Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

11 грудня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким: виділити з спільного майна, в натурі, належні на праві приватної власності [PERSON] (ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] ) 73/10000 частини Дачно-будівельного кооперативу «Сонячне», що складається з дачного будинку літ. «П» загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м - в самостійний об`єкт. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] ) право власності на одиницю об`єкту нерухомості - дачний будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона є власником 73/10000 частини Дачно-будівельного кооперативу «Сонячне», що складається з дачного будинку літ. «П» загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0483 га, що розташована в [ADDRESS] . Стверджує, що реалізувати своє право на виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та визнати своє право власності в досудовому порядку вона не має можливості, оскільки укласти нотаріально посвідчений договір про виділ частки нерухомого майна в натурі є неможливим у зв`язку із тим, що частки співвласників ДБК «Сонячне» в сумі не становлять одиницю, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач керуючий ГО «Сонячне» Матієнко Василь Григорович у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься його заява про визнання позову. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 16 березня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила земельну ділянку загальною площею 0,0483 га, що розташована на території Київського району міста Одеси по Фонтанській дорозі 76/3, надану для експлуатації дачних будівель. На підставі вказаного договору, [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю Серії Р1 № 468368, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1693/7058. 28 березня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар належні дарителю на праві приватної власності 73/10000 частини Дачно-будівельного кооперативу «Соняшне» розташованого в [ADDRESS] які складаються в цілому з однієї черепашникової дачі під літерою «П», загальною площею 45,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами : «П1 3а» - душ вбиральня, «П2 3а», «П3- 3а» - сараї, № 4-6 - огорожа, IV-VI - замощення, VII - водпров. Шахта, розташованих на земельній ділянці площею 0,0483 га. Звертаючись з даним позовом, [PERSON] бажає виділити свою частку 73/10000 частини Дачно-будівельного кооперативу «Сонячне», що складається з дачного будинку літ. «П» загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м - в самостійний об`єкт та визнати за собою право власності на одиницю об`єкту нерухомості - дачний будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Згідно з п. 1.2 Інструкції, затвердженої наказом №55 Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року №774/14041, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Слід зазначити, що позивач з клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи до суду не зверталась, натомість в матеріалах справи міститься висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна № 19.1127 від 14 листопада 2019 року складеного інженерами Південного бюро інжинірингу та технічної інвентаризації. Проте, суд критично ставиться до вказаного висновку, оскільки він містить посилання на технічну можливість виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, загальною площею 30,3 кв.м., в тому числі літньо житловою площею 25,7 кв.м. (дачний будинок літ. «П», який на момент дарування мав площу 45,7 кв.м.), у зв`язку з чим залишилось не зрозумілим, за рахунок чого площа належного позивачу нерухомого майна була зменшена та яким чином вказана обставина вплинула на частку позивача. Разом з тим, матеріали справи містять акт готовності об`єкта до експлуатації № 946 від 02.10.2009 року та свідоцтво про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області 02.10.2009 року за № 15000946, згідно з яким прийнято в експлуатацію індивідуальний дачний будинок з підвальним та мансардним поверхами загальною площею 381,9 кв. м, який відображений у технічному паспорті, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» станом на 31.07.2008 рік, як складова частина дачі [ADDRESS] 3А за [ADDRESS] : м [ADDRESS] . Вказане беззаперечно свідчать про виконані позивачем будівельні роботи, за якими було збільшено розмір площі спірного приміщення та, відповідно, і збільшена частка позивача. Однак, документів щодо набуття речових прав на дачний будинок з підвальним та мансардним поверхами загальною площею 381,9 кв. м. позивачем надано не було, а у висновку щодо технічної можливості виділу про останній взагалі не йдеться. Таким чином, залишилось не зрозумілим, що саме просить виділити позивач, враховуючи різницю в загальній площі дачі [ADDRESS] , а саме: 45,7 кв.м. у договорі купівлі-продажу; 30,3 кв.м. у висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна № 19.1127 від 14 листопада 2019 року та 381,9 кв. м в свідоцтві про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області 02.10.2009 року за № 15000946. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, питання щодо резервування адреси у відповідності до Положення про адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 липня 2009 року №809, позивачем вирішено не було, що підтверджується листом Юридичного департаменту на ім`я позивача від 16.03.2020 року. Суд звертає увагу, що порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції). За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб. Також у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що при виділі в натурі належної позивачу частки з нерухомого майна не будуть порушені права інших співвласників дачного кооперативу яких взагалі не залучено до участі у справі. Більш того, вимоги позову пред`явлені до неналежного відповідача - керуючого ГО «Сонячне» Матієнко Василя Григоровича, а від так, суд не бере до уваги визнання ним позову, так як його права жодним чином не порушенні. Більш того, згідно п. 5.3.1. Статуту Громадської організації «Сонячне», вищою посадовою особою Організації є Голова Організації, в той час як посада керуючого громадською організацією відсутня взагалі. Варто зазначити й те, що у відповідності до ч.3 ст. 364 ЦК України, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Для визначення технічної можливості виділу частки майна у натурі нотаріусу, крім правовстановлювальних (право підтверджувальних) документів, які вимагаються для посвідчення договорів відчуження нерухомості, подається також висновок щодо технічної можливості виділення частки у натурі (абзац третій пункту 59 Інструкції). Нотаріально посвідчений договір виділу є право встановлювальним документом на нерухоме майно згідно вимог Переліку право встановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5. Право власності на нерухоме майно, набуте за таким договором, підлягає реєстрації у органах, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і виникає з моменту державної реєстрації (ч. 1 ст. 182, абзац третій ч. 2 ст. 331 ЦК, ч. 6 ст. 3, ст. 4 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно"). Водночас сам договір про виділ у натурі частки нерухомого майна державної реєстрації не вимагає. Договір про виділ частки має наслідком припинення права спільної часткової власності тільки для того учасника, який реалізував право на виділ. Згідно ж зі статтею 5 ЗУ «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Проте, матеріали справи не містять доказів звернення як до співвласників дачно-будівельного кооперативу так і до нотаріуса, таким чином, позивач звернувся до суду без врегулювання вказаного питання шляхом мирного укладання нотаріально посвідченого договору про виділ у натурі частки з нерухомого майна, оскільки судом не вставлено перешкод у вчиненні відповідних дій або ухилення відповідачів від укладання вказаного правочину. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом тривалого розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі наведенного,

Outcome: dismissed