Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

02.09.2019 року фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до [PERSON] , в якому просив стягнути з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] 420400,00 грн. упущеної вигоди, сплачений судовий збір та понесені витрати на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що позивач з квітня 2009 р. був власником автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , та у 2016 році вирішив використати його у своїй господарській діяльності задля отримання прибутку, для чого уклав 15.07.2016 р. договір оренди транспортного засобу з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніколь МК» строком до 31.12.2019 р. зі сплатою орендної плати у розмірі 12000,00 грн. за 30 календарних днів оренди, проте не зміг передати автомобіль ТОВ «Ніколь МК», оскільки ним незаконно користувався відповідач, через що позивач не отримав дохід у вигляді орендної плати за 1051 день за період з 25.08.2016 р. по 05.07.2019 р. в сумі 420 400,00 грн., що є збитками, а саме його упущеною вигодою. Ухвалою суду від 25.09.2019 року за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 18.11.2019 року представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у позивача - ФОП [PERSON] оригінал договору оренди транспортного засобу від 15.07.2016 року між ФОП [PERSON] та ТОВ "Ніколь МК" та додаткової угоди б/н від 25.07.2016 року до цього договору, які є необхідними для проведення судової технічної експертизи документів на предмет визначення орієнтовного часу нанесення підписів та відтисків печатки сторін на цих оригіналах. Ухвалою суду від 18.11.2019 року клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів по справі за позовом фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення збитків (упущеної вигоди) задоволено. Витребувано у позивача ФОП [PERSON] оригінал договору оренди транспортного засобу від 15.07.2016 року між ФОП [PERSON] та ТОВ "Ніколь МК" та додаткової угоди б/н від 25.07.2016 року до цього договору. 25.11.2019 року представник відповідача подав до суду відзив, у якому позов не визнав, посилаючись на те, що вказаний автомобіль, ключі від нього та техпаспорт він отримав від батька позивача [PERSON] у квітні 2013 року, який фактично розпоряджався власністю сім`ї, та з яким відповідач домовився про продаж йому автомобіля за ціною, еквівалентною 25 000,00 дол. США. Зазначену суму грошей він передав батькові позивача частинами протягом 2013 року, однак наприкінці 2013 року тяжко захворів і [INFO] помер , у зв`язку з чим вони не встигли переоформити автомобіль. Позивач тривалий час - до квітня 2016 р. не заявляв йому жодних претензій з приводу володіння автомобілем та розрахунку за нього, проте у квітні 2016 року несподівано дав інтерв`ю Миколаївській обласній Інтернет-газеті «Новости N», в якому звинуватив відповідача у заволодінні автомобілем шахрайським шляхом, після чого відповідач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовними заявами до [PERSON] про визнання недостовірною поширеної позивачем інформації та про визнання права власності на автомобіль. Оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.2020 р. в позові про визнання права власності на автомобіль було відмовлено, відповідач добровільно повернув автомобіль позивачу. Кримінальне провадження за заявою позивача щодо можливого заволодіння відповідачем автомобілем шляхом шахрайства було закрите постановою прокуратури Миколаївської області від 31.07.2017 р. за відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення. Відповідач вважає необґрунтованими вимоги про стягнення упущеної вимоги у вигляді неотриманої орендної плати, оскільки позивач не повідомляв його про укладення договору оренди автомобіля, не заявляв про наявність такого договору у судових справах між тими ж сторонами, що розглядалися з 2016 року, в зв`язку з чим відповідач ставить під сумнів сам факт укладення позивачем договору оренди автомобіля 15.07.2016 р., звертає увагу на невідповідність звичайній діловій практиці дій позивача та ТОВ «Ніколь МК» щодо оренди автомобіля, відсутність у позивача, як підприємця, зареєстрованого виду діяльності за КВЕД 77:11, який передбачає діяльність із надання в оренду легкових автомобілів. Розцінює дії позивача щодо вимагання упущеної вимоги за майже три роки як зловживання правом. Відповідачем у підготовчому засіданні заявлено клопотання про витребування у позивача оригіналів договору оренди транспортного засобу від 15.07.2016 р. та додаткової угоди б/н від 25.07.2016 року до цього договору для проведення судової технічної експертизи документів на предмет визначення орієнтовного часу нанесення підписів та відтисків печатки сторін на них. Суд ухвалою від 18.11.2019 р. витребував у позивача оригінали зазначених документів, проте позивач надав суду лише їх копії, зазначивши у запереченнях на відзив від 19.01.2020 р., що «оригінали цих документів були повернуті ТОВ «Ніколь МК» після подачі позовної заяви до суду у вересні 2019 р.». Втім, згідно п. 9.5. договору оренди транспортного засобу від 15.07.2016 р., даний договір складений у двох оригінальних екземплярах, отже позивач, як сторона договору, повинен мати його оригінальний екземпляр. Позивач не зазначав про втрату оригіналів витребуваних документів. Не надав позивач і доказів неможливості отримання ним, для подання до суду, оригіналів документів у ТОВ «Ніколь МК». При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивач повідомляв відповідача до моменту звернення з даним позовом до суду про укладення ним договору оренди автомобіля, а за поясненнями представника позивача в судовому засіданні, позивач не повідомляв відповідача про укладення договору оренди автомобіля, оскільки не був зобов`язаний це робити. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи ; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Згідно ч. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Таким чином, суд відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України не бере до уваги надані позивачем копії договору оренди транспортного засобу від 15.07.2016 р. та додаткової угоди б/н від 25.07.2016 року до цього договору. При цьому суд враховує, що ненадання позивачем оригіналів витребуваних судом документів позбавляє відповідача можливості заявити клопотання про призначення судової технічної експертизи документів на предмет визначення часу нанесення підписів та відтисків печаток сторін договору оренди транспортного засобу від 15.07.2016 р., адже саме з цією метою відповідачем було заявлено клопотання про витребування у позивача оригіналів документів. Ухвалою суду від 20.01.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 23.07.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у ньому. Представник відповідача заперечував позовні вимоги та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини зазначені у відзиві. Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 16.04.2009 р., виданого Новоодеським ВРЕВ УДАІ УМВС України в Миколаївській області, позивач є власником легкового автомобіля «TOYOTA CAMRY», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . За поясненнями сторін, з квітня 2013 р. цей автомобіль перебував у володінні відповідача. З 2016 р. між сторонами тривали судові справи, пов`язані з правом на автомобіль. Так, у травні 2016 р. [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання недостовірною інформації щодо шахрайського заволодіння автомобілем. Рішенням цього суду м. Одеси від 09.02.2017 р. у справі № 522/7931/16-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.07.2017 р., позов задоволений, інформація щодо шахрайського заволодіння автомобілем визнана недостовірною. У цьому судовому рішенні встановлені обставини, що [PERSON] 22.04.2016 р. дав інтерв`ю Миколаївській обласній Інтернет-газеті «Новости N», в якому звинуватив відповідача у заволодінні автомобілем шахрайським шляхом, стверджуючи, що він домовився з відповідачем про продаж йому автомобіля за ціною 25 000,00 дол. США та передав автомобіль відповідачу, а останній обіцяв розрахуватись за нього до кінця 2013 року, однак нічого не сплатив за нього. Відповідач також дав інтерв`ю цій же Інтернет-газеті, в якому пояснив, що він купив автомобіль у батька позивача та повністю розрахувався з ним у 2013 році, проте вони домовлялися переоформити автомобіль у 2014 році, але не встигли це зробити, оскільки [PERSON] наприкінці 2013 року тяжко захворів, та [INFO] помер . 22.09.2016 р. відповідач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання права власності на даний автомобіль, посилаючись, зокрема, на те, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений в усній формі, про що свідчить фактична передача йому автомобіля, ключів від нього і техпаспорту, та відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Рішенням цього суду від 20.11.2018 р. у справі № 522/18208/16, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 р., в задоволенні позову було відмовлено, при цьому суд виходив із того, що позивачем ( [PERSON] ) не надано доказів укладення договору купівлі-продажу автомобіля з власником автомобіля. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2018 р. у справі № 522/18208/16 на забезпечення позову на спірний автомобіль був накладений арешт, при цьому в ухвалі зазначено, що представник [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти заяви про забезпечення позову, посилаючись на відсутність підстав вважати наявними наміри відповідача відчужити спірний автомобіль, що, по суті, спростовує доводи позивача в позовній заяві про стягнення упущеної вигоди про його намір передати автомобіль в оренду ТОВ «Ніколь МК». Після набрання цим рішенням суду законної сили, відповідач 27.06.2019 р. направив на адресу позивача лист з повідомленням про готовність передати йому автомобіль. Цей лист не був отриманий позивачем та був повернутий відділенням пошти за закінченням терміну зберігання. 16.07.2019 р. автомобіль, разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та комплектом ключів від нього, був переданий відповідачем позивачу за актом приймання-передачі, що сторонами не заперечується. У лютому 2018 року [PERSON] звертався до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про витребування автомобіля з володіння останнього (справа № 487/604/18), провадження за цим позовом було зупинено ухвалою від 24.04.2018 р. до вирішення справи про визнання права власності на автомобіль. У зв`язку з добровільним поверненням автомобілю, даний позов [PERSON] був залишений без розгляду ухвалою від 05.09.2019 р. 02.09.2019 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєваз цим позовом про стягнення з відповідача упущеної вигоди. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Згідно ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, судом встановлено, що відповідач заволодів автомобілем за домовленістю з батьком позивача у квітні 2013 року, проте позивачем не зазначено в заявах по суті справи та не надано доказів висловлювання позивачем відповідачу з 2013 р. заперечень стосовно володіння автомобілем та розрахунку за нього, до оприлюднення у квітні 2016 р. інтерв`ю Інтернет-газеті «Новости N», після чого [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовними заявами до [PERSON] про спростування інформації та визнання права власності на автомобіль. Розгляд справи про визнання права власності тривав до червня 2019 р., тобто до набрання законної сили судовим рішенням у справі про визнання права власності на автомобіль відносини сторін з цього приводу були спірними. Після набрання законної сили рішенням суду про відмову в позові про визнання права власності на автомобіль відповідач одразу повідомив позивача про намір повернути автомобіль листом від 27.06.2019 р., та фактично передав автомобіль позивачу за актом приймання-передачі від 16.07.2019 р. Відсутність в діях відповідача при заволодінні автомобілем у 2013 році складу кримінального правопорушення підтверджується постановою прокуратури Миколаївської області від 31.07.2017 р., якою кримінальне провадження ЄРДР № 42016000000001566 від 13.06.2016 р. було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Суд не бере до уваги копії договору оренди транспортного засобу від 15.07.2016 р. та додаткової угоди від 25.07.2016 р. з підстав, зазначених вище, а отже, позивачем не доведений факт укладання ним у 2016 р. договору оренди вказаного автомобіля з ТОВ «Ніколь МК», тобто не доведено завдання йому збитків у вигляді упущеної вигоди. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Не доведення позивачем обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, має наслідком відмову в задоволенні позову. Судові витрати, в тому числі по сплаті судового збору, згідно ст. 141 ЦПК України, слід віднести на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed