Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В ході розгляду справи позивач змінила предмет позовних вимог (а.с.52-54). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилалася на те, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 16 березня 1996 року. В період шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано: автомобіль марки MERCEDES-BENZ ML-250 CDI 2013 року випуску, реєстраційний номер AE 7707 CP, свідоцтво про реєстрацію САР № 048380. Вона з відповідачем не може домовитись про порядок поділу спільно нажитого майна. Просила суд: поділити між [PERSON] та [PERSON] майно, що є об'єктом спільної сумісної власності та складається з автомобіля марки MERCEDES-BENZ ML-250 CDI 2013 року випуску, реєстраційний номер AE 7707 CP, свідоцтво про реєстрацію САР № 048380; визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля марки MERCEDES-BENZ ML-250 CDI 2013 року випуску, реєстраційний номер AE 7707 CP, свідоцтво про реєстрацію САР № 048380; визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля марки MERCEDES-BENZ ML-250 CDI 2013 року випуску, реєстраційний номер AE 7707 CP, свідоцтво про реєстрацію САР № 048380 та покласти судові витрати по відповідача. В судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову. Вказала, щопозовні вимоги [PERSON] є незаконними і необґрунтованими. [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі з 16.03.1996 року до 03.09.2014 року, шлюб розірвано за рішенням суду. Спірний автомобіль під час шлюбу в інтересах сім'ї проданий 11.08.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХХ 218587 на ім'я нового власника. Підстав для визнання права власності за позивачем і відповідачем на майно, яке перебуває у власності іншої особи, немає. Кошти від продажу автомобіля витрачені на потреби сім'ї, у якій на той час сторони вели спільне господарство, про що свідчить, зокрема, відкриття подружжям на ім'я позивача депозитного рахунку в ПАТ «Альфа-Банк», отримання нею коштів із сімейного бюджету, здійснення витрат на навчання сина [PERSON]. Таким чином, легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ ML\~250, CDI2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] проданий подружжям під час шлюбу і не підлягає поділу. Суд, заслухавши позивача, представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.03.1996 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року у справі про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В період шлюбу сторонами було набуто наступне майно: згідно до акту прийому-передачі № [NUMBER] від 29.05.2013 року та договору купівлі-продажу № [NUMBER] від 19.11.2013 автомобіль марки MERCEDES-BENZ ML-250 CDI 2013 року випуску, реєстраційний номер AE 7707 CP, свідоцтво про реєстрацію САР № 048380 був придбаний [PERSON] у ПП "[PERSON] і сини", в особі директора [PERSON] (а.с.\~12). Відповідно до довідки ГУМВС України в Дніпропетровській області управління державтоінспекції від 30.12.2014 року, станом на 30.12.2014 року легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ ML\~250, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САР № 048380,був перереєстрований з [PERSON] на іншого власника 11.08.2014 року (а.с. 11). Згідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ 218587 власником автомобіля MERCEDES-BENZ ML\~CDI 250, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] з 11.08.2014 року ( а.с. 62). За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається ( презумується), що воно є спільним. Відповідно до ст.65 СК України встановлено, що дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право звертатися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майн, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державній реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.22, 23, 24 Постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя наявне у нього на час розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Оскільки автомобіль був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, то такий автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У випадку відчуження одним з подружжя спільного майна проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя (абзац 2 пункту 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Суд критично відноситься до твердження позивача [PERSON] про те, що відповідач з квітня 2014 року по час розірвання шлюбу 03.09.2014 року проживав окремо, у зв'язку з чим вона не давала усної згоди на продаж спірного автомобіля, оскільки це спростовується наступним. Наявність сімейних відносин подружжя підтверджується спільним відпочинком [PERSON], [PERSON], і дітей: [PERSON] і [PERSON] в період з 01.05.2014 по 10.05.2014 року у Турції згідно придбаних в «АланТур» ваучерів і авіаквитків для всієї родини, а також спільний відпочинок [PERSON] і [PERSON] в період з 12.06.2014 року по 19.06.2014 року в Іспанії, що підтверджується ваучерами та авіаквитками. Тобто, автомобіль марки MERCEDES-BENZ ML \~CDI 250, 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER], проданий подружжям в період шлюбу, а саме 11.08.2014 року. На час розірвання шлюбу і розгляду судом позову про поділ спільного сумісного майна спірний автомобіль відсутній у позивача і відповідача. \~Тому, суд приходить до висновку, що надані позивачем та відповідачем та досліджені судом докази в їх сукупності, не дають підстав для визнання права власності на спірний автомобіль в рівних частках за кожним з подружжя, власником якого на даний час є інша особа, оскільки це впливатиме на права та обов'язки нового власника автомобіля, який не залучений до участі у справі, та призведе до порушення його прав. Виходячи із вищевикладеного, так як позивачем обрано такий спосіб захисту як визнання права власності на спірний автомобіль та оскільки на підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог, тому, оцінюючим докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed