Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в березні 2017р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], треті особа [PERSON], [PERSON] про встановлення нікчемності договору від 17.05.2007 року купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки по вул. Микитинецька,9 в м. Івано-Франківську, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстрованим номером 1152 на спецбланку нотаріального документу серії ВЕО 522517; застосувати наслідки нікчемності договору від 17.05.2007 року купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки по вул. Микитинецька,9 в м. Івано-Франківську. Представник позивача в судовому засіданні 08.06.2017р. пояснення по суті позову надала, долучивши також до матеріалів справи і додаткові пояснення, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання 11.07.2017р. не зявився ні позивач, ні його представник, в якому суд завершив зясування обставин справи та перевірку їх доказами та перейшов до стадії дебатів (клопотання про перенесення справи від представника позивача надійшло до суду електронною поштою о 10.30, а судове засідання відбулося з 9.08год. по 9.53год., що підтверджується журналом судового засідання), в судове засідання 20.07.2017р. (стадія дебатів) сторона позивача знову не зявилася, подавши клопотання про перенесення розгляду справи, однак суд за дотриманням вимог строків розгляду справи та інших підстав (обставини справи зясовані, кожна сторона скористалась правом надавати докази, пояснення тощо), вважав за можливе завершення розгляду справи. Представники відповідача 1, 2 в судовому засіданні заперечили позовні вимоги просили в позові відмовити за їх безпідставністю, додатково зазначивши і пропуск позовної давності позивачем. Просили завершити розгляд справи після повторної неявки сторони позивача та зясованих судом обставин справи, зазначивши, що в провадженні в суді першої інстанції є значна кількість справ за позовом цього ж позивача, а тому він повинен також дотримуватись процесуальних прав та обовязків його як сторони (вт.ч. амбулаторне лікування представника з 12.07.2017р. не може слугувати підставою для його неявки на стадії судових дебатів). Третя особа без самостійних вимог 1, яка є одночасно представником третьої особи 2 за довіреністю, вважала вимоги позову такими, що не підлягають до задоволення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки по вул.Микитинецька,9 в м.Івано-Франківську. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач в позові зазначив, що такий договір він не укладав, про що свідчить наступне. В договорі зазначено місце реєстрації продавця [PERSON] - вул.Микитинецька,9 в м.Івано-Франківську, однак він був зареєстрований в [INFO], що свідчить про те, що паспорт нотаріусу він не надавав. Жодних коштів за відчуження даного нерухомого майна [PERSON] від покупця не отримував. Даний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом за №1152 (а.с.15-16), підставою чого була подальша реєстрація права власності на нерухоме майно за [PERSON] (а.с.21-24). Разом з тим, як свідчить перевірка Мінюсту України за результатами розгляду звернень [PERSON], 17.05.2007р. приватним нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу за іншим номером, а саме №1164 (а.с.34-35). У кримінальному провадженні, в якому досліджувались вчинені нотаріусом дії, вказано про занесені дані журналу реєстрації нотаріальних дій, нотаріальна дія посвідчення договору за №1152 стосувалась договору, де сторонами є інші громадяни (а.с.17-18). В подальшому [PERSON] відчужила дане нерухоме майно третім особам. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач 1 зазначила у письмових поясненнях та представник у судових засідання про те, що 17.05.2007р. при зверненні [PERSON] та [PERSON] щодо посвідчення Договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки по вул.Микитинецька,9 в м.Івано-Франківську, нею було отримано у [PERSON] всі оригінали документів на майно та інші необхідні документи від сторін договору (а.с.53), передбачені Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами від 03.03.2004р. №20/5 (п.61-64). Для встановлення осіб учасників цивільних відносин, нотаріусом отримано від кожного паспорт в оригіналі для огляду, про що було внесено в Реєстр для реєстрації нотаріальних дій за №1164 від 17.05.2007р. у відповідності до даної Інструкції, та повернуто кожній особі в т.ч. позивачу паспорт, при цьому вимоги на зберігання копії аркушів паспорта нотаріусом, чинна на той час Інструкція, не передбачала. Тому, на власний розсуд нотаріус залишила тільки здійснену власноручно копію паспорта окремих сторінок учасників правочину (а не всіх, на що звертає увагу позивач). Також, при посвідченні правочинів майнового характеру, нотаріусом було занесено дані ідентифікаційного коду осіб та залишено копії таких, але при проведенні запису в Реєстрі за №1164 від 17.05.2016р. ідентифікаційний код [PERSON] (ІПН [NUMBER]) вказаний помилково двічі. Таке виправлення нотаріусом дозволяється у будь-який час, проте не вчинено на сьогоднішній день, оскільки при постійних скаргах представника позивача у різні інстанції, є потреба уникнення зловживань чи перекручувань зі сторони [PERSON], в якого є копія такого запису в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Щодо внесених даних по місцю реєстрації продавця, то оскільки місце фактичного проживання було вказане ним - вул.Микитинецька,9 в м.Івано-Франківську, то з врахуванням можливостей фізичної особи мати декілька місць проживання, а не тільки по місцю реєстрації, нотаріусом було зазначено саме таку адресу. Так, був укладений договір купівлі-продажу, який сторони особисто підписали і внесено його в Реєстр для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим №1164, про що сторони договору також підписались і в Реєстрі (а.с.57-58). Договір складений в оригіналі у двох примірниках, один з яких залишився у нотаріуса за №1164 (а.с.52), що відповідає і внесеним всім записам Реєстру, а інший наданий покупцю [PERSON] на бланку ВЕО №562517 (а.с.54). Водночас, на її примірнику договору від 17.05.2007р. (бланк ВЕО №562517) був прописаний №1152 помилково замість 31164, що не є підставою нікчемності правочину, при цьому жодних претензій [PERSON] до нотаріуса не предявляла. Цей факт уже був предметом розгляду судами та надано оцінку такому (ухвала Апеляційного суду від 06.07.2016р.), при розгляді яких була також проведена експертиза належності підпису на оригіналі договору та заяві [PERSON] від 17.05.2007р. (на якій окрім підпису є також і рукописний його напис), якою підтверджено відповідність підпису саме [PERSON] (а.с.55-56). Відповідач 1 також звернула увагу і на те, що за №1152 на бланку серії ВЕО №562515 в Реєстрі було занесений і посвідчений інший договір (купівлі-продажу квартири), який не має відношення до даного предмета спору, а наступний бланк серії ВЕО №562516, 17.05.2007р. був зіпсований та надісланий з відповідним актом передачі зіпсованих бланків. Наступний бланк серії ВЕО №562517 і був якраз укладеним договором купівлі-продажу нерухомого майна, що виданий продавцю [PERSON] з внесенням до електронного Реєстру нотаріальних бланків 17.05.2007р. (на білому аркуші без бланку залишається у нотаріуса). За різного роду неправдиві покази та перекручування щодо дій нотаріуса [PERSON], також відкрите кримінальне провадження. Окрім того, [PERSON] уже оскаржував договір, який в подальшому був укладений в 2009 році [PERSON] ще у 2012 році, тому його доводи про незнання факту укладення договору в 2007 році, що оспорюється, є голослівним та недоведеним. Представник відповідача 2 заперечив позовні вимоги, суду пояснив що його довірителька та сам [PERSON] уклали між собою договір 17.05.2007р. за №1164, що і був посвідчений нотаріально. Його власноручний підпис і на договорі і в Реєстрі нот.дій, та поданій нотаріусу заяві підтверджений експертизою. Пропозиція на укладення такого договору виходила від продавця, саме він і займався підготовкою та збиранням документів. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як слідує з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.06.2015р., яким скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 09.04.2015р., було відмовлено в задоволенні позову (поданого в грудні 2012р.) [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 07.09.2009р., укладених між [PERSON] та [PERSON] домоволодіння та земельної ділянки по вул.Микитинецька,9 в м.Івано-Франківську та визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю (а.с.65-69). Апеляційним судом було встановлено що з 15.04.2005р. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі (укладено в м.Лас Вегасі, Штат Невада, США, доказ легалізації Сертифікату шлюбу відсутній), заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2009р. шлюб розірвано, та встановлено факт припинення фактично шлюбних відносин з 2007 року. Згідно договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки посвідченого 17.05.2007р. [PERSON] продав та передав [PERSON] домоволодіння та земельну ділянку по вул.Микитинецька,9 в м.Івано-Франківську, засвідчивши окремою заявою від 17.05.2007р., що у шлюбі не перебуває і є розлучений з 2000р. Також судом встановлено і обставину того, що в липні 2011 року [PERSON] звернувся з позовом в суд до [PERSON] про поділ майна спільної сумісної власності і рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30.08.2012р., залишеного без змін ухвалою від 08.02.2013р., йому у задоволенні позову було відмовлено, при цьому позивач [PERSON] при поділі майна не заявляв вимог та не зазначав про те, що поділу підлягає будинковолодіння та земельна ділянка в м.Івано-Франківську. Судом також встановлено правомірність відчуження у 2009 році спірного нерухомого майна [PERSON] на користь [PERSON], яка з 07.09.2009 року там уже проживає. Також, як слідує з наданих до матеріалів справи інших рішень суду, то в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.06.2015р. за нововиявленими обставинами, ухвалою цього суду від 22.09.2015р. (залишено без змін ухвалою ВССУ від 26.11.2015р.), 20.12.2016р., від 24.01.2017р. було відмовлено (а.с.59-64, 71-72). Зокрема, в ухвалі від 24.01.2017р. зазначено, що обставини наведені заявником (в т.ч. зіпсування нотаріусом бланку, неотримання коштів за продаж тощо) були предметом розгляду кримінального провадження, досліджувались судами різних інстанції, в наслідок чого їм була надана відповідна правова оцінка зокрема ухвала Апеляційного суду від 06.07.2016р. (судом зясовано що це оскарження постанови про закриття кримінального провадження в якій і виконувалась вищевказана експертиза підписів [PERSON]В.). Як слідує з матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.05.2017р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду від 11.07.2017р., в позові [PERSON] до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання порушеного особистого немайнового права щодо збирання та зберігання інформацію про його особу, визнання дій протиправними щодо використання даних позивача інформації при посвідченні договору за №1152, 1164 від 17.05.2007р., зобовязання вчинити дії (стягнення 1 000 000грн.)- було відмовлено. Судами встановлено, що нотаріусом було посвідчено договір за №1164 від 17.05.2007р. з занесенням відповідних записів даних в Реєстр. Також, що за вимогами.23 Інструкції 2004р., нотаріус вказує її імя, місце проживання особи, ідентифікаційний номер, такі дії нотаріуса не суперечать вимогам законодавства. Щодо наявності у продавця паспорта на час укладення договору на 5-тий день досягнення віку 45р. без фотокартки 45-річного віку, то за п.18 полдоження «Про паспорт громадянина України» з моменту виповнення відповідного вікув т.ч. 45 років, паспорт є дійсним протягом 1 місяця, і нотаріус може приймати такий паспорт (ст.43 ЗУ «Про нотаріат» коментар). Аналогічно надана судом оцінка і щодо зазначення нотаріусом місця фактичного проживання, а не реєстрації особи, то дії в цій частині визнані правомірними, оскільки з врахуванням ст.29 ЦК України нотаріус може записати місце проживання особи з її слів чи місце реєстрації особи за даними паспорта. Судом встановлено і факт підписання сторонами договору такого договору від 17.05.2007р., з врахуванням результатів експертизи. Тобто, оцінка певним обставинам справи яка повязана з укладанням спірного договору та його посвідченням, надана судами різних інстанції, і не потребує доказуванню. Не знайшло свого підтвердження і посилання позивача та його представника щодо того, що бланк серії ВЕО 562517 на якому знаходився оригінал договору, що зареєстрований за №1164, та помилково вказано №1152 (хоча позивач у позові зазначив бланк серії ВЕО 522517), нотаріусом було визнано чи заактовано зіпсованим. Таке твердження є голослівним, а як слідує з матеріалів справи попередній бланк, який немає відношення до спірного договору, був зіпсований та відправлений за відповідним актом як зіпсований. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача в письмових додаткових поясненнях від 03.03.2017р. суду також зазначила і те, що постановою окружного адміністративного суду м.Києва ві 19.01.2017р., яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2017р. було частково задоволено адміністративний позов [PERSON] до Мінюсту України, третя особа [PERSON]: визнано протиправним не проведення належної обєктивної та всебічної перевірки обставин, викладених в заяві позивача від 08.06.2015р., визнано неповною та недостовірною інформацію відповідача позивачу у відповіді від 08.07.2015р., зобовязано провести перевірку приватного нотаріуса [PERSON], та надати відповідь [PERSON] по його зверненнях (а.с.97-99). Судом було встановлено, що при перевірці не було досліджено всіх питань піднятих у зверненні [PERSON], в т.ч. щодо реєстрації номеру договору (№1152, 1164) та зіпсованого бланку, паспорт особи на час укладення договору не містив вклеєного фото 45-річного віку (12.05.2007р. виповнилось [PERSON] 45 років, а фото вклеїв аж 19.07.2007р.), не звернуто увагу щодо запису місця проживання в договорі і з реєстрацією в паспорті. По даній адміністративній справі відкрито касаційне провадження (ухвала ВАС від 25.05.2017р.-а.с.125). А тому, у разі здійснення такої перевірки та встановлення інших обставин, не встановлених по інших справах вже судами, позивач вправі клопотати про перегляд рішень судів. Також, на розгляді в суді першої інстанції перебуває і цивільна справа за позовом [PERSON] щодо оскарження договору купівлі-продажу за №1164 від 17.05.2007р. (суддя Пастернак І.А.), а також визнання договору купівлі-продажу №1152 недійсним (з інших підстав) (суддя Мелещенко Л.В.). Також, на розгляді в суді першої інстанції перебуває і цивільна справа за позовом [PERSON] щодо визнання права власності на нерухоме майно та витребування його з чужого незаконного володіння (суддя Антоняк Т.М.). Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Позивач просить визначити оспорюваний правочин нікчемним із застосуванням наслідків нікчемності. Термін "нікчемність правочину", передбачений ЦК. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемні та оспорювані правочини розрізняються: ступенем важливості дефектів у складі правочину; характером прав та інтересів, які порушено у зв'язку з укладенням правочину; судовим порядком встановлення недійсності правочину й незалежністю встановлення недійсності правочину від судового рішення; строками позовної давності, які встановлені для звернення до суду з приводу визнання правочину недійсним. При розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК, як розяснив ВСУ, необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК немає спеціальної підстави (норми) для цього. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову. Сторона позивача у позові, письмових поясненнях до позову та наданих суду поясненнях, щодо вимоги про визнання правочину нікчемним через його невідповідність вимогам законодавства не покликалась на норму конкретної статті ЦК чи й статті 203 як загальної, в чому саме полягає невідповідність його законодавству не зазначає. Разом з тим, суд розглядаючи даний спір трактує таке, як з застосуванням загальної норми статтю 203 ЦК України, що регулює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А тому, зважаючи на все вищевикладене, надаючи оцінку всім зібраним в сукупності доказам та обставинам справи, в т.ч. встановлених і на підставі рішень судів, суд прийшов до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Норми ч. 1 ст. 216 ЦК є загальними. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Зважаючи на недоведеність вимог щодо нікчемності правочину, суд і не задовольняє вимогу щодо застосування його наслідків, визнання правочину нікчемним, при цьому що відбувся і наступний перехід права власності про що вказано вище. Щодо самих визначень таких наслідків сторона позивача не заперечувала. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Щодо застосування відповідачами строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово під ставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення вцілому. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 203, 215-216 ЦК України,

Outcome: dismissed