Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі\~ПАТ «КБ «Надра») про стягнення середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні в розмірі 103175,70 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2012 року задоволено частково її позовні вимоги до ПАТ «КБ «Надра» та стягнуто з останнього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2479,05 грн. Зважаючи на те, що відповідачем здійснено фактичний розрахунок лише 17.02.2014 року та здійснено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06 по 27.09.2011 року, то підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.09.2011 року по день фактичного розрахунку, а саме по 17.02.2014 року. Кількість днів затримки здійснення розрахунку - 874. Розмір середнього заробітку за час затримки виплати складає 118.05 грн. на день. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 103\~175,7 грн (118,05 грн х 874 днів). Тому просила суд на підставі статей 116, 117 КЗпП України стягнути з ПАТ «КБ «Надра»\~103175,70 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 вересня 2011 року до 17 лютого\~2014 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову у повному обсязі. Просив суд відмовити у його задоволенні. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що 20 жовтня 2010 року [PERSON] було звільнено з роботи ПАТ КБ «Надра» з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2012 року у цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення коштів та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра» про стягнення грошової компенсації у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено частково,а саме стягнуто з КБ «Надра» 1 759, 80 грн., у задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 травня 2012 року рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 серпня 2012 року судові рішення скасовано в частині вирішення зустрічних позовних вимог до ПАТ «КБ «Надра» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2012 року стягнуто із\~ПАТ «КБ «Надра» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2\~479,05 грн. та судовий збір в розмірі 107,3 грн. У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно платіжної вимоги №2442/19 від 26 листопада 2013 року вбачається, що рішення Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2012 року було виконано відповідачем в примусовому порядку 11 грудня 2013 року шляхом списання присуджених до виплати коштів з його рахунку на рахунок ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві (а.с. 23). Зазначені грошові кошти були перераховані на картковий рахунок\~\~[PERSON] 17 лютого 2014 року під час примусового виконання указаного рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про\~нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду\~України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від\~\~24 грудня 1999 року, непроведення\~\~розрахунку\~\~з працівником у день звільнення\~\~або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного\~\~дня після його звернення\~\~з вимогою\~\~про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП. При наявності\~\~спору\~\~ про\~\~ розміри\~\~ належних\~\~ звільненому працівникові\~\~сум\~\~власник\~\~або\~\~уповноважений\~\~ним\~\~орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в\~\~тому\~\~разі,\~\~коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то\~\~розмір\~\~відшкодування\~\~за\~\~час\~\~затримки визначає орган,\~\~який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності п.2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Таким чином, беручи до уваги розмір середнього заробітку за час затримки виплати [PERSON] 118,05 грн, кількість днів затримки розрахунку за період з 28 вересня 2011 року по 17 лютого 2014 року 874 дні, суд приходить до висновку, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача, складає 103\~175, 70 грн. Окрім того, рішенням\~Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано роз`яснення, зокрема, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Частиною першою статті 233 ЦК України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення\~свого права, а\~у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи позивачу про виконання судового рішення стало відомо 17 лютого 2014 року, тобто з моменту надходження грошових коштів на її картковий рахунок. Із зазначеним позовом позивач звернулась\~до суду 16 травня 2014\~року. Таким чином, позивачем не пропущено тримісячний строк звернення із даним позовом до суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні в розмірі 103175,70 грн є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Стаття 11 ЦПК України\~визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи представника відповідача проти позову не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов відлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позовна заява про стягнення коштів є позовною заявою майнового характеру, за подання якої згідно п.1.1 ч.2 \~ст.4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) \~ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1\~031 грн 75 коп. в дохід держави.

Outcome: approved