Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

\~\~\~\~ \~ \~ 02.10.2017 року до суду надійшла заява від КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №3» про продовження примусової госпіталізації [PERSON]. \~\~\~\~\~ \~ Ухвалою суду від\~ 03.10.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. \~\~\~\~\~\~ В заяві вказано, що з 21.06.2017 року [PERSON], [INFO], недієздатний, інвалід 2 гр., перебуває на стаціонарному лікуванні у КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №3» в примусовому порядку. 03.04.2017 року Суворовським районним судом м. Одеси винесено рішення про продовження його примусової госпіталізації. Також підтвердженням щодо продовження його примусової госпіталізації слугує висновок комісії лікарів-психіатрів Одеської обласної психіатричної лікарні №3 від 25.09.2017 року. У звязку з вищевикладеним заявник просить суд надати згоду на продовження госпіталізації особи [PERSON] \~ \~ \~ \~ У судовому засіданні представник КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №3» підтримав заяву про надання згоди на продовження примусової госпіталізації [PERSON] Також зазначив, що особа переведена з КУ «Одеський обласний медичний центр психологічного здоровя». На даний час, [PERSON] знаходиться у лікарні на лікуванні. Доставити його та його законного опікуна не виявилось можливим, оскільки у [PERSON] закритий перелом шийки лівого стегна зі зміщенням відламків. Та він перебуває у ліжку. Опікун [PERSON] є моряком та знаходиться у плаванні, а тому зявитись не зможе. \~\~\~\~\~ Лікар - психіатр також підтримав заяву у повному обсязі та просив суд її задовольнити. Також підтвердив пояснення представника заявника. Вказав, що йому необхідно продовження госпіталізації. \~\~\~\~\~ \~ Прокурор у судовому засіданні заяву про продовження примусової госпіталізації [PERSON] під час пояснень спочатку частково підтримала. Водночас, у судових дебатах просила суд відмовити у задоволенні заяви, оскільки після вивчення матеріалів та пояснень сторін, вважає, що підстав для задоволення заяви не має. \~\~\~\~\~ \~ \~ [PERSON] у судовому засіданні присутній не був. Разом з цим, до суду від лікаря-психіатра надана заява про розгляд справи за відсутності [PERSON] від 03.10.2017 року. Більш того, надана довідка, з якої вбачається, що останній має закритий перелом шийки лівого стегна, та не має змоги рухатись. Законний опікун [PERSON] у судове засідання також не зявився. Водночас, представник закладу повідомив, що останній є моряком та перебуває у плаванні за межами України. Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "[PERSON] проти України"). З огляду на вказане та вислухавши думку учасників судового засідання про продовження розгляду справи за відсутності [PERSON] та його опікуна [PERSON], суд продовжив розгляд справи на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи. \~\~\~\~ \~ \~ Вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що\~заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. \~\~\~\~ Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку (п. 9 ч. 2\~ст. 234 ЦПК України) \~ Рішення про відмову в задоволенні заяви про продовження амбулаторної психіатричної допомоги, продовження госпіталізації, а також рішення про задоволення заяви фізичної особи чи її законного представника є підставою для припинення надання зазначеної примусової психіатричної допомоги (ч. 3\~ст. 282 ЦПК України). \~\~\~\~\~ \~ \~ Судом встановлено наступні обставини. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2015 року призначено [PERSON], [INFO], опікун над недієздатним [PERSON], [INFO] \~\~\~\~ \~ Рішенням \~Суворовського районного суду м. Одеси від 03.04.2017 року продовжено примусову госпіталізацію [PERSON] до КУ «Одеського обласного центру психічного здоровя», проте не більш ніж до 03.09.2017 року\~ (а.с.3). \~\~\~\~\~\~ \~ Згідно ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу», перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Разом з цим, судом встановлено та під час пояснень представника закладу, що [PERSON] знаходиться на даний час на лікуванні у їх закладі. Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси примусове госпіталізація продовжена 04.03.2017 року, проте не більше ніж до 03.09.2017 року, проте з заявою до суду звернулись лише 02.10.2017 року. Доказів, які б підтвердили утримання особи на госпіталізації у психіатричному закладі з 03.09 по 02.10.2017 року не надано. Посилання лікаря-психітра на помилку у судовому рішенні, що саме до 03.10.2017 року має утримуватись особа, нічим не спростовується та лише його здогадками. Суд вважає зазначені дії неприпустимими з боку медичного закладу, які порушують права людини. \~ \~ Більш того, відповідно до заключення\~ комісії лікарів-психіатрів КУ «Одеська обласна психіатрична лікарня №3» від 25.09.2017 року хворий [PERSON] потребує продовження примусової госпіталізації у вказаному вище закладі (а.с.2). У висновку комісії лікарів-психіатрів зазначено, що [PERSON] потребує направлення в суд для вирішення питання про доцільність продовження примусової госпіталізації, оскільки він виявляє реальні наміри вчинити дії, які являють небезпеку для оточуючих. Водночас, у висновку [PERSON] на лікування не згодний, що свідчить про порушення вимог діючого законодавства щодо утримання особи у психіатричному закладі без відповідного дозволу, починаючи з 03.09.2017 року. В той же час , лікар-психіатр [PERSON] в судовому засіданні не зміг пояснити в чому полягає небезпечність [PERSON] для нього самого та оточуючих , а також не зміг привести приклади та вказати дати коли [PERSON] виявляв агресію. Навпаки, психіатр зазначив, що він жодного разу не проявляв агресії. Окрім цього, не зрозумілим суду, яку агресію може становити [PERSON], у якого закритий перелом шийки лівого стегна зі зміщенням відламків та він лежить у ліжку. Лікар-психіатр повідомив, що приблизний термін лікування 3-4 місяці. В порушення ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~представником лікарні в судовому засіданні не було доведено та не надано доказів , що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Представник медичного закладу повідомив, що після переведення [PERSON] до їх закладу з 21.06.2017 року його законний опікун [PERSON] жодного разу до закладу не зявивися. Лише раз до хворого приїжджав племінник, який при зустрічі з ним відмовився його пізнавати. Згідно частини першої\~статті 29 Конституції України,- кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Разом з цим, суд зазначає, що не підлягають допиту як свідки недієздатні фізичні особи, а також особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у психіатричному лікувальному закладі і не здатні через свої фізичні або психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання (п. 1 ч. 1\~ст. 51 ЦПК України) . Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб) , які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обовязки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоровя недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобовязана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невідємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються\~Конституцією\~та законами України. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що\~ст. 5 Конвенції, разом із ст. ст. 2, 3, 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи\~(п. 30 рішення у справі\~МакКей проти Сполученого Королівства\~від 3 жовтня 2006 року) . В п. 1 ст. 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в п. 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до п/п (e) п. 1 ст. 5 Конвенції, а саме:\~за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є\~психічнохворою\~. Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи\~наявність психічного розладу,\~вимагає обєктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обовязкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу\~(п. 39 рішення у справі\~Вінтерверп проти Нідерландів\~від 24 жовтня 1979 року) . Цей суд також вказав, що\~хоча не завжди необхідно, щоб процедура за п. 4 ст. 5 Конвенції щодо психічнохворих осіб мала ті ж гарантії, що вимагаються за п. 1 ст. 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу, вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення свободи\~(п. 40 рішення у справі\~Горшков проти України\~від 8 листопада 2005 року) . В Резолюції Генеральної Ассамблеї Організації Обєднаних Націй\~Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги\~від 18 лютого 1992 року № 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватися на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16, 17) . [PERSON] Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року № 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (п. 7) . Згідно зі ст. 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними барєрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до п. 4 ст. 12 цієї конвенції держави-учасниці мають, зокрема, забезпечувати, щоб усі заходи, повязані з реалізацією інвалідами правоздатності, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Аналіз наведених міжнародних документів дає підстави для висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність психічнохворої особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її згоди. Держава, виконуючи свій головний обовязок\~утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ч. 2\~ст. 3 Конституції України)\~повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини. При цьому посилена увага має бути зосереджена на особливо вразливих категоріях осіб, до яких належать, зокрема, особи з психічними розладами. Європейський суд з прав людини, застосовуючи ст. 5 Конвенції, виходить із того, що ця стаття встановлює позитивний обовязок держави щодо захисту свободи осіб, які перебувають під її юрисдикцією, інакше існувала б значна прогалина в захисті від свавільного затримання, що було б несумісним з важливістю особистої свободи у демократичному суспільстві, тому держава повинна вживати заходів, що забезпечують ефективний захист вразливих осіб (п. 102 рішення у справі\~Шторк проти Німеччини\~від 16 червня 2005 року; п. 120 рішення у справі\~Станєв проти Болгарії\~від 17 січня 2012 року) (п/п 2.2. , 2.3. , п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-1/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної [PERSON] України з прав людини щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України\~Про психіатричну допомогу\~(справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу) № 2-рп/2016 від 01.06.2016 року) . Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч.\~здоровя людини, медичне втручання, («[PERSON] проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року). А тому суд зауважує, що питання надання або продовження психіатричної допомоги у примусовому порядку\~безперечно є втручанням у приватне життя [PERSON] в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Суд також зазначає, що за відсутності згоди особи, (у висновку комісії лікарів психіатрів від 25.09.2017 року [PERSON] на лікування не згодний) суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя, шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Однак з цього приводу, суд зауважує, що жодних мотивацій у наявному у справі висновку комісії лікарів\~психіатрів щодо неможливості забезпечити курс примусового лікування пацієнта амбулаторно в домашніх умовах в створеній «зоні комфорту» , немає, як і судом не отримано відповіді на питання в чому саме курс примусового лікування в амбулаторних умовах відрізнятиметься від курсу лікування на психіатричному стаціонарі, оскільки останній взагалі не може вставати у звязку з переломом. Окрім цього для суду взагалі є незрозумілим, чому лікарськими установами допущено утримання особи без дозволу та надання її згоди, не здійснено ніяких дії щодо повідомлення опікуна та відповідні опікунські органи, щодо неналежного виконання обовязків опікуном, який взагалі жодного разу не зявився до медичного закладу. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. Таким чином, враховуючи все вищевикладене, із врахуванням того, що особа, щодо якої вирішується питання про продовження госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку,\~[PERSON] не вчиняє та не виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, відтак суд дійшов висновку про те, що в задоволенні заяви необхідно відмовити за необґрунтованістю. \~ \~ \~

Outcome: dismissed