Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ « Полтавський завод газорозрядних ламп » про визнання договору купівлі-продажу нікчемним, свої позовні вимоги мотивав наступним. 13.11.2003 року [PERSON] отримав ордер № 1 на житлову площу в гуртожитку по вул. М.Бірюзова, 96 у м. Полтава, а саме кімнату № 100 площею 19,6 кв. м, на підставі якого вселився в дану кімнату та проживає до цього часу. 04.12.2006 року позивач подав заяву про намір викупити дану кімнату на ім'я керуючого санацією ВАТ « Полтавський завод газорозрядних ламп » [PERSON], на якій мається віза керуючого з підписом та штампом « Дозволено » та службовими відмітками про прийняття заяви 05.12.2006 року. 05.12.2006 року [PERSON] отримав рахунок фактуру № СФ 0000203 відповідача на викуп приміщення на суму 10149 грн. 55 коп. Згідно квитанції від 11.12.2006 року, позивач сплатив ВАТ « Полтавський завод газорозрядних ламп » сумму 10149 грн. 55 коп. 08.02.2007 року було укладено договір купівлі-продажу приміщення № 73-Б, відповідно до якого ВАТ « Полтавський завод газорозрядних ламп » в особі керуючого санацією, арбітражного керуючого [PERSON] передано у власність [PERSON] приміщення в будинку літер « А-9», 1-кімната 19, 6 кв. м, 2- коридор 3,2 кв. м, 3- душова 1,2 кв. м., 4-санвузол 1,2 кв. м., загальною площею 25, 2 кв. м. на 6-му поверсі, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. М.Бірюзова, 96, кімната № 100. Відповідно п.14 вищезазначеного договору, він підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, але цього зроблено не було до цього часу. За таких обставин, позивач звертаєтья до суду з захистом свого права власності на дану кімнату, просить визнати договір купівлі-продажу нікчемним та з часом приватизувати кімнату № 100 по вул. М.Бірюзова, 96 у м.Полтава. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов визнають в повному обсязі та не заперечують протии його задоволення. Представник Територіальної громади в особі Полтавської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Представник Управління майном комунальної власності міста Полтава в судове засідання не з'явилась. Попередньо надала відзив на позвну заяву. При вірішенні данної справи покладалася на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 13.11.2003 року [PERSON] отримав ордер № 1 на житлову площу в гуртожитку по вул. М.Бірюзова, 96 у м. Полтава, а саме кімнату № 100 площею 19,6 кв. м, на підставі якого вселився в дану кімнату та проживає до цього часу. 04.12.2006 року позивач подав заяву про намір викупити дану кімнату на ім'я керуючого санацією ВАТ « Полтавський завод газорозрядних ламп » [PERSON], на якій мається віза керуючого з підписом та штампом « Дозволено » та службовими відмітками про прийняття заяви 05.12.2006 року. 05.12.2006 року [PERSON] отримав рахунок фактуру № СФ 0000203 відповідача на викуп приміщення на суму 10149 грн. 55 коп. Згідно квитанції від 11.12.2006 року, позивач сплатив ВАТ « Полтавський завод газорозрядних ламп » сумму 10149 грн. 55 коп. 08.02.2007 року було укладено договір купівлі-продажу приміщення № 73-Б, відповідно до якого ВАТ « Полтавський забод газорозрядних ламп » в особі керуючого санацією, арбітражного керуючого [PERSON] передано у власність [PERSON] приміщення в будинку літер « А-9», 1-кімната 19, 6 кв. м, 2- коридор 3,2 кв. м, 3- душова 1.2 кв. м., 4-санвузол 1,2 кв. м., загальною площею 25, 2 кв. м. на 6-му поверсі, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. М.Бірюзова, 96, кімната № 100. Відповідно п.14 вищезазначеного договору, він підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, але цього зроблено не було до цього часу. Згідно акта прийому-передачі приміщення від 08.02.2007 року приміщення передано у власність покупця [PERSON] Відповідно до\~ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 640\~ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно\~ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу,\~житлового будинку(квартири) або іншого\~нерухомого майна\~укладається у письмовій формі і підлягає\~нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в\~податковій заставі. Відповідно до ст.. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, сторони виконали умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона продала, а інша сторона придбала вказану кімнату. Отже, докази щодо виконання умов договору купівлі продажу № 73-Б від 08.02.2007 року ніким не спростовані та свідчать про те, що позивач є добросовісним набувачем вказаного будинку, оскільки придбав його відповідно до діючого законодавства, уклавши договір купівлі-продажу, виконавши усі істотні умови договору, оплативши продавцю вартість будинку, але вказаний договір нотаріально посвідчений не був. Більш того, як встановлено рішенням Київського районного суду м. Полтави по цивільній справі № 552/6167/14-ц від 22 жовтня 2014 року, у сторін по договору № 73-Б від 08.02.2007 року відсутні перешкоди для нотаріального посвідчення зазначеного договору. Згідно судової практики ВСУ від 24.11.2008 року суди повинні перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку суддям необхідно встановлювати, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення. На що суд вважає зазначити, що, що згідно правової позиції ВСУ, висловленої в постанові від 18.04.2011 №3-28гс11 правила\~ст. 220 ЦК України\~не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210\~та ст.640 ЦК України\~пов'язується з державною реєстрацією. Нормами\~ст. 657 ЦК України\~не передбачено державної реєстрації для договору купівлі-продажу нерухомого майна, а лише його нотаріальне посвідчення. 01.01.2013 року державна реєстравція правочинів щодо нерухомості скасована відповідно ЗУ «Про внесення змін до закону України про державну реєстравцію речових прав\~\~на нерухоме майно та їх обтяжень», що відображено в листі ВСУ від 01.07.2013 року та нагалошено про інерційне застосування судами попередніх норм матеріального права. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно\~ст.204 ЦК України, правочин вважається правомірним, лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Верховний Суд України в постанові від 19.12.2012 року по справі №6-87цс12 висловив правову позицію щодо змісту зазначеної норми виклав в наступним чином - «правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності». Аналізуючи питання застосування в судовій практиці постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~Верховний Суд України в узагальнені від 01.01.2017 року вказав, що згідно з вимогами ст.\~215\~ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Як свідчить практика, суди не завжди розрізняють нікчемні та оспорювані правочини. У разі пред'явлення особою позову про визнання правочину недійсним суди не звертають уваги на підстави недійсності правочину, вказані позивачем, та належним чином не з'ясовують, до якого виду недійсних правочинів (нікчемний чи оспорюваний) відноситься правочин, що є предметом спору. Вказане призводить до того, що інколи суди ухвалюють рішення про визнання недійсними правочинів, які є нікчемними в силу закону. При цьому суди не враховують, що нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. У разі ж встановлення підстав вважати правочин нікчемним суд повинен вказати в резолютивній частині рішення про його нікчемність та застосовувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно із ч. 2\~ст. 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216\~ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні внатурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Разом з тим, передбачені ст. 216 ЦК України\~правові наслідки застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed