Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

У лютому 2021 року позивач Акціонерне товариство «Універсал банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві, в якому просив усунути перешкоди у користуванні власністю та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивував тим, що 30 вересня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (назву якого на підставі рішення загальних зборів товариства 31.10.2018 року було змінено на АТ «Універсал Банк») та [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 30 вересня 2008 року в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] . На час укладення зазначеного договору іпотеки у спірній кватирі були зареєстровані [PERSON] (колишній власник житла) та [PERSON] . Відповідно до п. 2.4.4 договору іпотеки [PERSON] зобов`язалась не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях предмету іпотеки фізичних або юридичних осіб без згоди іпотекодержателя, тобто позивача. Згідно листа від 25.01.2021 року №11/-1-16 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином відповідач [PERSON] скористалась своїм правом власності на спірну квартиру та без згоди позивача, всупереч договору іпотеки, зареєструвала у квартирі своїх малолітніх дітей. 24 грудня 2019 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинилося, у зв`язку із застосуванням позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому, відповідно до ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника також втратили право користування спірною квартирою. Ухвалою судді від 09 лютого 2021 року відкрито провадження у вказаній вище справі у порядку загального позовного провадження. Справу призначено до підготовчого розгляду на 03 березня 2021 року. 24 лютого 2021 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову. 02 березня 2021 року до суду надійшла заява третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій остання просить слухати справу у відсутності представника служби, рішення ухвалити в інтересах та на користь дитини. В підготовчому судовому засіданні представник банка підтримав позовні вимоги. Щодо надання відповідачем про визнання позову пояснив, що йому відомо про дії відповідача врегулювати спір добровільно. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв`язку з існуванням визначених ч. 3 ст. 200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі "Руїз Торіха проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . 30 вересня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 30 вересня 2008 року в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] (а.с.6-9). 24 грудня 2019 року право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за АТ «Універсал Банк» на підставі договору іпотеки, із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач, як власник квартири, позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки у вказаній квартирі зареєстровані колишні члени сім`ї колишнього власника, яка на даний час не має відношення до цієї квартири. Зі змісту ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР та ч. ст. 405 ЦК України вбачається, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Відповідач [PERSON] надала суду заяву, у якій позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.26). Відповідно до частини 4. ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на зазначене, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про необхідність визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на повнолітнього відповідача, а тому з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати в розмірі 2 270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved