Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що 10.02.1997 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Спільне життя з відповідачем не склалося, тому відповідачем була подана заява до суду про розірвання шлюбу. Під час шлюбу за їхні спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вказане майно зареєстровано за відповідачем та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому в силу приписів сімейного права підлягає розподілу. На підставі викладеного, позивач просила визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , як частку у спільному майні подружжя. 02 березня 2020 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 травня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеним оголошення на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про його виклик до суду. У відповідності до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Судом встановлено, що 10 лютого 1997 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області /а.с.8/. Оскільки спільне життя з позивачем не склалося, відповідачем [PERSON] була подана заява до суду про розірвання шлюбу. За час шлюбу сторонами було набуто спільне майно: Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з комунального підприємства Фастівської міської ради Фастівське БТІ відповідно до якої, станом на 01.01.2013 року Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори 17.08.2001 року, р. 1251, реєстраційний номер 125, стр. 88 /а.с.65/. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права, а саме статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи є докази правомірного набуття відповідачем права на вищевказане нерухоме майно, яке набуте перебуваючи з позивачкою в шлюбі, за їх спільні кошти, що знайшло своє підтвердження, а тому, таке визнання може бути прийнято судом та суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved