Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання довіреності недійсною. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом позивача до відповідачки та АО «Максимальний захист» про визнання договорів про надання правової допомоги недійсними та в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом відповідачки до позивача про стягнення боргу. На час подання позовної заяви представництво інтересів відповідачки здійснює [PERSON] на підставі довіреності від 20.08.2019 року, посвідченої другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю. та зареєстрована в реєстрі за № 570/842 (далі - довіреність). Така довіреність видана на ім`я [PERSON] та [PERSON] [PERSON] є адвокатом згідно свідоцтва № 5485, виданого радою адвокатів Донецької області від 24.04.2019 року та здійснює адвокатську діяльність в АО «Максимальний захист» та є одним з його засновників. Вказує на те, що у випадку видачі довіреності на ім`я адвокатів має бути зазначено статус і членство в адвокатському об`єднанні. Крім того зазначив, що [PERSON] є керівником АО «Максимальний захист» та раніше був його засновником. Згідно рішення КДКА Київської області від 24.10.2018 року його право на зайняття адвокатською діяльністю було припинено. Вважає, що довіреність, видана відповідачкою [PERSON] на користь третіх осіб суперечить Положенню про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установках України, а також положенням ст.ст.1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Вказує на те, що видана довіреність впливає на його права та законні інтереси, оскільки треті особи беруть участь у справах проти нього в якості представників [PERSON] , а [PERSON] бере участь у судових засіданнях та подає процесуальні документи., а тому він є заінтересованою особою щодо оскаржуваного правочину. Враховуючи викладене, просить визнати довіреність від 20.08.2019 року, посвідчену другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю. та зареєстрована в реєстрі за № 570/842 недійсною. 17.02.2021 року позивачем подані додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що на примусовому виконанні в Оболонському РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 63660040 щодо стягнення з позивача на користь відповідачки судового збору у розмірі 2 305,20 грн. Дане виконавче провадження було відкрито за заявою представника стягувача [PERSON] - [PERSON] від 13.11.2020 року, повноваження якого підтверджувались оскаржуваною довіреністю та договором № 1502/19 про надання правової допомоги від 15.02.2019 року, укладений між АО «Максимальний захист» та відповідачкою та ордером, виданим на адвоката Опалюка С.В., а отже до заяви було одночасно додано два документи на підтвердження повноважень представника, з яких вбачається, що представництво ґрунтується саме на правовідносинах клієнта з адвокатом, а отже на думку позивача, оскаржувана довіреність має містити посилання на те, що вона видана адвокату. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки, який є третьою особою у справі [PERSON] , проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 20.08.2019 року відповідачкою було видано довіреність, посвідчена другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Бельгія Бодровою О.Ю. та зареєстрована в реєстрі за № 570/842 на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Відповідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.ст. 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з роз`ясненнями абзацу п`ятого п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, виходячи з положень цивільного законодавства, заінтересованою особою, яка наділена правом оспорювати правочин, що укладений без її участі між іншими особами, є та особа права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У даному випадку, звертаючись до суду з позовом про визнання довіреності недійсною, позивач вказує, що він є заінтересованою особою щодо оскаржуваної довіреності та вказував, що нею порушено його права, оскільки представники за оспорюваними договорами беруть участь у цивільних справах за його участю, беруть участь у судових засіданнях, подають процесуальні документи. Зі змісту оспорюваного правочину - довіреності, вбачається, що вона за своїм змістом є волевиявленням відповідачки, за яким довірені особи здійснюють представництво [PERSON] в державних установах, зокрема судах. Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що він не містить жодних положень щодо особи позивача та/або щодо належного йому майна (речей, майнових прав тощо). Суд не знаходить підстав вважати, що вчинення учасниками правочину процесуальних дій щодо [PERSON] після посвідчення довіреності свідчить про те, що при посвідченні оспорюваного правочину були порушені права та/або охоронювані законом інтереси позивача. Крім того, суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1-3 ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Право на професійну правничу допомогу гарантоване ст.59 Конституції України. Згідно Рішення Конституційного Суду України №23-рп/2009 від 30.09.2009 при розгляді конституційного звернення щодо офіційного тлумачення ч.1 ст.59 Конституції України, зазначено, що положення частини першої статті 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу" треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Звертаючись до суду з позовом до відповідача про визнання недійсною довіреності, виданої нею на ім`я своїх представників позивач допустив зловживання своїми цивільними правами, оскільки заявлені ним вимоги у випадку їх задоволення, призвели б до необґрунтованого обмеження права позивача на отримання професійної правничої допомоги, гарантованого Конституцією України. При цьому, суд враховує те, що дака довіреність видана на представництво інтересів відповідача не лише у судових провадження, іншою стороною в яких є позивач [PERSON] , а стосується представництва інтересів в будь-яких підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та галузевої приналежності в усіх органах державної влади з усіх питань, пов`язаних із захистом законних прав та інтересів. Право відповідача [PERSON] на вільний вибір представників для захисту своїх інтересів не може зазнавати невиправданих обмежень, зокрема за позовом інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. З урахуванням доводів, що викладені вище, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed