Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

У січні 2015 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, в обґрунтування якого позивач у позовній заяві посилався на те, що з 24 червня 1995 року по 03 грудня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою Азербайджану [PERSON], від якого мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO], та малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Позивач 03 червня 2008 року надав дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] разом із матір'ю до Республіки Азербайджан на період з 03 червня 2008 року по 01 вересня 2008 року, проте повернулась на Україну разом із донькою 02 лютого 2013 року. Неодноразові намагання позивача повернути доньку раніше не були завершені вдало, оскільки відповідачка фактично використовує дитину для тиску на позивача при вирішенні проблемних подружніх питань. Після повернення до України донька сторін перебувала у виснаженому емоційному та психологічному стані, а також у незадовільному фізичному стані, потребувалось достатньо зусиль для корегування шкільної програми, адаптування до вже нових умов, менталітету, мови, тощо. Відповідачка після повернення на Україну не приймає участі у вихованні доньки, а займається особистим життям. Крім того, після вирішення питань щодо поділу мана подружжя [PERSON] відповідачка має намір залишити територію України. У зв'язку з зазначеним позивач просив суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітньої доньки та визначити місце проживання доньки разом із батьком (а. с. 2-6). У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав у ньому викладених, просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Приймаючи до уваги, що сторона позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача та в матеріалах справи достатньо доказів для ухвалення по справі заочного рішення, суд на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача за правилами постановлення заочного рішення. Представник управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради надала заяву з проханням справу розглянути без участі її (а. с. 73), просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Прокурор Жовтневого району м.Дніпропетровська у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Заслухавши пояснення сторони позивача, прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі у [PERSON] та [PERSON] [INFO] року народилась донька - [PERSON] (а. с. 12, 15). Позивач 03 червня 2008 року надав дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] разом із матір'ю до Республіки Азербайджан на період з 03 червня 2008 року по 01 вересня 2008 року (а. с. 16), проте з пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні вбачається, що повернулась відповідачка на Україну разом із донькою 02 лютого 2013 року. Викладене також підтверджується актом від 15 грудня 2014 року, складним сусідами сторін щодо не проживання відповідачки та її малолітньої доньки з грудня 2008 року по лютий 2013 року (а. с. 32). З матеріалів справи також вбачається, що позивач займається освітою, добробутом, психічним та емоційним розвитком доньки, її матеріальним забезпеченням (а. с. 23, 24, 26-27, 28, 29, 34, 35). З відповіді наданої начальником ВАДР управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на запит суду вбачається, що відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 70). Відповідно до пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні відповідачка проживала за вказаною адресою разом із позивачем, повнолітнім сином сторін та їхньою неповнолітньою донькою та за день до судового засідання від 21 травня 2015 року поїхала у невідомому напрямку разом із донькою. Згідно з висновком виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 5-38-99 від 20 квітня 2015 року даний державний орган вважає за недоцільне позбавляти відповідач батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], оскільки невиконання нею батьківських обов'язків не підтверджується, повнолітній син сторін Рафаель також проти позбавлення матері батьківських прав відносно його малолітньої сестри (а. с. 64-65). Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовані положеннями Сімейного Кодексу України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний , духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав зокрема у тому випадку, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з'ясувавши обставини справи, враховуючи інтереси малолітньої [PERSON], [INFO], виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з ними, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків та нехтують ними щодо дітей, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем не наведено достатніх доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками, суд не може погодитись з викладеними у позові доводами, у зв'язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом із батьком [PERSON], суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Нормою ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Положеннями ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття. 18 Конвенції про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що позивач, відповідач та їхні діти зареєстровані та фактично мешкають за однією адресою: [ADDRESS], суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову і в цій частині як у необґрунтованому та безпідставному. Роблячи такий висновок суд критично оцінює пояснення позивача, надані ним у судовому засіданні, щодо виїзду відповідачки разом із дитиною з вказаної адреси напередодні судового засідання, оскільки такі посилання не підтверджені жодним доказом. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed