Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтня 2019 року звернулася до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк», визначивши третьою особою КП «Реєстр нерухомого майна» Бричківської сільської ради Полтавської області, в якому прохав скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Онищенка Р.М. Комунального підприємства «Реєстр нерухомого майна» Бричківської сільської ради Полтавської області № 48063014, яким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк», зобов`язати державного реєстратора внести до Реєстру речових прав та їх обтяжень відомості про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48063014. В обґрунтування скарги зазначив, що 09.07.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної відкличної лінії, а також договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 02.04.2014 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків винесено рішення про стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] у сумі 960 625 грн. 65 коп. 13.06.2014 року Октябрським районним судом м.Полтави винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах суми стягнення 82 516, 94 Євро та пені у сумі 67 850, 21 грн. 30.07.2014 року ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва видано виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду на суму 960 625, 65 грн. 06.09.2018 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про виселення [PERSON] та [PERSON] 02.08.2019 року державним реєстратором Онищенком Р.М. КП «Реєстр нерухомого майна» Бричківської сільської ради Полтавської області винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48063014, яким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк». Вважає рішення державного реєстратора таким, що підлягає скасуванню, оскільки державна реєстрація відбулася після набрання законної сили рішень судів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Станом на момент укладення договору іпотеки сторони домовилися про звернення стягнення лише одним способом. Відповідно до п.4.6 Договору іпотеки, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація Предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у рішенні суду. В даному випадку рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13.06.2014 року вирішено звернути стягнення шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Вважає, що порядок звернення стягнення на майно був встановлений рішенням суду, а отже, державний реєстратор діяв всупереч вимогам іпотечного договору та рішенню суду. Також вказує, що державна реєстрація прав та їх обтяжень здійснювалася під час дії законодавчої заборони на відчуження іпотечного майна по валютним кредитам, а саме 02.08.2019 року під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, під час державної реєстрації був порушений Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема п.61, оскільки [PERSON] не отримувала вимогу про погашення заборгованості. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 29 жовтня 2019 року задоволено заяву про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати реєстраційні дії стосовно квартири. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 29 жовтня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 11 листопада 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому вказано, що між сторонами був укладений кредитний договір, який був забезпечений іпотекою. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а позивач взяті на себе зобов`язання не виконав. Відповідно до ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Сам договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі (п.4.1 і п.4.5 Іпотечного договору), що передбачає передачу іпотеко держателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно. Також вважає недоведеними доводи позивача про неотримання ним вимоги від Іпотекодержателя, оскільки остання навмисно відмовилася від їх отримання, так як попередньо повідомлялася про початок процедури позасудового звернення стягнення на Предмет іпотеки по телефону. Крім того, п.6.2 Іпотечного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором вважаються врученими з дати поштового штемпеля відділення зв`язку. Доводи позивача щодо подвійного стягнення є безпідставними, оскільки саме на Іпотекодержателя покладено право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Також не заслуговують на увагу твердження щодо застосування до спірних правовідносин положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надав іпотеко держателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя в Іпотечному договорі. Таким чином, реєстрація права власності на предмет іпотеки здійснена за згодою позивача, яка висловлена в іпотечному договорі, а тому норми наведеного Закону до даних правовідносин не застосовуються. Також ним відповідно до п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, було надано повний пакет документів для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження, а тому позивачем не доведено факту порушення її прав. Вважає, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, поданими з метою ухилення від взятих на себе зобов`язань (том 1 а.с.86-93). Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що на момент укладення Іпотечного договору діяв ЗУ «Про іпотеку» в редакції 12.05.2006 року, згідно ст. 36 якого позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Порядок передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки встановлений ст. 37 Закону, яка передбачає договірний порядок набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки, тобто за згодою іпотекодавця. Вказав, що сама по собі умови договору іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Вказує, що у Іпотечному договорі [PERSON] не узгоджувала з іпотеко держателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а надала згоди на задоволення забезпечених вимог в порядку ст. 37 Закону, тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг би бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки. Також вказав, що в разі наявності рішення про звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки, вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння у розуміння ст. 388 ЦК України. Вважає, що Іпотекодержатель може обрати судовий або позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Також наполягає, що доказів отримання позивачем повідомлення и про застосування застереження так і не надано (том 1 а.с.135-140). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 17 грудня 2019 року у задоволенні заяви представника АТ «Укрсоцбанк» про зустрічне забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 27 грудня 2019 року замінено відповідача АТ «Укрсоцбанк» на правонаступника належного відповідача АТ «Альфа-банк», витребувано письмові докази по справі, у задоволенні клопотання про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, АТ «Альфа-Банк» відмовлено. Від представника відповідача АТ «Альфа-Банк» до суду надійшла заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що питання наявності рішення суду, як обставини, що є перешкодою для застосування позасудового способу задоволення вимог Іпотекодержателя, розглядалося Верховним Судом 18 грудня 2019 року у справі № 712/15975/17, провадження № 61-4267св18 та вказано, сама по собі наявність рішення суду не позбавляє права іпотеко держателя задовольнити свої вимоги в інший спосіб, передбачений договором про іпотеку. Також у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року вказано, що положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 38 Закону (том 1 а.с.206-210). Вважає, що твердження позивача про втрату права на інші способи захисту в разі наявності судового рішення, спростовується Потсановою ВС від 18.08.2018 року у справі № 921/107/15-г/16. Також вказав, жодне подвійне стягнення у даному випадку не здійснювалося, навпаки після позасудового врегулювання, кредитор повідомив про прощення боргу. Зазначає, що іпотечне застереження було погоджене сторонами до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому посилання позивача на вказаний факт є недоречним. Датою отримання повідомлень про звернення стягнення слід вважати 29.06.2019 року, дату поштового штампелю, а тому твердження в цій частині є недоведеними. 17.02.2020 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він прохав визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 32655943 від 31.07.2019 року на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (том 1 а.с.224-225). 11 березня 2020 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій прохав скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 48063014 від 02.08.2019 року, державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстр нерухомого майна» Бричківської сільської ради, [PERSON] щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (а.с.249-250 том 1). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 01 липня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, довірила представництво своїх інтересів представнику [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача Луньова А.Г. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав наведених у відзиві на позов за запереченнях на відповідь на відзив. Додатково вказала що позивач є суб`єктом ЗУ «Про запобігання корупції», а тому дія мораторій на стягнення майна до неї не застосовується. Крім того, чоловік позивача має у власності додаткову квартиру, а тому вона належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. (спростувати так як не підтверджено) Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Реєстр нерухомого майна» Бричківської сільської ради надіслав Заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.07.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання відновлювальної відкличної лінії № 710/0074/17.1-Ф, а також Іпотечний договір № 710/0074/1 від 09.07.2008 року, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.16-22). 02.04.2014 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків винесено рішення про стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] у сумі 960 625 грн. 65 коп. 30.07.2014 року ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва видано виконавчий лист на примусове виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02.04.2004 на суму 960 625, 65 грн. (а.с.23-26). 13.06.2014 року Октябрським районним судом м.Полтави ухвалене рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах суми стягнення 82 516, 94 Євро та пені у сумі 67 850, 21 грн. (а.с.27-31). 06.09.2018 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про виселення [PERSON] та [PERSON] (а.с.35-39). 02.08.2019 року державним реєстратором Онищенком Р.М. КП «Реєстр нерухомого майна» Бричківської сільської ради Полтавської області винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48063014, яким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк», що слідує із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 184068105 від 08.10.2019 (а.с.32-34). Згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закону) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предметдмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону . Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем). Зі змісту ст. 37 Закону слідує, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відповідно до п.4.1 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п.п. 4.5 3 п.4.5 Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, Банком було задоволено забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки правомірно, а тому позовні вимоги є безпідставними. Доводи позивача, що державний реєстратором було порушено п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки вона не отримувала від іпотекодержателя вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, судом спростовуються, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З матеріалів справи вбачається, що 11.06.2019 року за вих..№ К/И/УСБ/Б Дяченко І.Ю. направлялося повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за двома адресами засобами поштового зв`язку, згідно Правил надання поштового зв`язку, затвердженого постановою КМУ від 05.03.2009 року № 270. Однак вони поверталися із відмітками «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про ухилення [PERSON] від їх отримання (а.с.94-101). Відповідно до п.6.2 Іпотечного договору, усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення , або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. На підставі викладеного, позивач вважається належно повідомленою з 29.06.2019 року . Аналогічні правові позиції викладені у Постановах Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі № 755/5691/16-ц, провадження № 61-901св17 та від 22.05.2019 року у справі № 490/3505/17, провадження № 61-5426св19. Таким чином, при проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем, державним реєстратором не було допущено порушень ст. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого 25 грудня 2015 року № 1127, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними. Суд також оцінює критично твердження позивача, що використавши своє право на судове врегулювання спору, Банк втратив право на інші способи захисту, виходячи з наступного. Частиною 2 ст. 36 Закону визначено, що визначений Договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. У Постанові Великої Палати Верховного Суду України № 921/107/15-г/16 від 18 вересня 2018 року викладено правовий висновок, згідно якого застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. У Постанові Великої Палати Верховного Суду України № 310/11024/15-ц, провадження № 14-14-112цс19 від 29 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса (близькі за змістом висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі N 910/17423/17). Таким чином застосування позасудового порядку врегулювання спору в даному випадку не є подвійним стягненням. Іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя містилося у Іпотечному договорі з моменту його укладення, а отже воно було погоджене сторонами до набрання рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки законної сили, а тому посилання на неможливість застосування вимоги ст. 36 Закону до даних правовідносин є неспроможним. Крім того, у зв`язку із завершенням позасудового врегулювання спору та внаслідок набуття іпотеко держателем права власності на предмет іпотеки, заборгованість позивача перед банком вважається погашеною, що слідує зі змісту ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є неспроможним, з огляду на таке. Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Оскільки в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя в Іпотечному договорі. Таким чином, реєстрація права власності на предмет іпотеки здійснена за згодою позивача, яка висловлена в іпотечному договорі. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, провадження № 61-10874сво18, згідно якого положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). У зв`язку із наведеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18). Разом з тим, заперечення відповідача, що позивач є суб`єктом ЗУ «Про запобігання корупції», а її чоловік має у власності додаткову квартиру, а тому вона належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому дія мораторій на стягнення майна до неї не застосовується, не є додатковою підставою для незастосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до даних правовідносин, оскільки у судовому засіданні не доведено, що надані Електронні декларації подані саме позивачем та її чоловіком, так як містять розбіжності із наявними даними у матеріалах справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із відсутність правових підстав для їх задоволення. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України та покладає їх на позивача.

Outcome: dismissed