Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

06 липня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір позики від 01 червня 2010 року, укладений між нею та відповідачем, а також визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], та автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER]. В уточненій позовній заяві позивач посилається на те, що 01 червня 2010 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого відповідачем були передані позивачу грошові кошти у розмірі 35000 доларів США. На виконання вказаного зобов'язання 03 липня 2013 року нею було повернуто відповідачу грошові кошти в розмірі 280000 грн. в присутності двох свідків. Повернуті кошти були використані відповідачем на придбання квартири за адресою: [ADDRESS], та автомобіля марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER]. Як стверджує позивач, договір позики був укладений нею під впливом тяжкої обставини, тому вона просить суд визнати укладений договір позики недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, а також визнати право власності на майно відповідача, придбане ним за повернені нею кошти (а.с. а.с. 3-4, 12-13). [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, згідно якої просив відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON], визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], та автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER], а також стягнути з нього на користь відповідача [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля (а.с.23-25). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання недійсним договору позики та визнання права власності - відмовлено. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та стягнення компенсації - задоволені. Визнано за [PERSON], право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 54,1 кв.м. Опис об'єкта нерухомого майна: трикімнатна квартира [NUMBER] у житловому будинку літ. А-5, що складається з: 1,2 - коридор: 3, 4, 5, 7, 12, 13 - кладові; 6 - кухня; 8 - туалет; 9 - ванна кімната; 10, 11, 14 - житлові кімнати, I, II - балкони. Стягнуто з [PERSON], на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки ТОYОТА RАV4, двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], в розмірі 104988 грн. 50 коп., припинивши право власності [PERSON], на 1/2 частину автомобіля марки «ТОYОТА RАV4», двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER]. Визнано за [PERSON] право власності на автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], зареєстрований 05 липня 2012 року за [PERSON], [INFO]. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення зустрічного позову та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Враховуючи, що апелянт фактично не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду в частині задоволення зустрічного позову скасувати. Судом 1 інстанції встановлено, що з 02 вересня 2011 року по 30 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано 05.07.2012 року автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER], право власності на який зареєстровано за [PERSON], та 24.07.2013 року квартиру [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON] Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання за [PERSON], права власності на [ADDRESS], суд 1нстанції дійшов висновку, що спірна квартира була придбана [PERSON] за особисті кошти, а тому за ним слід визнати на неї право особистої приватної власності. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на автомобіль марки ТОYОТА RАV4 та стягнення на користь відповідача [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, суд 1 інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний подружжям і є їх спільною сумісною власністю, а тому, враховуючи, що він є неподільною річчю, на підставі ст.. ст. 60, 69 - 71 СК України, можливим визнати право власності за [PERSON] на автомобіль та стягнути з нього на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 104988 грн. 50 коп. , яка визначена відповідно до інформаційної довідки щодо орієнтовної вартості спірного автомобіля, та становить 209977 грн. 00 коп. Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів не погоджується виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2011 року по 30 вересня 2013 року. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано 24.07.2013 року квартиру [ADDRESS] та 05.07.2012 року автомобіль марки ТОYОТА RАV4, 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER]. Право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON], а на автомобіль за [PERSON] Що стосується позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру, які були задоволені судом 1 інстанції шляхом визнання його особистої приватної власності на неї, то колегія суддів вважає, що в цій частині висновки суду 1 інстанції є необґрунтованими та такими що не відповідають обставинам справи, що призвело до порушень норм матеріального та процесуального права, при цьому суд 1 інстанції вийшов за межі заявлених позивачем за зустрічним позовом позовних вимог. Так, під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, 24.07.2013 року було придбано спірну квартиру [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON] і яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 3 ч.1 ст. 57 ЦК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що [PERSON] посилався на те, що він придбав спірну квартиру за особисті кошти, однак з позовною вимогою про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю не звертався, а суд 1 інстанції, вийшовши за межі заявлених ним позовних вимог, визнав за ним право на спірну квартиру, як на особисту приватну власність, дійшовши передчасного висновку, з яким не погоджується колегія суддів, що вона 24.07.2013 року придбана саме за кошти, які йому на виконання договору позики 03.07.2013 року повернула [PERSON] і які належали особисто йому. При цьому суд 1 інстанції не врахував, що з наявної у справі копії договору купівлі продажу спірної квартири (а.с.15-16) вбачається, що він укладався в інтересах сім'ї за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON], що відповідає вимогам ст.. 65 СК України, і ніяких посилань на те, що він купує квартиру за власні кошти і вона є його особистою приватною власністю в договорі немає. Що стосується позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на спірний автомобіль та стягнення на користь відповідача [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, які були задоволені, то колегія суддів вважає, що в цій частині висновки суду 1 інстанції також є необґрунтованими та такими що не відповідають обставинам справи, що призвело до порушень норм матеріального та процесуального права. Так, спірний автомобіль марки «ТОYОТА RАV4», 2010 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] було придбано 05.07.2012 року, право власності на який зареєстровано за [PERSON] і який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про розділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди повинні застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Стаття 365 ЦК України регулює припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. А частиною 2 вказаної норми передбачає, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на спірний автомобіль та стягнення на користь відповідача [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, суд 1 інстанції фактично вирішив спір про поділ майна подружжя, посилаючись на ст. ст. 69, 70 СК України, хоча вимоги про поділ майна подружжя [PERSON] у зустрічній позовній заяві не ставилися. При цьому суд не врахував положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, відповідно до яких, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у зустрічній позовній заяві не ставилося питання та судом 1 інстанції не вирішувалося щодо припинення права [PERSON] на частку у спільному майні, також судом 1 інстанції взагалі не встановлювалося чи згодна [PERSON] на присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль та чи було внесено відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, а тому безпідставно, з порушенням норм матеріального та процесуального права було задоволено зустрічні позовні вимоги в цій частині. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне, скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки якого не відповідають обставинам справи, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та стягнення грошової компенсації - відмовити.

Outcome: dismissed