Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

02 грудня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на період навчання в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її батьки перебували в зареєстрованому шлюбі і від даного шлюбу 20 травня 1994 року народилася вона. З 01 вересня 2012 року по 30 червня 2016 року вона була студенткою Донбаської національної академії будівництва і архітектури, в зв'язку з чим 28 березня 2013 року рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя з відповідача були стягнуті аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку щомісячно до досягнення нею 23 років, починаючи з 28.12.2012 року по 20.05. 2016 року, хоча відповідно до наданої довідки з місця навчання термін закінчення навчання 30.06.2016 року. В даний час вона продовжує навчатися в Донбаській національній академії будівництва і архітектури, термін навчання з 01.09.2015 року по 30.06.2017 року на заочній формі навчання, у звязку з чим вона потребує матеріальної допомоги. Позивачка зазначає, що відповідач має можливість надати їй матеріальну допомогу на період її навчання. Просить стягнути з відповідача не стягнуті аліменти на її користь на період її навчання з 21 травня 2016 року по 30 червня 2016 року в розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку та аліменти на її користь на період її навчання по 30 червня 2017 року в розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку та доходів, але не пізніш досягнення нею 23-річного віку. В подальшому позивачка зменшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на період її навчання з 21 травня 2016 року по 30 червня 2016 року в розмірі 1/8 частини усіх видів його заробітку та аліменти на її користь на період її навчання по 30 червня 2017 року в розмірі 1/8 частини усіх видів його заробітку та доходів, але не пізніш досягнення нею 23-річного віку. У судовому засідання позивачка повністю підтримала позовні вимоги та надала суду пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він не проти виконувати свої батьківські обовязки по утриманню доньки, яка навчається, однак тільки у випадку її навчання в учбових закладах, акредитованих на території України, або іншої держави, визнаної міжнародним суспільством держави. Позивачка надає довідку про навчання, яку неможливо перевірити у звязку із знаходженням учбового закладу, що розташований у місті Донецьк, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому вважає, що позов не підлягає задоволенню. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження 1-НО № 268203 від 13 червня 1994 року [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], [PERSON]. На підтвердження факту навчання позивачки в Донбаській національній академії позивачка надала договір про надання освітніх послуг № 2/492-15 к від 01.09. 2015 року та довідки про те, що вона є студенткою 4 курсу, учбовий семестр з 01.09.2015 року по 31.01.2016 року, 5 курсу, учбові семестри з 01.09.2016 року по 31.01.2017 року, з 01.02.2017 року по 30.06.2017 року, заочна форма навчання, видані установою, що розташована у місті Донецьк, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р. З довідки про заробітну плату відповідача [PERSON] вбачається, що його середньомісячний заробіток складає 9593,19 гривень. Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За положеннями ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.7 закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України, які проживають на тимчасово окупованій території, у населених пунктах на лінії зіткнення, мають право на здобуття або продовження здобуття певного освітнього рівня на території інших регіонів України за рахунок коштів державного бюджету з наданням місць у гуртожитках на час навчання. Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, особи, яким надано статус біженця в Україні, особи, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та особи, яким надано статус закордонного українця, які перебувають в Україні на законних підставах та проживають на тимчасово окупованій території, мають право на здобуття або продовження здобуття певного освітнього рівня на території інших регіонів України в порядку, визначеному Законом України "Про вищу освіту". Особи, зазначені в абзацах першому і другому цієї частини, мають право на здобуття дошкільної, позашкільної, загальної середньої, професійно-технічної та вищої освіти за будь-якою формою навчання, визначеною законодавством. Особи, зазначені в абзацах першому і другому цієї частини, які не завершили здобуття повної загальної середньої освіти в загальноосвітніх навчальних закладах на тимчасово окупованій території, у населених пунктах на лінії зіткнення, з метою отримання документа державного зразка про повну загальну середню освіту мають право продовжити навчання та пройти державну підсумкову атестацію в загальноосвітніх навчальних закладах на території інших регіонів України. Особи, зазначені в абзацах першому і другому цієї частини, здобувають вищу (на конкурсних засадах) та професійно-технічну освіту за кошти державного бюджету у порядку та в межах квот, визначених центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Особи, зазначені в абзацах першому і другому цієї частини, які завершили здобуття вищої освіти на тимчасово окупованій території, у населених пунктах на лінії зіткнення після 20 лютого 2014 року, мають право на проходження атестації для визнання здобутих кваліфікацій, результатів навчання та періодів навчання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. З аналізу вимог норм вищевказаного Закону суд приходить до висновку, що держава Україна забезпечила реалізацію права громадянам України на освіту, яке гарантоване ст. 52 Конституції України, особам, які не завершили здобуття вищої освіти на тимчасово окупованій території, на території України. Проте позивачка [PERSON] не скористалася правом здобуття вищої освіти на території України, відомості про її навчання, які підтверджують факт її навчання, є недійсними в сенсі ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і не створюють правових наслідків, а саме виникнення права у позивачки на її утримання від батьків у звязку з навчанням, внаслідок чого суд відмовляє їй у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Крім того суд вважає, що позивачкою відповідно до ст. 60 ЦПК України не надано суду доказів про те, що вона потребує матеріальної допомоги у звязку з навчанням, одне із складових для виникнення права на утримання від батьків, яке передбачене ст. 199 СК України, що є також підставою для відмови у задоволені позову. Також суд відповідно до ст. 191 СК України, з якої вбачається, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а за минулий час у звязку з ухиленням відповідача від їх сплати, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на її утримання за період її навчання з 21 травня 2016 року по 30 червня 2016 року не підлягають задоволенню, оскільки позивачкою не було доведено, що відповідач ухилявся від сплати аліментів в зазначений період її навчання, що є також однією із підстав для відмови у задоволені цієї частини позовних вимог.

Outcome: dismissed