Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який 29.08.2018р. ним було уточнено, посилаючись на те, що з 23.10.2004 року по 22.11.2011 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], 2005 року народження. Після припинення шлюбних відносин, син проживає з відповідачкою, на його утримання позивач за рішенням суду стягує аліменти. Пізніше відповідачка уклала інший шлюб, внаслідок чого змінила прізвище на [PERSON], від якого має другу дитину. Проте, після розірвання шлюбу [PERSON] стала вести аморальний спосіб життя, а саме: зловживати алкогольними напоями, приводити додому незнайомих людей в стані алкогольного сп'яніння, мало місце застосування фізичної сили, а на початку 2018 року вона покинула дитину та її місцеперебування невідоме. Дитина не отримує від матері ані матеріального забезпечення, включаючи аліменти, які сплачує позивач, ані турботи та виховання. Він, [PERSON], увесь час постійно спілкується з сином, приймає участь у його навчанні, вихованні, відпочинку, син має бажання жити разом з батьком, а з матір'ю не бажає спілкуватись. Враховуючи те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов'язків, просив позбавити її батьківських прав у відношенні сина [PERSON], 2005 року народження, визначити місце мешкання сина разом з ним, батьком, звільнити його від сплати аліментів за рішенням суду від 07.02.2006р. та стягнути з відповідачки на його корить аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ? частини заробітку. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судовго засідання, не з*явився в судове засідання без повідомлення причин, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Від представника третьої особи -Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради за довіреністю [PERSON] надійшла заява про розгул справи без її участі, при винесенні рішення просила максимально врахувати інтереси малолітньої дитини. Суд, вислухавши сторони, що з'явились, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, неповнолітній [PERSON] народився [INFO] року, батьками якого є [PERSON] та [PERSON]. При цьому, батьки дитини перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 10.11.2011р. Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 11.06.2014р. Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 11.06.2014р., прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 07.02.2006р. з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], 18.11.2005р.н. у розмірі 1/6 частини заробітку. Щодо позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідачка ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню свого сина, що підтверджується наявними в матеріалах справи і дослідженими судом письмовими доказами, які ніким не оспорювались. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що вони є батьками відповідачки, а позивач їх колишній зять. Їх донька [PERSON] страждає на алкогольну залежність, спроби лікування якої результатів не надали, внаслідок чого дитиною не турбувалась, її вихованням не займалась, діти деколи залишались голодними, а в березні 2018 року вона взагалі пішла з дому та практично там більше не мешкає. Вони підтримують стосунки з позивачем та їм відомо, що онук має бажання мешкати з батьком. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради від 12.11.2018 року № 13-31-165, відповідачка [PERSON] свідомо нехтує своїми обов'язками, ухиляється від виховання, не проявляє щодо дитини материнської турботи, не цікавиться їх життям та здоров'ям, не утримує матеріально. На теперішній час дитина мешкає в родині бабусі та дідуся. Тому, прийнято висновок про доцільність позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON], [INFO]. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У даному випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН Про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно зі ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Проте, згідно до матеріалів справи, відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, діє всупереч інтересам та потребам свого неповнолітнього сина [PERSON], що на думку суду є неприпустимим. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Разом з тим, відповідачка [PERSON], не бажаючи приймати участь в судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання нею батьківських обов'язків, тим самим не оспорює наявних підстав для позбавлення її батьківських прав. Виходячи з інтересів дитини, обставин, що були встановлені в судовому засіданні, приймаючи до уваги, що мати тривалий час не опікується долею дитини, з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям, неповнолітня дитина не отримує від неї тепла та материнської турботи, матеріального забезпечення, суд вважає за можливе позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Щодо позовних вимог в частині визначення місця мешкання дитини разом з батьком. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із ст. 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Якщо суд визнав, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь з них. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визначити місце проживання дитини з ним, зважаючи на те, що він зможе надати синові все необхідне для належного виховання і розвитку, має всі можливості для створення належних умов для виховання дитини. Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, за адресою: [ADDRESS], мешкають: [PERSON], його дружина [PERSON] та їх син [PERSON], 2014р.н., де також, за наміром позивача, буде мешкати його старший син [PERSON]. Для дитини є окрема кімната, диван, письмовий стіл, шафа для одягу, комп'ютер та все необхідне для гармонійного розвитку, навчання та виховання дитини. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітнього [PERSON] повинно бути визначено місце проживання батька. Щодо позовних вимог в частині звільнення від сплати аліментів. Процесуальними нормами ч. 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Судом встановлено, що на виконанні у Лівобережному ВДВС м.Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області перебуває виконавчий лист № 2-622, виданий 07.02.2006р. Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини у розмірі 1/6 частини до повноліття дитини (ВП № 10792263). Згідно даних вказаного виконавчого провадження заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.09.2018р. відсутня, про що свідчить відповідь за запит суду №14.1-59/9989 від 01.10.2018р. Про сплату аліментів позивачем також свідчать довідки пр. нараховану заробітну плату та утримання з неї, надані ПрАТ «МК «Азовсталь». У зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], а також про визначення місця мешкання дитини разом з батьком, [PERSON] втрачає право на отримання аліментів на утримання дитини, а тому суд вважає за необхідне звільнити позивача від подальшої сплати аліментів за вказаним рішенням суду. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів. Як вбачається зі змісту ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України та приходить до висновку про можливість стягнення аліментів на користь позивачки на утримання дитини у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідачів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи, що судом було прийнято рішення про визначення місця мешкання дитини разом з батьком, який буде повністю утримувати сина та опікуватись ним, суд, таким чином, вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню аліменти в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: approved