказаній розписці внизу проставлена дата 04.02.2014 р. На цій же розписці зразуж після напису дати містяться записи 23400 +600+300= 243000 підпис.- ( невідомо чий) , та під цими ж записами міститься запис номер мобільного телефона . Письмових доказів того, що сплачується борг по розписці від 04 лютого 2014 року або визнається по ній борг, позивачем не надано а відповідачем не визнається Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка категорично заперечує факт позики у позивачки 04.02.2014 року грошових коштів в сумі 16500 доларів та отримання нею цих коштів і складання нею розписки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України встановлено, «за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками». Статтею 1047 ЦК України передбачено, що «договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України «позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 вказаної статті, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок». Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен довести своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики і його умови. Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, суд вважає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми, а саме: борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказав, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли правовідносини позики, на підтвердження чого надана розписка, яку позивач вважає борговою і оригінал якої був досліджений в ході розгляду справи Однак, виходячи із змісту розписки , судом встановлено, що відповідач отримала грошові кошти, проте відсутні істотні умови договору позики, а саме зазначення, що кошти отримані саме у борг, - безперечні докази, які підтверджують отримання їх за договором позики відсутні .Також текст вказаної розписки не вказує на дату передачі відповідних грошових коштів відповідачу за позовом. Твердження представника позивача , що передача грошей відбулась у день написання вказаної розписки, тобто 04.02. 2014 року не може бути прийнято судом до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження такого факту з боку позивача та його представника не надано. При цьому суд виходить з положень статті 218 ЦК України, яка встановлює, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Окрім пояснень, з боку представника позивача, на підтвердження факту передачі коштів відповідачу у відповідні час та дату, доказів суду не надано та про їх наявність не зазначено. Відтак позивачем не доведений належними та допустимими доказами момент передання грошей відповідачу за позовом, що унеможливлює визначення моменту укладення відповідного договору позики між сторонами. Стосовно достовірності підпису відповідачки [PERSON] в розписці, судова почеркознавча експертиза не проводилася, а висновку експерта з цього приводу дано не було. Як убачається, представник позивача не спростував обґрунтованості заперечень [PERSON] про відсутність її підпису на розписці та написання такої ,те, що виконані від її імені в розписці від 04.02.2014 року записи , насправді виконані не нею. Отже, позивач належними та допустимими доказами, як того вимагають статті 58-60 ЦПК України, не довів факту укладання ним з відповідачкою договору позики, оскільки клопотання про проведення експертизи заявлено не було, а доводи проте. що таку експертизу повинна б була заявити відповідач. Є необґрунтованими. Сама по собі розписка, що надана позивачем , не вказує на момент та дату передачі грошей, проте за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання (Правова позиція Верховного Суду України, викладена у Постанові від 02.07.2014 року справі № 6-79цс14). Тобто, із даної розписки від 04.02.2014 р. неможливо встановити на яких умовах позивачем було надано грошові кошти відповідачці, дату отримання кошів та строк їх повернення. Крім того, розписка не містить підпису та повного найменування із зазначенням ідентифікуючих даних, іншої сторони договору, а саме [PERSON] на виконання вимог щодо письмової форми договору та його двосторонності. Суд виходить з того, що розписка, на яку посилається позивач як на доказ укладення угоди, не містіть суттєвих умов договору, тому не може бути прийнятою до уваги. Отже, з огляду на зміст розписки від 04 лютого 2014 року, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобовязань, які випливають із договору позики, а тому правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми боргу за розпискою суд не знаходить. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторінодному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. За таких обставин, суд, вважає, що доказів, які б у сенсі частин 1,2 статті 207 ЦК України підтверджували укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики у письмовій формі, не надано, відтак, відсутні правові підстави стверджувати, що між вказаними фізичними особами мав місце договір позики грошових коштів на підставі розписки. , оскільки відсутні істотні умови договору, а саме: кошти отримані у борг ( із зобов'язанням їх повернення), так і дати їх отримання. Суд вважає спірну розписку сумнівною та такою, що не відповідає вимогам ст.ст.1046, 1047 ЦК України. Спірна розписка не містить необхідних умов для подібного виду договорів. В розписці чітко не зазначена валюта переданих грошових коштів. Названа розписка не має достатніх ідентифікаційних ознак сторін, чіткого предмету зобов'язання. Крім того суд вказає, що розписка [PERSON] від 04.02.2014 року про отримання в [PERSON] грошових коштів в сумі 16500 доларів на два місяців не може бути визнана письмовою формою договору позики, оскільки розписка не підписана обома сторонами і її зміст не містить погодженої дії обох сторін. Наявна в справі розписка у сенсі положень частини 2 статті 1047 ЦК України може бути лише засобом доказування передачі визначеної грошової суми. Таким чином, суд приходить до висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими докази, що вказують на укладення відповідного договору позики між позивачем та відповідачем за позовом , а судом при розгляді справи не встановлено, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити . Разом з цим, суд також вважає за необхідне звернути увагу на зміст розписки, а саме : « …беру гроші 165000 доларів…». Згідно ч.1ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 вбачається, що відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. З наданих розписок у справі, неможливо встановити, які саме долари (якої іноземної держави: США, Австралії, Канади, тощо) були отримані відповідачем. Таким чином, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, на підставі чинного законодавства, враховуючи правову позицію Верховного Суду України , суд доходить висновку, що у задоволені позову необхідно відмовити. На підставі викладеного ,

Outcome: dismissed