Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

07.10.2014 року позивач звернулась до суду з позовом та просила постановити рішення, яким виділити їй в натурі 4/6 частини житлового будинку разом з надвірними спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] та визначити порядок користування присадибною ділянкою. Вселити її в житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати їй у користуванні житловим приміщення. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2012 року за нею визнано право власності на 4/6 частини спірного домоволодіння. На підставі цього ж рішення за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину домоволодіння. Крім того власником ще 1/6 частини домоволодіння є [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 08 червня 2010 року. Позивач стверджує, що з метою проведення державної реєстрації права власності на належну їй частку житлового будинку вона звернулась до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Однак, 22 квітня 2014 року вона отримала рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень, з якого вбачається, що підставою для відмови стала наявність заборон на відчуження об'єкту нерухомості, а також наявність самочинних прибудов до житлового будинку, здійснених ще за життя чоловіка. Позивач зазначає, що узгодити всі спірні питання спільно з відповідачами не має можливості, так як [PERSON], яка на теперішній час проживає в цілому будинку та використовує його для власних потреб та потреб своєї родини, навіть не допускає її на поріг будинку. Саме недосягнення домовленості у спільному користуванні майном і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник третьої особи Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2012 року було визнано за [PERSON] право власності на 1\\6 частку домоволодіння по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], а також визнано за [PERSON] право власності на 4/6 частки домоволодіння по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO]. Однак, державний реєстратор прав на нерухоме майно Шинкаренко Юрій Володимирович, Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області, розглянувши заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 16.04.2014 року 10:54:36 за реєстраційним номером 6283112, яку подала [PERSON], податковий номер [NUMBER], для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова на житловий будинок, що розташований [ADDRESS], та документи, подані для проведення державної реєстрації прав 22 квітня 2014 року прийняв рішення №12589588 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв'язку з тим, що при розгляді заяви та доданих документів було встановлено, що об'єкт нерухомого майна самочинно реконструйовано. Дійсно, як вбачається з Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленого 03.10.2013 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, за даною адресою самочинно збудовано прибудова літ. «а1», прибудова літ. «а3», гараж літ. «Г», та сарай літ. «Е». У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до вимог статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. В абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7 визначено, що при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови, одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким житловий будинок належить на праві спільної власності. Однак, на думку суду, вимоги [PERSON] про виділ їй в натурі 4/6 частини житлового будинку разом з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визначення порядку користування присадибною ділянкою є передчасними та не підлягають задоволенню, тому що її право власності на вищевказану частку домоволодіння не зареєстровано, як передбачено статтею 331 ЦК України, а від так вона не є власником спірного майна, у зв'язку з чим позбавлена права ставити дане питання. Вирішуючи питання по суті, суд бере також до уваги, що в рішенні Київського районного суду м.Одеси від 25.09.2012 року, на яке позивач посилається як на підставу своїх вимог, взагалі не зазначена площа спірного домоволодіння та не вказаний склад приміщень, з яких воно складається, що також унеможливлює державну реєстрацію вказаного рішення. Також позивач не надала доказів введення спірного нерухомого майна до експлуатації, доказів відсутності обтяжень (заборон) на нього, доказів виділення спірної земельної ділянки (першовідводу), так як і не надала будь-яких доказів того, що відповідачі перешкоджають їй у вселенні у вказане домоволодіння. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed