Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

08.10.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просила суд визнати недійсним Договір іпотеки, укладений 25.04.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , зареєстрований приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. в реєстрі за № 2704; припинити обтяження речових прав [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на Ѕ частку будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 198,7 кв.м., житловою 87,5 кв.м.; стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (код ЄДРПОУ 14305909), [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судовий збір в розмірі 840,80 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності, наполягав на задоволенні позову, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача АТ "Райффайзен Банк Аваль" у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За згодою представника позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. З 01.10.2004 р. по 22.07.2015 рік [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] , що встановлено рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області в рішенні від 22.07.2015 р. по справі № 509/2776/15-ц. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/2776/15-ц від 22.07.2015 року шлюб між подружжям розірваний. В період шлюбу, а саме - 03.04.2007 р., на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.03.2007 р., яке набрало законної сили 03.04.2007 р., подружжям набуте (зареєстроване) нерухоме майно у вигляді садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 198,7 кв.м., житловою 87,5 кв.м., що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14114937 від 03.04.2007 р. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.02.2014 року по справі № 509/84/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частку зазначеного будинку. 25.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] , на підставі попередньо наданої [PERSON] заяви-анкети позичальника від 18.04.2007 року, було укладено кредитний договір № 014/0044/82/73744, за умовами якого останньому було надано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 136374 доларів США під 13,75 % річних, строком до 25.04.2017 року. 25.04.2007 р. на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, між банком та [PERSON] без згоди [PERSON] був укладений договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] передав банку в іпотеку (відповідно до пункту 1.2. Договору іпотеки) належний подружжю на праві спільної сумісної власності садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться на території [ADDRESS] та складається в цілому з одного садового будинку під літ. «А-2», загальною площею 198,7 кв.м., під літ. «а» - підвал, під літ. «а(1)» - навіс, 1-6,I - спорудження, розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м.; земельну ділянку, площею 0,060 га, надану [PERSON] в порядку приватизації для ведення садівництва, розташовану на території Новодолинської сільської садовий кооператив "Дорожик-63", буд. 30-Д (тридцять-Д), Овідіопольського району Одеської області. Судом встановлено, що вищевказані договори були укладені в період шлюбу після набуття подружжям права власності на вказане нерухоме майно. В свою чергу [PERSON] не надавала згоду на укладання кредитного та іпотечного договорів, не надавала згоду на розпорядження [PERSON] спільним майном (будинком), не є стороною вказаних договорів, отримані [PERSON] грошові кошти за кредитним договором не використовувались в інтересах сім`ї, що свідчить про відсутність будь-яких правовідносин, зобов`язань між останньою та АТ «Райффайзен Банк Аваль. Відповідно до статті 11 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 р.), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (в редакції від 16.01.2007 року, діючій на момент набуття права власності на майно) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч. 3 статті 368 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 року). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України (в редакції від 16.01.2007 року, діючій на момент укладення іпотечного договору), об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім того, вказане майно не є особистою приватною власністю одного з подружжя (чоловіка) в розумінні статті 57 СК України (в редакції від 16.01.2007 року). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 р.), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 р.), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 р.), правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Отже, враховуючи наведене, моментом набуття [PERSON] права спільної сумісної власності на будинок є 03.04.2007 р. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.02.2014 року по справі № 509/84/14-ц відновлює суб`єктивне речове право на майно у [PERSON] , яке в неї вже існувало до прийняття вказаного рішення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 10.07.2019 р. по справі № 522/3901/16-ц «У випадку визнання право власності на предмет іпотеки за одним із подружжям або особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то тут до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року, діючій на момент укладення іпотечного договору): -Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; -Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; -Боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання; -Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника; -Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року), іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Частиною другою статті 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року, чинній на дату укладення договору іпотеки) визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Частиною першою та другою статті 65 СК України (в редакції від 16.01.2007 року) передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України (в редакції від 16.01.2007 року), для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до статті 578 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 р., діючій на момент укладення іпотечного договору), майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Зазначені положення законодавства свідчать, що обов`язковими умовами відповідальності особи (другого з подружжя) за договором іпотеки є: 1.Наявність у особи основного зобов`язання на підставі договору, закону або рішення суду; 2.Наявність у особи статусу іпотекодавця (боржника або майнового поручителя); 3.Надання письмової нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки. Договір іпотеки від 25.04.2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , без нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , як співвласника предмета іпотеки, порушує її законні майнові права та інтереси, суперечить вимогам законодавства України. Таким чином, сторони договору не дотрималися вимог статті 203 ЦК України, ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, ч. 2 ст. 6, п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», що є законною підставою для визнання даного договору недійсним. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), в якому Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Застосування матеріального права у подібних правовідносинах також відображається у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 643/6453/17. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 р.), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України (в редакції від 16.01.2007 р.), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За правилами п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року, чинній на момент укладення іпотечного договору), іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, зокрема, опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Як зазначалось вище, згідно з частиною третьою статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У зв`язку з укладенням договору іпотеки, приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 25.04.2007 року накладено заборону на відчуження на садовий будинок та земельну ділянку, що розташована на території Новодолинської сільської ради, СК «Дорожник-63» 30-Д (тридцять - Д) Овідіопольського району Одеської області, та зареєстроване в реєстрі за № 2705 (відомості про вказане обтяження зазначені в іпотечному договорі). Згідно інформаційної довідки № 216934076 від 20.07.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 03.07.2020 року накладено арешт на Ѕ частину садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 198,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (номер запису про обтяження 37153409) (витяг додається). Діюче обтяження, накладене на належне позивачу майно, створює перешкоди в здійсненні останньою права на розпорядження цим майном. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України ««Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 31-1 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Відповідно до ч. 2 ст. 31-1 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. Отже, проаналізувавши та оцінивши всі обставини справи та надані на їх підтвердження докази, правові норми, що регулюють правовідносини, які склалися між сторонами, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved