Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «М+М» про визнання наказу про звільнення за прогул незаконним, визнання недійсним запису в трудовій книжці, зміна часу та формулювання підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 10.11.2014 року він був прийнятий на посаду водія автобусів усіх марок підприємства ТОВ «М+М», надалі (відповідач у справі), що знаходиться за адресою м. Канів Черкаської області, вул. Леніна 188/2, згідно наказу №3 п.29 від 10.11.2014 року. Однак, 14.04.2015 року на підставі Наказу №12 від 14.04.2015 року, виданого директором ТОВ «М+М», [PERSON], був звільненим із займаної посади водія автобусів усіх марок на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із вчиненням ним прогулу без поважних причин, про, що свідчить запис в трудовій книжці позивача від 14.04.2015 року за № 22. З актом від 12.04.2015р.,13.04.2015р. та 14.04.2015 року про прогул та актом про відмову від дачі пояснень та наказом про звільнення безпосередньо 14.04.2015 року ознайомлений не був. В спростування цих актів вказує наступне: 12 квітня він на роботі не був по причині того, що то був неробочий день неділя, церковне та державне свято «Вознесіння Господнє-Паска», і у нього був вихідний, не дивлячись на те, що і наступний день 13.04.2015 року теж був вихідний позивач згідно вказівки вийшов на роботу, але автобус на рейс не вийшов по причині поломки.13.04.2015 року та 14.04.2015 року позивач разом зі своїм змінником з 08.00 до 17.00 год. ремонтували автобус. 15.04.2015 року позивач на роботу не вийшов тому, що ремонтуючи автобус, простив і захворів. Таким чином, вважає, що його абсолютно безпідставно звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки позивач станом на 12,13,14 квітня 2015 року знаходився на робочому місці. Крім того, зазначає, що 30.04.2015 року позивач звернувся із заявою про звільнення його у звязку з погіршенням стану здоровя, тобто на підставі п.2 ст.40 КЗпП України: виявлена невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Вважає, що керівництво ТОВ «М+М», в особі директора [PERSON], умисно зволікало із видачею Наказу про звільнення його в звязку з невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, а протиправно звільнило його заднім числом, а тому згідно чинного законодавства України, за захистом та поновленням порушених прав звертається до суду та просить визнати незаконним наказ ТОВ «М+М» про звільнення [PERSON] № 12 від 14 квітня 2015 року, змінити формулювання наказу про звільнення та час звільнення [PERSON] № 12 від 14 квітня 2015 року в частині причин звільнення, а саме: п. 4 ст. 40 КЗпП України на п.2 ст. 40 КЗпП України, час звільнення з 14.04.2015 на 30.04.2015 року, а також зобов'язати відповідача - ТОВ «М+М» внести зміни до трудової книжки в частині підстави звільнення, вказавши як підставу звільнення п.2ст.40 КЗпП України та час звільнення 30.04.2015 року. Крім того, стягнути з ТОВ «М+М» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу і стягнути з ТОВ «М+М», компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, посилався на обставини викладені в позові, просить суд задовольнити їх повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача вимоги позивача не визнав, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову та посилався на обставини викладені в запереченні, а саме: 12.04.2015р., 13.04.2015р. та 14.04.2015р. відповідно до щоденного графіку виїзду транспортних засобів на лінію, автобус Богдан А-09201 ПЕ д.н.з. [NUMBER] був запланований на обслуговування декількох рейсів на міському маршруту загального користування в м. Каневі, відповідно до наказу по підприємству водій [PERSON] закріплений за вищевказаним транспортним засобом та повинен був 12.04.15р., 13.04.2015р. та 14.04.2015р. вийти на робоче місце. Однак, відповідно до доповідних записок на ім'я директора підприємства від чергових механіків КТП та чергових медичних працівників, які працювали у відповідний день повідомлено, що водій [PERSON] не з'явився на робоче місце, причин явки не повідомив. Відповідно до наказів №15/1 від 12.04.15р., № 15/2 від 13.04.2015р. та № 15/3 від 14.04.2015р. було створено комісію з питань трудової дисципліни. Даною комісією за результатами перевірки було складено акти про те, що водій [PERSON] був відсутній на робочому місці 12.04.15р., 13.04.2015р. та 14.04.2015р. без поважних причин, що призвело до невиїзду автобуса Богдан А-09201 ПЕ д.н.з. [NUMBER] на лінію та заміною даного транспортного засобу на інший. При цьому зазначає про те, що з 12.04.2015р. по 14.04.2015р. від водія [PERSON] до адміністрації підприємства не надходило жодних письмових пояснень щодо відсутності його на робочому місці. А тому, відповідно до вищевказаного 14.04.2015р. по підприємству було видано наказ № 12 щодо звільнення водія [PERSON] з роботи по п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з прогулом без поважних причин з виплатою компенсацій за 10 днів невикористаної відпустки. 14.04.2015р. в телефонній розмові з представником підприємства, водій [PERSON] відмовився від надання будь-яких пояснень з причин відсутності на робочому місці та від ознайомлення з наказом про звільнення № 12 від 14.04.2015р., по факту відмови від ознайомлення з наказом про звільнення на підприємстві було складено відповідний акт від 14.04.2015р. 05.05.2015р. гр.. [PERSON] листом був повідомлений про звільнення та проханням зявитися в адміністрацію підприємства для отримання трудової книжки та розрахункових коштів. представник відповідача зазначив суду, що звільнення позивача відбувалося з дотримання КЗпП України. Вислухавши позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 5 - 1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, серед іншого, правовий захист від незаконного звільнення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з записів в трудовій книжці, вбачається, що позивач [PERSON] на підставі наказу № 3 п.29 від 10.11.2014 року був дійсно прийнятий на роботу в ТОВ «М+М» на посаду водія автобусів усіх марок (а.с.6). Твердження позивача [PERSON] про те, що 12.04.2015 та 13.04.2015 року у нього були вихідний день, спростовується наданим до суду графіком роботи та відпочинку працівників на квітень 2015 року, який затверджено директором ТОВ «М+М» [PERSON], з якого вбачається, що у [PERSON] 12.04.2015р., 13.04.2015р. та 14.04.2015 року встановлені робочі дні (а.с.55-58). Також в суді не знайшло свого підтвердження пояснення позивача про те, що 13.04.2015 року та 14.05.2015 року автобус Богдан А-09201 ПЕ д.н.з. [NUMBER], який відповідно до наказу по підприємству був закріплений за водієм [PERSON] та запланований на обслуговування декількох рейсів на міському маршруту загального користування в м. Каневі знаходився в гаражі по причині поломки, оскільки згідно графіку роботи проведення ТО1, ТО2 та ремонту на квітень 2015 року - Богдан А-09201 ПЕ д.н.з. [NUMBER] 12.04.2015р., 13.04.2015р. та 14.04.2015р. не рахується як такий, що проходив ТО або ж ремонт (а.с.51-52). Більше того, з довідки, яка надана суду ТОВ «М+М» та сформована у відповідності до графіка роботи водія [PERSON] та журналів «Обліку виїзду та заїзду автотранспорту» та «Реєстрації передрейсового інструктажу з безпеки руху» за період з 01.03.2015р. по 17.04.2015р. видно, що 12.04.2015р. та 13.04.2015р. водій [PERSON] був замінений іншими водіями, а автобус Богдан А-09201 ПЕ д.н.з. [NUMBER] виїхав на рейс, 14.04.2015р. не виїжджав у звязку з тимчасовою відсутністю водія (а.с.50). Також в судовому засіданні свідками, які зазначені в позовній заві позивача не підтверджено факт того, що [PERSON] та його напарник-змінник 13.04.2015р. та 14.04.2015р. займались ремонтом вищевказаного автобуса, оскільки напарник-змінник [PERSON] пояснив, що в ті дні не працював, а протягом трьох днів святкував церковне свято, вживаючи при цьому спиртні напої. З п.1, 4, 6 ч.1, ч.2, 3 ст.36 КЗпП України вбачається, що підставами припинення трудового договору є: угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Так, прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого дня, а також відсутність без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно. Отже, склад прогулу, вчиненого за виною працівника, характеризується двома ознаками: а) відсутністю на роботі протягом робочого дня; б) відсутністю на роботі протягом дня більше трьох годин як безперервно, так і сумарно. Відсутність на роботі з поважних причин не можна вважати прогулом. У всіх випадках прогулу роботодавець повинен вирішити питання про поважність причин відсутності працівника на роботі. Якщо він вважає, що прогул був здійснений без поважних причин, він може розірвати трудовий договір з працівником. В свою чергу обовязок доводити поважність причини відсутності на роботі покладений на працівника. Виходячи із змісту ст. 147 КЗпП України, звільнення працівника за прогул є заходом дисциплінарного стягнення. Згідно вимог ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення працівника з роботи може мати місце за одноразовий випадок прогулу без поважних причин. Але таке звільнення є правом, а не обовязком роботодавця. Той факт, що позивач [PERSON] в період з 12.04.2015 року і до моменту звільнення був відсутній на робочому місці, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був підтверджений свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і доведений належними доказами, а саме: - копією Доповідної записки чергового механіка КТП від 12.04.15р. (а.с.26); - копією Доповідної записки чергового медичного працівника від 12.04.15р. (а.с.27); - копією Наказу №15/1 від 12.04.15р. про створення комісії з питань трудової дисципліни (а.с.28); - копією Акту від 12.04.15р. про відсутність працівника на робочому місці (а.с.29); - копією Доповідної записки чергового механіка КТП від 13.04.15р. (а.с.30); - копією Доповідної записки чергового медичного працівника від 13.04.15р.(а.с.31); - копією Наказу №15/2 від 13.04.15р. про створення комісії з питань трудової дисципліни (а.с.32); - копією Акту від 13.04.15р. про відсутність працівника на робочому місці (а.с.33); - копією Доповідної записки чергового механіка КТП від 14.04.15р. (а.с.34); - копією Доповідної записки чергового медичного працівника від 14.04.15р. (а.с.35); - копією Наказу №15/3 від 14.04.15р. про створення комісії з питань трудової дисципліни (а.с.36); - копією Акту від 14.04.15р. про відсутність працівника на робочому місці (а.с.37). З матеріалів справи встановлено, що з 12.04.2015р. по 14.04.2015р. від водія [PERSON] до адміністрації підприємства не надходило жодних письмових пояснень щодо відсутності його на робочому місці. До того ж, у відповідності до довідки, яка видана комунальним закладом «Канівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Канівської районної ради [PERSON] знаходився на амбулаторному лікуванні у лікаря ЗПСМ з 15.04.2015р. по 22.04.2015р. з діагнозом ГРВІ, гострий трахеобронхіт. Доказів поважності причин відсутності позивача на робочому місці з 12.04.2015р. по 14.04.2015р. в судовому засіданні не представлено. 14.04.2015 року наказом № 12 «Про звільнення» звільнено водія [PERSON] з 14 квітня 2015 року по ст..40 п.4 КЗпП в звязку з прогулом без поважних причин з виплатою компенсації за 10 днів невикористаної відпустки на підставі актів від 12, 13 та 14 квітня 2015 року (а.с.7). Актом від 14.04.2015р. на підставі наказу директора підприємства № 15/4 від 14.04.2015р. комісією зафіксовано факт відмови [PERSON] 14.04.2015р. від ознайомлення з наказом про звільнення № 12 від 14.04.2015р. (а.с.39). 05.05.2015р. [PERSON] листом був повідомлений про звільнення та проханням зявитися в адміністрацію підприємства для отримання трудової книжки та розрахункових коштів (а.с.11). Що стосується посилання позивача [PERSON] на те, що він подав заяву про звільнення 30.04.2015р. і його повинні були звільнити цього ж дня на підставі п.2 ст.40 КЗпП у звязку з погіршенням стану здоровя, то суд дані посилання до уваги не приймає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір,укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Суд вважає, що при звільненні позивача з займаної посади відповідачем було дотримано всіх вимог діючого законодавства. Щодо моральної шкоди, то слід зазначити таке. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні позивачем будь-яких доказів того, що зі сторони відповідача йому була спричинена моральна шкода суду не надано, а тому відсутні підстави для задоволені вимог позивача про стягнення моральної шкоди. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, а при звернені позивача до суду його було звільнено від сплати судового збору та враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed