Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

07 травня 2018 року [PERSON] звернулась до Білозерського районного суду Херсонської області із позовом до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому зазначила, що з 2003 року працює у Державному вищому навчальному закладі «Херсонський державний аграрний університет», з 18.04.2016 року займає посаду доцента кафедри економічної теорії та аналізу, що підтверджується копією її трудової книжки серії АХ №645049. Відповідно до наказу ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» №230/3 від 06.04.2018 року позивача було звільнено з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає дане звільнення незаконним, категорично не погоджується з вказаним наказом та просить визнати його протиправним і скасувати, оскільки прогулу з її боку не було, поновити її на посаді, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.04.2018 року до дня прийняття судового рішення, та середній заробіток в сумі 4531,45 грн. за час затримки виконання рішення суду про її поновлення на посаді у період з 13.03.2018 року по 27.03.2018 року включно. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що наказом Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» від 15.08.2017 року №446/3 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних мов праці. Вищевказаний наказ був оскаржений позивачем у судовому порядку та рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 12.03.2018 року у справі №648/2187/17 позов [PERSON] було задоволено частково, в тому числі скасовано наказ №446/3 від 15.08.2018 року про її звільнення та поновлено на посаді доцента кафедри економічної теорії та аналізу ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» з 28.08.2018 року, допущено до негайного виконання рішення суду в цій частині, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.08.2017 року по 12.03.2018 року в сумі 55613,25 грн. 19.03.2018 року після отримання повного тесту судового рішення позивач через свого представника направила заяву про поновлення на роботі до ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» з вимогою видати відповідний наказ та повідомити [PERSON] про дату та час, з яких остання може приступити до безпосереднього виконання своїх обовязків. Зазначає, що станом на цю дату до неї не надходило будь-якої інформації щодо виконання судового рішення. 27.03.2018 року представник позивача отримав лист від ДВНЗ «Херсонський державний університет», в якому було зазначено, що 13.03.2018 року з метою негайного виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі було видано наказ по університету №164/3 «Про поновлення на роботі [PERSON]В.» (до листа додано копію вказаного наказу), а також вказано, що позивач нібито без поважних причин не зявилась на роботі до 27.03.2018 р. та будь-які відомості щодо наявності поважних причин для цього відсутні. Крім того, представнику було повідомлено, що 20.03.2018 року університетом був надісланий лист щодо надання пояснень причин відсутності позивача на роботі за адресою її реєстрації, а саме: вул.Набережна, буд.13, с.Дніпровське, Білозерський район, Херсонська область, за якою позивач давно не проживає, про що було відомо відповідачу. З урахуванням викладеного вище, ректор ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» просив позивача надати письмові пояснення щодо її відсутності на роботі з 13.03.2018 року. Отримавши вищевказаний лист, в цей же день 27.03.2018 року, позивач надіслала відповідь на лист поштою, а наступного дня вручила його особисто начальнику відділу кадрів ДВНЗ «ХДАУ», в якому позивачем було зазначено, що будь-яких підстав для повідомлення про причини її відсутності на робочому місці 13.03.2018 року вона не вбачає, оскільки відповідач належним чином не повідомив її про видання наказу та поновлення на посаді та не ознайомив позивача з цим наказом, про цей наказ, позивач дізналась лише 27.03.2018 року та наступного дня з'явилась на робочому місті. 28.03.2018 року позивача ознайомили з наказом №164/3 від 13.03.2018 року про її поновлення на роботі, а також з актами про відсутність позивача [PERSON] на робочому місці у період з 13.03.2018 року по 27.03.2018 року включно. В цей же день-28.03.2018 року начальник в відділу кадрів вищевказаного навчального закладу вручила позивачу лист з вимогою щодо надання письмових пояснень про причини відсутності на робочому місці з 14.03.2018 р. по 27.03.2018 р. у строк до 30.03.2018 року, на який позивач відповіла, що не вбачає підстав для надання будь-яких пояснень, з тих же підстав, які були викладені нею раніше. З 28.03.2018 року по 06.04.2018 року включно позивач перебувала на робочому місці, проте відповідач не створив їй належних умов праці, позивач піддавалася тиску з боку адміністрації закладу та безпосереднього керівника, а 06.04.2018 року позивач [PERSON] була звільнена відповідно до наказу ДВНЗ «ХДАУ» №230/3 за порушення трудової дисципліни та відсутність на робочому місті упродовж 11 днів без поважної причини. В обґрунтування своєї позиції позивач зазначила, що видання наказу від 13.03.2018 року про поновлення на роботі не може вважатися виконанням судового рішення, оскільки відповідного запису у трудову книжку зроблено не було та цей запис внесли після 27.03.2018 року, в звязку з чим позивача не можна було вважати поновленою на посаді до 27.03.2018 року. При цьому, будь-яких письмових або телефонних повідомлень про видання цього наказу та поновлення її на посаді позивачу не надходило, через що вона була змушена 20.03.2018 року подати до Корабельного РВДВС у м.Херсоні виконавчий лист про її поновлення на роботі до примусового виконання. Вважала, що навіть після отримання її письмового звернення від 19.03.2018 року з проханням повідомити її про виконання судового рішення, відповідач, будучі достовірно обізнаним про місце проживання, місце знаходження та засоби звязку позивача та її представника, не повідомив позивачу про видання наказу 13.03.2018 року про поновлення на роботі та день, у який вона повинна приступити до виконання своїх обовязків, не витребував трудову книжку та не вніс у неї відповідний запис, що свідчить про відсутність наміру відповідача здійснювати фактичне поновлення позивача на посаді та надання їй можливості працювати. Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила про те, що заявлений [PERSON] позов є безпідставним та не підлягає до задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до наказу №446/3 від 15.08.2017 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України [PERSON] було звільнено з займаної посади з 28.08.2017 року. Вищевказаний наказ був визнаний протиправним та скасований рішенням Білозерського районного суду Херсонської області, [PERSON] було поновлено на посаді та рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. На виконання рішення суду ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» 13.03.2018 року видано наказ №164/3 «Про поновлення [PERSON]В.», що на думку представника позивача свідчить про негайне виконання рішення суду відповідачем. При цьому, відповідач вказав, що не міг внести запис до трудової книжки, оскільки [PERSON] не тільки не повернула трудову книжку, а й взагалі не вийшла на роботу. Вважає, що після проголошення судового рішення позивач повинна була особисто зявитися до відділу кадрів відповідача для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та повернути трудову книжку. Університет не мав можливості зробити відповідні записи у трудовій книжці, а також університет вжив вичерпних заходів для поновлення позивача на займаній посаді, проте остання з власної ініціативи не приступила до роботи ані в день її поновлення, ані наступного дня аж до 27.03.2018 року. При цьому зазначає, що роботодавцем вжито заходів до розшуку позивача-направлені запити до лікарень міста та області за її місцем знаходження та місцем реєстрації, а також до місцевого відділу Національної поліції, також направлені листи позивачу з вимогами пояснення причин її відсутності на робочому місці. Після того, як [PERSON] 28.03.2018 року зявилася на робочому місці, з огляду на відсутність поважних причин її відсутності на роботі з 14.03.2018 року по 27.03.2018 року включно, [PERSON] було звільнено за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Позивачем 27.07.2018 року подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що доводи відповідача, зазначені у відзиві не відповідають дійсності, оскільки відповідач не вжив заходів до поновлення позивача на посаді, видавши наказ 13.03.2018 року про поновлення на роботі не ознайомив з ним позивача під підпис та не вніс відповідного запису до трудової книжки, вважала що видання наказу про поновлення позивача на посаді мало формальний характер, оскільки відповідач з моменту поновлення на посаді намагався зробити все, щоб знову її звільнити. Нормативне обґрунтування позиції позивача по незаконному звільненню викладено в позовній заяві, натомість відповідач не надав належних та допустимих доказів та не виклав нормативно-правового обґрунтування законності такого звільнення. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтвердили викладені у позовній заяві обставини, підтримали заявлені позовні вимог та відповідь на відзив. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» в судовому засіданні позовних вимог не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, на підтвердження своєї позиції послався на письмові докази долучені до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши усі наявні у справі докази, оцінивши досліджені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, обєктивному та безпосередньому дослідженні усіх наявних у справі доказів в їх сукупності з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд встановив наступні обставини. Згідно записів у трудовій книжці серія АХ №645049 від 04.08.2008 року, [PERSON] з 01.09.2010 року на підставі наказу №168/3 від 30.08.2010 року переведена на посаду доцента кафедри економічної теорії та статистики, 18.04.2016 року вищевказана кафедра перейменована в кафедру економічної теорії та аналізу. Відповідно до запису №11 від 28.08.2017 року позивача було звільнено за п.6 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №446/3 від 15.08.2017 року, відповідно до запису №12 вищевказаний запис №11 є недійсним та [PERSON] поновлено на посаді доцента кафедри економічної теорії та аналізу з 28.08.2017 року відповідно до наказу №164/3 від 13.03.2018 року, згідно із записом №13 від 06.04.2018 року [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України на підставі наказу № 230/3 від 06.04.2018 року. Відповідно до рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 12.03.2018 року у цивільній справі №648/2187/17 позов [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» задоволено частково. Скасовано наказ Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» №446/3 від 15.08.2017 року в частині звільнення [PERSON] та поновлено її на посаді доцента кафедри економічної теорії та аналізу, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 55613,25 грн., інші виплати та процесуальні витрати. Наказом Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» №164/3 від 13.03.2018 року «Про поновлення на роботі [PERSON]В.», позивача було поновлено на посаді доцента кафедри економічної теорії та аналізу на 1,0 ставки з 28.08.2017 року. Відповідно до наказу Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» №230/3 від 06.04.2018 року «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з займаної посади за порушення трудової дисципліни, прогул та відсутність на робочому місці впродовж 11 днів без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Підставами, які слугували для прийняття наказу, є доповідні записки та акти про відсутність позивача на робочому місці з 14.03.2018 року по 27.03.2018 року включно. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] оскаржує звільнення її з посади доцента кафедри економічної теорії та аналізу державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет», за прогул без поважної причини, оскільки стверджує, що керівництво закладу не здійснило її фактичного поновлення на посаді, не повідомило про видання відповідного наказу та не створило умов для того, щоб повідомлена своєчасно та належним чином особа приступила до виконання службових обовязків. Пунктом 4 статті 40\~КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, підставою для звільнення працівника з роботи відповідно до п.4 ст.40\~КЗпП України є прогул без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Зокрема для звільнення необхідна наявність таких умов, як протиправність дій (або бездіяльності) працівника, його вина, систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним. Відповідно до ст.147\~КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Звільнення за скоєння прогулу являється дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. За правилами ст.149\~КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Статтею 148\~КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Тобто, до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов'язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника. Як свідчать матеріали справи, і не заперечується позивачем, позивач у період з 14.03.2018 року по 27.03.2018 року, тобто упродовж 11 робочих днів була відсутня на робочому місці. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказувала, що причина її відсутності на роботі була поважною, оскільки відповідач не зважаючи на її письмові звернення, будучі достовірно обізнаним про місце її проживання та засоби звязку з нею або її представником, з 13.03.2018 року по 27.03.2017 року не повідомив її належним чином про видання наказу про поновлення її на роботі, не вніс відповідного запису до трудової книжки, фактично не допустив до робочого місця, не дивлячись на звернення про поновлення на роботі та допуск до роботи. У пункті 22 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів» №\~9\~від 06\~листопада 1992\~року зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149\~КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Як встановлено судом, у період з 14.03.2018 року по 27.03.2018 року позивач була відсутня на робочому місці. 19.03.2018 року позивач направила до ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» заяву про поновлення її на роботі з вимогою видати відповідний наказ та повідомити її про дату та час, з яких остання може приступити до безпосереднього виконання своїх обовязків. 20.03.2018 року позивач подала до Корабельного РВДВС у м. Херсоні виконавчий лист про її поновлення на роботі для примусового виконання. 20.03.2018 року ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» надіслав на адресу реєстрації [PERSON] по вул.Набережній, 13 у с.Дніпровське Білозерського району Херсонської області лист з вимогою про надання пояснень про причини її відсутності на робочому місті. 23.03.2018 року ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» надіслав на адресу представника позивача [PERSON] лист №65-21/131 (отриманий 27.03.2018 року) яким повідомлено, що [PERSON] поновлено на посаді на підставі рішення суду відповідно до наказу №164/3 від 13.03.2018 року, а також про спрямування вищевказаного листа про необхідність надання письмових пояснень на адресу зареєстрованого місця проживання [PERSON] 27.03.2018 року на вищевказаний лист [PERSON] направила відповідачу рекомендований лист, в якому повідомила, про те, що не була обізнана про видання наказу про її поновлення на роботі, з наказом про поновлення на роботі не ознайомлена, а також вказала, що адреса, на яку їй було спрямовано лист 20.03.2018 року, є застарілою, тому вона не отримувала цього листа, а також що актуальна адреса для листування та засоби звязку були достовірно відомі відповідачу. При цьому звернула увагу, що з листа, отриманого її представником, вбачається, що на її адресу спрямовувався не наказ про її поновлення на роботі, а вимога про надання письмових пояснень про причини її відсутності на робочому місті. Відповідачем на підтвердження відсутності позивача на робочому місці надані Акти про відсутність працівника на робочому місці, складені деканом економічного факультету [PERSON], завідувачем кафедри економічної теорії та аналізу [PERSON], фахівцем відділу кадрів [PERSON] у період з 14.03.2018 року по 27.03.2018 року включно. Разом з цим, суд вважає, що надіслання відповідачем на адресу реєстрації позивача листа, яким запропоновано [PERSON] надати письмові пояснення з приводу відсутності її на робочому місці, не є належним та допустимим доказом ознайомлення останньої з наказом про її поновлення на роботі, а також не є доказом прогулу останньої без поважних причин відповідно до вимог ст.ст. 77-79 ЦПК України. Таким чином, суд вважає встановленим, що починаючи з 13.03.2018 року по 27.03.2018 року відповідач не повідомив позивача про видання наказу про поновлення її на посаді, не ознайомив позивача із змістом наказу та не вніс відповідних записів до трудової книжки, внаслідок чого [PERSON] фактично не була допущена до свого робочого місця, що призвело до вимушеного прогулу останньої, через який позивача було звільнено з роботи відповідно до п.4 ч.1 ст.40\~КЗпП України на підставі наказу № 230/3 від 06.04.2018 року. Відповідач видавши наказ щодо звільнення позивачки з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40\~КЗпП України не дослідив усіх обставин відсутності позивача на роботі, поважності чи не поважності причин відсутності, не встановив фактів, що мали значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення у відповідності вимог ст.ст. 147 -149 КЗпП України. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі Верховного Суду України від 15 грудня 2010 року по справі № 6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Разом з тим, суд дійшов переконання, що відповідачем не надані доказів, які б підтверджували вчинення позивачем прогулу без поважних причин та законність накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що звільнення позивача проведено відповідачем із порушенням вимог чинного трудового законодавства України, без врахування і з'ясування всіх обставин, а тому позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу Державного вищого навчального закладу «Херсонський державний аграрний університет» № 230 від 06.04.2018 р. та поновлення позивача на посаді доцента кафедри економічної теорії та аналізу підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо затримки фактичного виконання рішення про поновлення позивача на посаді та подальшого звільнення позивача, остання перебувала у вимушеному прогулі починаючи з 13.03.2018 року (після прийняття рішення суду про поновлення на посаді) по 27.03.2018 року (день фактичного поновлення на посаді) тобто упродовж 11 робочих днів, який є часом затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, та з 07.04.2018 року по день ухвалення судового рішення, у зв'язку з незаконним звільненням позивача 06.04.2018 року, позивач перебувала у вимушеному прогулі 127 робочих днів. Частиною 2 статті 235\~КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.236 КЗпП України, якою передбачений порядок оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 06.11.1992\~року "Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Пунктом 8 вищезазначеного Порядку визначено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період Згідно із наявною у справі довідкою про доходи позивача №65-22 від 19.04.2018 року, яка видана відповідачем, вбачається, що заробітна плата позивача за 2 останні місяці перед вимушеним прогулом становить у березні 2018 року - 1291 грн. 26 коп., у квітні 2018 р. - 2861 грн. 44 коп., отже, відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 року №100, середньоденний заробіток позивача становить 411 грн.45 коп. З огляду на викладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період 13.03.2018 року по 27.03.2018 року становить 4531,45 грн. (411 грн. 45 коп. *11 робочих днів=4531,45 грн.). За період часу з 07.06.2018 року по 10.10.2018 року включно (до дня винесення судового рішення) середній заробіток позивача складає 65 923 грн. 16 коп. з огляду на наступне. Оскільки після поновлення на посаді позивач пропрацювала менше двох календарних місяців, а саме упродовж 8 робочих днів з 28.03.2018 року по 06.04.2018 року, її середньомісячна заробітна плата розраховується виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до довідки про доходи №65-22 від 19.04.2018 року, наданої відповідачем, дохід за фактично відпрацьований час у березні та квітні 2018 року склав 4152,70 грн., тобто середньоденний заробіток позивача у цей період становить 519,08 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2018 року по 10.10.2018 року у розмірі 65923,16 грн. (519,08 грн.*127 робочих днів=65923,16 грн.). На підставі п.4 ч.1 ст.430\~ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5\~Закону України\~"Про\~судовий збір" звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

Outcome: approved