Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом про стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, судового слідства, прокуратури і суду на користь [PERSON] у сумі 1669753,80 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що 05.04.2003 року за фактом вбивства [PERSON] порушено кримінальну справу № 03020016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. 16.01.2014 року за вищевказаним фактом були внесені відомості до ЄРДР. 15 січня 2014 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто умисному вбивстві [PERSON] , яке сталося 05 квітня 2003 року. 16 січня 2014 року [PERSON] за підозрою у вчиненні вбивства Ленінським районним судом м. Миколаєва було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО м. Миколаєва. 13 березня 2014 року ухвалою суду продовжено строк тримання під вартою [PERSON] у зв`язку з підозрою у вчиненні ним умисного вбивства [PERSON] . Вказана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувалася як необхідна через нібито вчинення умисного вбивства. 09 квітня 2014 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 3 ст. 289 КК України. За весь час перебування під слідством та судом, [PERSON] не визнавав себе жодного разу винним у вчиненні вбивства. 16 липня 2014 року вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва [PERSON] було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, тобто визнано невинуватим у вбивстві [PERSON] . Цим же вироком [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 186 КК України та остаточно призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна. Апеляційним судом Миколаївської області від 02.06.2017 року, вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.07.2014 року залишено без змін, тобто [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні умисного вбивства людини. Таким чином, [PERSON] спричинена значна моральна шкода, яка виражається в тому, що [PERSON] в період з 15.01.2014 по 02.06.2017 (40 місяців 18 днів) знаходився під слідством та судом, перебуваючи під вартою та місцях позбавлення волі, незаконно та безпідставно було пред`явлено звинувачення в особливо тяжкому злочині, якого він не скоював. Внаслідок незаконних дій органу розслідування відносно [PERSON] , останній зазначив значних душевних страждань, погіршилися відносини з оточуючими людьми, порушилися нормальні життєві зв`язки, була принижена його честь та гідність, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1669753,80 грн. Від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, який набрав чинності 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в рахунку на місяць у розмірі з 01 січня 2020 - 2027 грн., з 01 липня - 2118 грн., з 01 грудня - 2189 грн. Позивачем зазначено період перебування під слідством з 15.01.2014 по 02.06.2017, тобто 40 місяців 18 днів. З урахуванням вищевикладеного, сума відшкодування позивачу повинна становити 40х2118+2118:31х18=85949,81 грн. Вважає, що розмір моральної шкоди є надуманим та визначений позивачем без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань. Згідно резолютивної частини вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.07.2014 по справі № 489/2691/14-к, позивача визнано винним за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено на 7 років, визнано невинуватим лише за ч. 1 ст. 115 КК України, що не є виправдовувальним вироком, тому правові підстави для відшкодування шкоди відсутні взагалі. Крім того, визначений у позовній заяві позивачем порядок стягнення шкоди проводиться не Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, а лише з Державного бюджету України. Від Прокуратури Миколаївської області надійшов відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивач будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 186 КК України, був виправданий лише за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у зв`язку з цим не був повністю реабілітований. Наведене свідчить про відсутність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку з відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою. Від Головного управління Національної поліції в Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що виправдувального вироку щодо [PERSON] судами не постановлялося, а позивача було виправдано лише за окремим епізодом кримінальної справи. Крім того, жодним судом в мотивувальної частини вироку визнання судом незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою відносно [PERSON] не встановлено та не відображено. Дії органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, відносно [PERSON] при проведенні досудового слідства є законними. Судами першої, апеляційної та касаційної інстанції незаконними не визнані. У зв`язку з чим, у позивача не виникло право на відшкодування шкоди, заподіяної, на його думку, з боку держави. Позивачем жодним чином не доведена моральна шкода пов`язана з пред`явленням підозри за ч. 1 ст. 115 КК України в розумінні ст. 23 ЦК України. Ухвалою суду від 13.04.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.08.2020, замінено сторони відповідачів. Ухвалою суду від 02.11.2020, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2014 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ст. 289 ч. 3, ст. 186 ч. 2 КК України та призначено покарання: за ч. 3 ст. 289 КК України - позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 186 КК України - 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено [PERSON] остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна. Строк відбування [PERSON] покарання рахувати з 16.01.2014 року. Запобіжний захід [PERSON] до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою. [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року, вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2014 року відносно [PERSON] в частині його виправдання за ч. 1 ст. 115 КК України скасовано. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Вважати [PERSON] засудженим за ч. 3 ст. 289 КК України до 7 років позбавлення волі, без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено [PERSON] остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років без конфіскації майна. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року, вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року щодо засудженого [PERSON] залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 21 січня 2016 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року і вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2014 року про засудження [PERSON] за ч. 1 ст. 115 КК України скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вважати [PERSON] засудженим за ч. 3 ст. 289 КК України до 7 років позбавлення волі, без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів - до позбавлення волі на строк сім років. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2017 року, вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2014 року відносно [PERSON] , яким його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, залишено без змін. Ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 02 червня 2017 року набрала законної сили 02 червня 2017 року. Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. З пункту 3 частини 2 статті 11 цього Кодексу, вбачається, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 Цивільного кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини 2); - відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини 2). Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпаний перелік яких визначений частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Судом встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.07.2014, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 02.06.2017, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушень передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна. [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. [PERSON] було виправдано лише за окремим епізодом кримінальної справи, виправдувального вироку винесено не було, а тому повної реабілітації не відбулося. Твердження позивача щодо обрання йому запобіжного заходу саме у кримінальному провадженні за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 ст. 115 КК України не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так судом досліджено матеріали кримінальної справи № 489/2691/14-к (провадження 1-кп/489/261/14 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 115 КК України, з яких вбачається, що 14.06.2020 року за заявою [PERSON] було порушено кримінальну справу №02040320 відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину передбаченого с. 289 ч. 3 КК України та в рамках зазначеної кримінальної справи порушено кримінальну справу відносно тих самих осіб за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Вказані кримінальні справи були об`єднані в одне провадження під єдиним номером 02040320. В ході досудового розслідування 05.08.2020 слідчим винесено постанову про притягнення [PERSON] у якості обвинуваченого за вчинення злочинів передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України, проте, враховуючи, що місце перебування останнього під час розслідування не встановлено, матеріали кримінальної справи №02040320 відносно [PERSON] виділені в окреме провадження та 10.11.2003 винесено постанову про оголошення його у розшук. 17.03.2014 відомості за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом [PERSON] внесені до ЄРДР за №12014150050000859 за ч. 3 ст. 289 КК України. 04.04.2014 відомості за фактом відкритого викрадення майна [PERSON] внесені до ЄРДР за №120141050040001768 за ч. 2 ст. 186 КК України. 15.04.2003 прокурором Ленінського району м. Миколаєва за фактом вбивства [PERSON] порушено кримінальну справи №03520016 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. 16.01.2013 відомості за фактом вбивства [PERSON] внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013160040000272 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. 16.01.2014 року ухвалою суду в межах зазначеного кримінального провадження [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів 07.04.2014 вказані кримінальні провадження об`єднані в одне за загальним реєстраційним номером №12013160040000272. Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на час судового розгляду від 11 квітня 2014 року надійшло в межах об`єднаного кримінального провадження №12013160040000272 за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 186, ч.1 ст. 115 КК України. Як на підставу обрання такого виду запобіжного заходу прокурор посилався на ухилення [PERSON] від досудового розслідування, у зв`язку з чим останній був оголошений у розшук, неодноразові судимості, підозру у вчинення особливо тяжких злочинів, негативної характеристики відсутності місця роботи та доходів. Ухвалою суду від 15 квітня 2014 року було застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 16.04.2014 року на 60 діб. Таким чином, до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні за ч.3 ст. 289, ч. 2 ст. 186, ч.1 ст. 115 КК України. Враховуючи те, що стаття 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, а у матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності таких підстав, зокрема, відсутній виправдувальний вирок щодо [PERSON] або рішення, яким були встановлені факти незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування заходів кримінального провадження та закриття кримінального провадження або кримінальної справи щодо позивача. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне. В силу положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір в даній справі не справляється, а тому і розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: dismissed