Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернулася з цим позовом до суду. Свої вимоги мотивувала тим, що зареєстрована та проживає [ADDRESS], спільно з дочкою [PERSON], онуком [PERSON], онукою [PERSON]. За даною адресою також були зареєстровані та проживали її чоловік [PERSON], який помер в 2009 році та зять [PERSON], який помер в 2012 році. Вони проживали однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Відповідачка [PERSON] є матірю померлого [PERSON], тобто є його спадкоємцем першої черги. Згідно рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради від і [PERSON] надано земельну ділянку в постійне користування розміром 0,10 га для будівництва індивідувального будинку в [ADDRESS]. У 2000 році [PERSON] отримує державний акт на земельну ділянку. На даній земельній ділянці ними у 2000 році було розпочато будівництво житлового будинку та закінчено у 2004 році. 23 грудня 2004 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 14.12.2004 року №237/1, отримує свідоцтво про право власності на нерухоме майно на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Вказала, що у будівництві зазначеного житлового будинку безпосередньо приймали участь її покійний зять [PERSON], дочка [PERSON], покійний чоловік [PERSON] та вона, [PERSON], шляхом повного фінансування будівництва та особистою працею, тому на підставі ч.4 ст.368 ЦК України, набула право спільної сумісної власності на цей будинок з господарськими будівлями та спорудами. Посилаючись на викладене та частину 4 ст.368, ст.ст. 364, 368, 370 та 372 ЦК України позивач вважає, що вона, її дочка [PERSON] набули право власності по 1/4 частині житлового будинку [ADDRESS]. Також за життя набули права власності по 1/4 частині на зазначений житловий будинок її померлий чоловік [PERSON] та зять [PERSON]. Зазначені особи, в тому числі і вон,а відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України набули право власності і по ? частині земельної ділянки площею 0,10 га, на якій розташований побудований ними житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Оскільки [PERSON] є власником всього спірного будинку та земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, тому вважає порушенням своїх майнових прав, про що вона дізналася в липні 2014 року. Також вказала, що відповідно до ст.ст. 1226, 1225 ЦК України після смерті її чоловіка [PERSON] вона успадкувала 1/4 частину належного йому житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами та 1/4 частину земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, а взагалі має право на визнання за нею права власності по 1/2 частині спірних житлового будинку та земельної ділянки Просила суд визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 23 грудня 2004 року виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради на імя [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 грудня 2004 року №237/1, про визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS]; визнати недійсним Державний акт серії [NUMBER], на право приватної власності на землю площею 0,10 га, розташовану по [ADDRESS] виданий на імя [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 14.09.1999 року №163/1, за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1374; визнати за [PERSON] право власності по 1/2 частин житлового будинку загальною площею 318,6 кв.м., житловою 83,4 кв.м. та по 1/2 частин господарсь¬ких будівель і споруд по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га по [ADDRESS], для обслуговування її частини житлового будинку і господарських будівель, право приватної власності на яку було посвідчено Державним актом серії [NUMBER], виданого гр-ці [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись. Подали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги [PERSON] не визнала. У судовому засідання третя особа [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав. У судове засідання [PERSON] не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись. Третя особа звернулась до суду з письмовою заявою про слухання справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] визнала. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2015 року за заявою представника [PERSON] зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], про визнання права власності на частину спадкового майна за законом залишено без розгляду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована та постійно проживає [ADDRESS], спільно з дочкою [PERSON], онуком [PERSON], онукою [PERSON]. За даною адресою також були зареєстровані та проживали чоловік позивача [PERSON], який помер [INFO] року та її зять [PERSON], який помер [INFO] року. Рішенням виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 01 грудня 1998 року №131/8 [PERSON] надано земельну ділянку в постійне користування розміром 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва індивідувального будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На даній земельній ділянці згідно технічного паспорту БТІ від 14 травня 2014 року у 2004 році побудовано житловий будинок по [ADDRESS]. На підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 14 грудня 2004 року №237/1 [PERSON] 23 грудня 2004 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно витягу від 01 лютого 2005 року право власності [PERSON] на вищезазначене нерухоме майно зареєстроване в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації. [INFO] року помер [PERSON]. З матеріалів спадкової справи до майна померлого 24.02.2009 року [PERSON] вбачається, що спадщину після його смерті прийняла його дружина [PERSON]. Дочка [PERSON] відмовилась від спадщини на користь матері [PERSON]. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.09.2009 року на житловий будинок [ADDRESS] та на прості іменні акції з належними дивідендами по ним в кількості 210 штук, емітент - ВАТ Шляхо-будівельне управління №41, по 1/2 частці майна кожний. [INFO] року помер [PERSON]. Згідно спадкової справи до майна померлого [INFO] року [PERSON], спадщину після його смерті прийняли: дружина померлого [PERSON] та мати померлого [PERSON]. Діти померлого [PERSON] та [PERSON] подали до Вишневої міської державної нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] Спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [PERSON], окрім спірного майна по даній справі: житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,10 га, на якій розташований цей будинок. Частиною 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до положень ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Земельна ділянка площею 0,10 га, розташована по [ADDRESS] на якій був побудований спріний житловий будинок, була приватизована на імя [PERSON], що підтверджується виданим 02 лютого 2000 року на її імя Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], на підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 14.09.1999 року №163/1. Землю надано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1374. На підставі пояснень осіб, які беруть участь в розгляді справи, матеріалів справи, допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд приходить до висновку, що в період будівництва житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] її покійний чоловік [PERSON], дочка [PERSON] та покійний зять [PERSON] проживали однією сімєю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет; у будівництві зазначеного житлового будинку безпосередньо приймали участь [PERSON], її покійний зять [PERSON], дочка [PERSON], покійний чоловік [PERSON]. За взаємною домовленістю між ними, як членами однієї сім'ї, вони в 2000 році розпочали будівництво житлового будинку по [ADDRESS], яке було завершено в 2004 році. Даний житловий будинок будувався за їх спільні сумісні кошти та за рахунок їх сумісної праці. Так як відповідачці [PERSON] була виділена в постійне користування земельна ділянка то і право власності на побудований у 2004 році житловий будинок вона оформила на себе, про що не повідомила інших членів сімї. Відповідно до пояснень сторін та їх представників у липні 2014 року [PERSON] розповіла своїй матері [PERSON] про те, що право власності на будинок та земельну ділянку вона оформила лише на себе. Доказів на спростування даних тверджень суду подано не було. Після введення будинку в експлуатацію будинок був перебудований, був замінений дах будинку про що в судовому засідання розповіла представник відповідача [PERSON] Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що виготовлений ТОВ Виробниче обєднання технічної інвентаризації станом на 14.05.2014р. (а.с.8-11), в ньому зазначені самочинно збудовані або переобладнані: приміщення 1-7 площею 14,8 кв.м., приміщення 1-16 площею 13,2 кв.м., приміщення 1-17 площею 10,4 кв.м., приміщення Б площею 4,6 кв.м. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації № 146). Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.222009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі ДБН), відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не виникає право власності та не підлягають поділу (виділу) обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4. Методичних рекомендацій № 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання обєкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 04 грудня 2013 року у цивільній справі №6-130 цс 13, згідно якої обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. На підставі наведеного, встановлених судом обставин справи, що повязане із самовільним будівництвом, реконструкцією та переобладнанням спірного нерухомого майна, не дають можливості визнати право власності за позивачем на частку цього майна, тому суд в позові відмовляє в повному обсязі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed