Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], згідно якої просила: -позбавити [PERSON], [INFO], уродженця смт. Красні Окни, Красноокнянського району Одеської області, батьківських прав відносно [PERSON], яка народилася [INFO] Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено шлюб. [INFO] року від шлюбу народилась донька, [PERSON], відповідач [PERSON] є рідним батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження. Позивач зазначила, що відповідач аліменти на дитину платить невчасно і не в повному обсязі, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини [PERSON] не надавав і не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, ніколи не цікавився життям доньки, не відвідував і не відвідує її вдома. Відповідач перешкоджає в оформленні місця реєстрації дитини з матір ю, через що донька не може бути оформлена до дитячого дошкільного закладу. Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила суд її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, позовну заяву не визнала та просила суд у її задоволенні відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, з огляду на тривалі строки розгляду даної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наступного. Судом встановлено, що 09 червня 2012 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON], було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, посвідчене відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №684. [INFO] року від шлюбу народилась донька, [PERSON], відповідач [PERSON] є рідним батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії № 04 листопада 2014 року за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, шлюб між [PERSON] (після розірвання шлюбу - [PERSON].) та [PERSON] розірвано. 13 березня 2014 року за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси з [PERSON], на користь позивача на утримання доньки стягнено аліменти у розмірі 700 (сімсот) гривень 00 копійок, починаючи з 10 грудня 2013 року до набуття дитиною повнолітнього віку, тобто до [INFO] З висновку органу опіки та піклування від 02.12.2016 року № 3362/01-20 вбачається, що у відповідності до довідки з Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції станом на 01.04.2016 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів матері на утримання дитини відсутня. 21.07.2016 року до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та до служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява від [PERSON], у якій він не дає згоду на позбавлення його батьківських прав, а також зазначає, що аліменти сплачує вчасно і регулярно. Спілкуватися і бачитися з донькою колишня дружина не дає, нічим це не мотивуючи. Згідно довідки Управління превентивної діяльності Головного управління національної поліції в Одеській області від 26.07.2016 року № 3/4412, проведено перевіркою встановлено, що за обліками ГУНП в Одеській області відповідач не значиться. Згідно висновку, вважається недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його малолітньої доньки, [PERSON], [INFO]. Позивач звертаючись до суду з дійсним позовом, посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні доньки, не цікавиться її життям, не спілкується з сином, матеріально не забезпечує та усе це, на думку позивача, свідчить про ухилення відповідача від виконання ним своїх обов'язків. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Згідно до положень ст.. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з п.п. 15, 16 Постановою Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Позивачка зазначала, що відповідач ухиляється від виховання своєї дитини, не виявляє до неї ніякого інтересу та не надає матеріальної допомоги на її утримання. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить. Суд вважає, що наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. Разом з тим, позивачем не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, наявність винної поведінки відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, та чи вживалися до нього заходи реагування. Матеріали справи таких посилань позивач належним чином також не підтверджують. Відповідно до вимог частин 4 і 5 ст.19, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки і піклування. Орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, їхнього ставлення до дитини, а також на підставі інших документів, які стосуються справи та мають істотне значення. Відповідно до положень ст.214 СК України, ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (далі-Закон), Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів міст Києва і Севастополя виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з вимогами ст. 12 Закону висновок органу опіки та піклування оформляється на бланку держаних адміністрацій районів, районі в м. Києва і Севастополя виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад підписується головою або заступником голови та скріплюється печаткою. Саме до цього зводяться роз'яснення, що міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2008 року № 20). Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, судом не встановлено винної поведінки відповідача та свідомого ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, тому суд зазначає, що підстави, передбачені ст. 164 СК України для позбавлення [PERSON] батьківських прав, відсутні, та вирішує, що позбавлення батьківських прав буде суперечити інтересам малолітньої доньки та засадам вищезазначеної Декларації та практики Європейського Суду, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed