Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, припинення права власності на земельну ділянку, визнання права власності на частину земельної ділянки. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братом та сестрою, які в свою чергу є сином та донькою відповідно [PERSON]. В 1981 році [PERSON] побудувала садовий будинок [ADDRESS]. [INFO] мати сторін [PERSON] померла. 13.03.2008 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Буренко О.М. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія [NUMBER] на земельну ділянку [ADDRESS]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.04.2013 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2013 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]. 22.01.2014 року позивач [PERSON] зареєстрував своє право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 29.08.2013 року відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду апеляційної інстанції повідомив, що він є власником земельної ділянки [ADDRESS], при цьому не надавши будь-яких документів. І тільки 6.10.2015 року, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач [PERSON] достовірно встановив право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 7.06.2013 року, який був посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушою О.В. Така угода є незаконною і підлягає визнанню судом недійсною, так як відповідно до ст.377 ЦК України до осіб, які набули право власності на житловий будинок автоматично переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 4.01.2013 року було накладено арешт на спірні садовий будинок та земельну ділянку. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2013 року накладений арешт на садовий будинок було залишено без змін, а арешт земельної ділянки був скасований і в цій частині було відмовлено у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову. Зазначений садовий будинок на момент продажу земельної ділянки перебував під арештом, накладеним судом, а тому нотаріус не мав права посвідчувати договір купівлі-продажу земельної ділянки, при цьому державний нотаріус повинен був витребувати документи необхідні для вчинення нотаріальних дій, чого не зробив. І тільки ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.11.2013 року арешт з вказаного будинку [NUMBER] був знятий. Крім того, обидва відповідачі розуміли, що укладена ними угода порушить права позивача, оскільки він буде позбавлений права на земельну ділянку, маючи при цьому у власності 1/2 частину садового будинку. За таких обставин просять визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки [NUMBER] недійсним, припинити право власності [PERSON] та [PERSON] на вказану земельну ділянку, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даної земельної ділянки. В судовому засіданні відповідач [PERSON] і він же як представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 4.01.2013 року було накладено арешт на спірні садовий будинок та земельну ділянку. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2013 року накладений арешт на садовий будинок було залишено без змін, а арешт земельної ділянки був скасований і в цій частині було відмовлено у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову. Зазначений судовий процесуальний документ було передано до реєстраційної служби і реєстрація арешту була знята. На момент укладення оскаржуваного договору земельна ділянка не перебувала під арештом, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень на об'єкти нерухомого майна. За таких обставин нотаріус мав всю необхідну інформацію і право посвідчувати договір купівлі-продажу земельної ділянки. Тому підстави для задоволення вимог позову про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним відсутні, а оскільки решта вимог є похідними від вказаної, тому в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Представник відповідача Головного територіального управління юстиції у м. Києві Колток О.М.в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Груша О.В. при посвідченні оскаржуваного договору діяла згідно чинного законодавства, будь-яких порушень не вчиняла, вона витребувала у сторін всі необхідні для посвідчення документи, а саме: свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.03.2008 року, державний акт на право власності на земельну ділянку, витяг з Державного реєстру обтяжень на об'єкти нерухомого майна, тощо, що дало право посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки. 3-тя особа реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність свого представника не зверталась. Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як передбачає ч.1, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Як вбачається зі змісту Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2013 року (а.с.22-28) позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братом та сестрою. Їх матір'ю була [PERSON]. В 1981 році [PERSON] побудувала садовий будинок [ADDRESS]. А [INFO] мати сторін [PERSON] померла. 13.03.2008 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Буренко О.М. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія [NUMBER] на земельну ділянку [ADDRESS]. Як наголошує ч.1, ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За приписами ч.1, та ч.4, ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.04.2013 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2013 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]. 22.01.2014 року позивач [PERSON] зареєстрував своє право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказані обставини не заперечувались в судовому засіданні сторонами по справі, а тому вони не підлягають доказуванню в даному цивільному провадженні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 4.01.2013 року було накладено арешт на спірні садовий будинок та земельну ділянку (а.с.34). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2013 року накладений арешт на садовий будинок було залишено без змін, а арешт земельної ділянки був скасований і в цій частині було відмовлено у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову (а.с.36-38). Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. 7.06.2013 року [PERSON] продала [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,0524 га, розташовану в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Грушою О.В. і зареєстрованого у реєстрі за №ІІ-1716 (а.с.60). Як вбачається із витребуваного судом у державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Груши О.В. пакету документів по укладенню вказаної угоди (а.с.60-78), державний нотаріус перед посвідченням договору отримала від продавця свідоцтво про право на спадщину за заповітом на об'єкт відчуження (а.с.63), державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.64), витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.65), з якого вбачається, що право власності на вказану земельну ділянку належало [PERSON], витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.66), кадастровий план земельної ділянки (а.с.67), відповідь КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" про відсутність реєстрації права власності станом на 22.04.2013 року на садовий будинок [ADDRESS](а.с.69), крім того нотаріусом була отримана інформація з витягу Державного реєстру обтяжень, реєстру речових прав на нерухоме майно та єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.70-72) про відсутність на 7.06.2013 року будь-яких зареєстрованих заборон на об'єкт відчуження. Позивач та його представник обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що державний нотаріус не здійснив витребування додаткових документів щодо реєстрації права власності на садовий будинок, посвідчив оскаржуваний правочин, який знаходився під арештом, а також згідно до ст.377 ЦК України до осіб, які набули право власності на житловий будинок автоматично переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений. Оцінюючи зміст позовних вимог та підстави його обґрунтування, суд приходить до висновку, що державний нотаріус Груша О.В. діяла в межах своїх повноважень і її дії регламентувались нормами чинного законодавства, оскільки перелічені вище судом документи складають необхідний їх перелік для посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, при цьому витяги з державних реєстрів вказували на відсутність будь-яких зареєстрованих у законному порядку заборон на земельну ділянку. Що стосується порушення ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, то на момент укладення оскаржуваного договору право власності на земельну ділянку належало [PERSON], а право власності на садовий будинок не було зареєстровано, що не спростовано позивачем та його представником. За таких обставин, враховуючи вказане обґрунтування позову, суд вважає, що підстави визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 7.06.2013 року відсутні. Оскільки інші вимоги позову, а саме: припинення права власності [PERSON], [PERSON] на дану земельну ділянку, визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину даної земельної ділянки є похідними від первісної вимоги визнання договору недійсним, тому вони також не підлягають задоволенню. Згідно ст.79; 88 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі, тому розмір судового збору, сплачений позивачем при зверненні до суду, також не підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: dismissed