Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває цивільна справа № 607\\11645\\15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Універсал банк до [PERSON], [PERSON], заведена Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 03.07.2015 року на виконання ухвали суду у справі №607\\15482\\14-ц про розєднання позовних вимог, проголошеної усно в судовому засіданні 30.06.2015 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки - приміщення промтоварного магазину загальною площею 134, 5 кв.м., за адресою м. Тернопіль вул.. Київська буд 3 приміщення 111, що належить на праві спільної часткової власності по 1\\2 частині кожному відповідачам [PERSON], [PERSON] , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною продажу, що становить 1 138 000 гривень, в рахунок погашення боргу перед ПАТ «Універсал банк» за Кредитним договором №022-2008-496 від 29.02.2008 року, в розмірі 2\~077 663, 59 гривень. - приміщення промтоварного магазину загальною площею 86, 4 кв.м. в м. Тернополі по вул. Оболоня 47 приміщ. 4, що належить на праві спільної часткової власності по 1\\2 частині кожному відповідачам [PERSON], [PERSON] , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною продажу, що становить 670\~000 гривень, в рахунок погашення боргу перед ПАТ «Універсал банк», в розмірі 1 525 122, 80 гривень загалом, за договорами кредиту №BL9234|K-1 від 22.09.2008 року та №BL9247\\К-2 від 22.09.2008 року з одночасним клопотанням до суду визнати вищезазначені приміщення предметом іпотеки, що забезпечує виконання зобовязань за договорами кредиту №022-2008-496 від 29 лютого 2008 року, та №BL9234 від 22.09.2008 року, укладеними між позивачем та відповідачем [PERSON]. Зазначені позовні вимоги прийнято судом до розгляду, за письмовим клопотанням позивача про збільшення позовних вимог, усно проголошеною, в судовому засіданні 13.07.2015 року , ухвалою, якою, в тому числі, відмовлено до прийняття до розгляду додаткових вимог позивача до Реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції про зобовязання провести в Державному реєстрі речових прав державну реєстрацію іпотеки на вищезазначені нежитлові приміщення оскільки така вимога передбачає зміну як підстави, так предмета позову, що суперечить змісту ст. 31 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача, прийняті судом до розгляду 13.07.2015 року, збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві. Представник сторони відповідачів проти задоволення вимог позивача заперечив за безпідставністю, оскільки вважає, що на час звернення до суду з заявою про збільшення позовних вимог, переданих в іпотеку приміщень не існує, внаслідок їх перебудови та зміни цільового призначення з первісного житлового на нежитлове; в реєстрі іпотек записи про перебування в іпотеці спірних нежитлових приміщень не перебувають; позивач, завідомо знаючи про перебудову та зміну цільового призначення переданого в іпотеку майна, не ініціює внесення змін до договорів іпотеки, а також, як наслідок можливої відмови відповідачів на внесення змін до договорів в частині предмета іпотеки, не ініціює звернення до суду з вимогами про встановлення іпотеки на новостворене майно, що є допустимим способом захисту цивільного права, за правилами ЗУ «Про іпотеку». Також, на думку сторони відповідачів, позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду. З врахуванням пояснень представників сторін спору, досліджених в судовому засіданні письмових доказів, судом встановлено наступні обставини справи. Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» - 22 червня 2009 року рішенням загальних зборів акціонерів, ВАТ «Універсал Банк» було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», що підтверджується Витягом із статуту (додається до позовної заяви). Між Позивачем та [PERSON] (надалі - Позичальник, Відповідач-1) 29 лютого 2008 року було укладено кредитний договір №022-2008-496 з Додатком 1, 2 (надалі - Кредитний договір) відповідно до якого Банк зобов'язався надавати Позичальнику кредитні послуги в сумі 247000,00 доларів США. з терміном їх поверненням до 10.02.2038р Для забезпечення виконання зобов'язань Відповідача-1 за Кредитним договором були укладені договори іпотеки так договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] від 29.02.2008 року за реєстровим №963 (далі за текстом - договір іпотеки 1) відповідно до умов якого в іпотеку було передано трикімнатну квартиру, заг. площ. '64,9кв.м., жит. площ., 37,5кв.м., за адресою: м. Тернопіль вул.. Київська, буд. З, кв. №111 та за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] від 29.02.2008 року за реєстровим №964 (далі за текстом - договір іпотеки 2) трикімнатну квартиру, заг. площ. 64,4кв.м., жит. площ., 38,0кв.м., за адресою: м. Тернопіль вул.. Київська, буд. З, кв. №144 У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором Позивач був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду у справі №1915/2617/2012 від 06 лютого 2013 року, з [PERSON] було стягнуто заборгованість за Кредитним договором накористь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 2077663,59 (два мільйони сімдесят сім тисяч шістсот шістдесят три) грн. 59 коп. Крім того, даним рішенням було встановлено факт неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Також судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем 1, 22 вересня 2008 року було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №ВL9234 (надалі Генеральний договір), відповідно до якого Банк зобов'язався надавати у вигляді кредитної лінії та надання коштів в межах ліміту, що становив 160000,00 доларів США, з терміном повернення коштів до 01 вересня 2033р. На виконання Генерального договору, а також додаткових угод, Позивачем було надано Відповідачу кредитні кошти в межах ліміту, на умовах забезпеченості, строковості, щомісячної сплати відсотків за користування коштами на підставі: Додаткової угоди №ВL9234/К-1 від 22.09.08р. та Додаткової угоди №1 від 26.01.09р. Позивач надав Відповідачу у тимчасове платне користування на поточні потреби готівкові кошти в межах ліміту 100 000,00доларів США. Додаткової угоди №ВL9247/К-2 від 22.09.08р. Позивач надав Відповідачу у тимчасове платне користування на поточні потреби готівкові кошти в межах ліміту 60 000,00доларів США і зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку встановлені Додатковими угодами. Для забезпечення виконання зобов'язань Відповідача-1 за Генеральним договором між Позивачем та Відповідачем був укладений договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] від 22.09.2008 року за реєстровим №6035 (далі за текстом - договір іпотеки 3) відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру, загальною площею 86,4кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за Генеральним договором Позивач був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду №1915/5703/2012 від 13 червня 2013 року, з [PERSON] було стягнуто заборгованість за Генеральним договором на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1525122,80 (один мільйон п'ятсот двадцять п'ять тисяч сто двадцять дві) грн. 80 коп. Крім того, даним рішенням було встановлено факт неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, котре набрало законної сили, не потребують доказування. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина, з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції. В контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції, ЄСПЛ розглядалися справи про порушення права власності, де обєктами були кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» , заява 59498\\00. Рішення від 07.05.2002 року). Відтак суд зауважує, що за позивачем, на підставі вищезазначених судових рішень у цивільних справах №1915/2617/2012 від 06 лютого 2013 року, та №1915/5703/2012 від 13 червня 2013 року, підтверджено право власності, в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, на кошти в сумі 2077663,59 (два мільйони сімдесят сім тисяч шістсот шістдесят три) грн. 59 коп. та 1525122,80 (один мільйон п'ятсот двадцять п'ять тисяч сто двадцять дві) грн. 80 коп., котрі, однак знаходяться розпорядженні відповідача [PERSON], як позичальника за договорами кредиту, і щодо яких відповідачем не надано належних та допустимих доказів повернення власнику (позивачу). Також судом встановлено, що на підставі рішень Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1438 від липня 2008 року та № 1816 від 28 листопада 2007 року, за зверненням [PERSON] про надання дозволу на реконструкцію квартир по вул.. Київській за № 111, 144 і по вул. Оболоня за № 4, саме щодо переданого в іпотеку банку даного нерухомого майна, було надано дозвіл заявнику, за власні кошти здійснити реконструкцію під промтоварні магазини з влаштуванням окремого входу що й було здійснене [PERSON] з подальшим оформленням за ним, рішеннями виконавчого комітету Тернопільської міської ради в 2008 та в 2012 році прав власності на новостворене майно: -приміщення промтоварного магазину загальною площею 134, 5 кв.м., за адресою м. Тернопіль вул.. Київська буд 3 \\ 111 (утворене з двох квартир № 111 та 144) -приміщення промтоварного магазину загальною площею 86, 4 кв.м. в м. Тернополі по вул. Оболоня 47 \\ 4 (утворене з квартири під цим же номером) При цьому в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за зазначеними адресами наявні дані про внесення запису про закриття записів щодо права власності за [PERSON] з листопада 2012 року, на житлові приміщення квартир по вул.. Київській та внесення запису про право його власності на приміщення по вул. Оболоня з 2009 року , однак в Державному реєстрі іпотек збережені записи щодо наявності обтяження іпотекою саме квартир, а не новостворених нежитлових приміщень. Дане стверджується наявними в матеріалах справи копіями рішень ВК ТМР № 1816 від 28 листопада 2007 року, № 1438 від липня 2008 року, №2564 від 19 грудня 2008 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2009 року, Рішення державного реєстратора №22468840 від 22.05.2013 року, та копій Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєктів нерухомого майна за №28883329 від 31.10.2014 року, № 28883667 від 31.10.2014 року. (том 2 справи). Крім того судом встановлено, що 22 травня 2013 року Тернопільським міськрайонним судом ухвалено рішення у цивільній справі № 607/7386/13-ц за позовом [PERSON] (надалі - Відповідач 2)до [PERSON] про поділ майна подружжя, яким між подружжям розділено наступне майно та визнано за [PERSON] право власності на 1\\2 частину промтоварного магазину, заг.площ. 134,5кв.м., за адресою: м. Тернопіль вул. Київська, буд. 3\\111 та право власності на 1\\2 частину промтоварного магазину, загальною площею 86, 4 кв.м. в м. Тернополі по вул. Оболоня 47 приміщ. 4, з подальшою реєстрацією відповідачем 2 права власності на свою ідеальну частку в приміщенні в реєстрі прав власності на нерухоме майно. (рішення набрало законної сили). На думку сторони позивача, з посиланням на ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», та зміст ст. 70 Сімейного кодексу України, [PERSON] з моменту набуття спільної часткової власності на спірні нежитлові приміщення, одразу набула статусу іпотекодавця, оскільки у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Суд не може погодитися з даною думкою представника позивача з огляду на таке. Предметом іпотеки, згідно із положенням статті 5 Закону України "Про іпотеку" може бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Постановою КМУ від 31.03.2004 року за № 410 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек» (чинної станом на дату передачі в іпотеку банку [PERSON] квартир по вул.. Київській в м. Тернополі та по вул..Оболоня в 2008 році), передбачено що державна реєстрація іпотек здійснюється з метою реалізації переважного права іпотекодержателя у задоволенні вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими іпотекодержателями незареєстрованих або зареєстрованих пізніше прав чи вимог на предмет іпотеки. При цьому внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомленн іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду; у разі обтяження іпотекою нерухомого майна в повідомленні зазначається опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та\\або його реєстраційні дані. (п.8 Тимчасового порядку). Із змісту п. 1.1. договорів іпотеки від 29.02.2008 року, зареєстрованих в реєстрі приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за № 963 та 964, і п. 1.1. Договору іпотеки від 22.09.2008 року, зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за № 6035, предметами іпотеки є житлові приміщення - квартири заг. площ. '64,9кв.м., жит. площ., 37,5кв.м., за адресою: -[ADDRESS], заг. площ. 64,4кв.м., жит. площ., 38,0кв.м., за адресою: [ADDRESS], -м. Тернопіль площею 86,4кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим судом, як зазначено вище, уже встановлено, що в 2008 і 2012 році за [PERSON], на підставі рішень Виконавчого комітету Тернопільської міської ради вирішено оформити право власності на новостворене майно -приміщення промтоварного магазину загальною площею 134, 5 кв.м., за адресою м. Тернопіль вул.. Київська буд 3 \\ 111 (утворене з двох квартир № 111 та 144) -приміщення промтоварного магазину загальною площею 86, 4 кв.м. в м. Тернополі по вул. Оболоня 47 \\ 4 (утворене з квартири під цим же номером) тобто, в розумінні ст. 331 ЦК України, на підставі рішення органу місцевого самоврядування (що за законом до 01.01.2013 року було єдиною підставою набуття права власності на новостворене майно), та після внесення запису в електронний реєстр прав власності на нерухоме майно, [PERSON], набув право власності на новостворене майно - приміщення зовсім іншого цільового призначення (нежитлове), іншої площі та вартості, і відомості про новостворене це майно не внесені до Державного реєстру іпотек в порядку, визначеному Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як і відсутні договори про обтяження цих новостворених приміщень іпотекою між сторонами спору. А тому, суд приходить до висновку, що приміщення, щодо яких заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, не ідентифікуються, згідно договорів іпотеки від29.02.2008 року, зареєстрованих в реєстрі приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за № 963 та 964, і від 22.09.2008 року, зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] за № 6035, відтак до внесення до Державного реєстру іпотек відомостей про обтяження іпотекою саме спірних приміщень, і як наслідок, з метою визнання судом вищезазначених приміщень предметом іпотеки, що забезпечує виконання зобовязань за договорами кредиту №022-2008-496 від 29 лютого 2008 року, та №BL9234 від 22.09.2008 року, укладеними між позивачем та відповідачем [PERSON], обраний позивачем спосіб задоволення своїх вимог, є передчасним. Суд вважає, що з моменту внесення до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно запису про закриття відомостей про право власності за [PERSON] на передані в іпотеку банку житлові приміщення, обтяження іпотекою даних приміщень є припиненим, внаслідок їх втрати. Згідно частини першої статті 3 ЗУ «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні 04.09.2015 року судом розяснено право позивачу на оскарження рішень органу місцевого самоврядування про надання дозволу, без згоди іпотекодавця, на реконструкцію та оформлення права власності за [PERSON] в 2008 та 2012 році на новостворене майно нежитлові приміщення, й право на звернення до суду з вимогою про встановлення іпотеки щодо спірного майна за рішенням суду, в порядку частини першої ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», однак представник позивача зазначив, що на його думку, ініціювати в судовому порядку даний спосіб захисту цивільного права не має необхідності. Суд також не має підстав погодитися з зазначеною позивачем вартістю приміщень, щодо яких банком заявлено вимогу, оскільки зазначена в позові ПАТ «Універсал банк» вартість нежилих приміщень, є вартістю обєктів житлового фонду квартир, переданих в іпотеку (арк.. справи 143-145 том 1), що суперечить п. 6 частини першої ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Окрім зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (застави), одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави (іпотеки), належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЩІК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. У даному ж випадку, зважаючи на уже наявні рішення суду за позовами кредитора (ПАТ «Універсал Банк») про стягнення боргу з боржника ([PERSON]Б.), який не є поручителем в розумінні розяснень ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справи (згадуваний вище п. 9 постанови Пленуму №5 від 30.03.2012 року), а є майновим поручителем і співпадає з боржником в одній особі, а тому стягнення боргу в тих же сумах (2077663,59 (два мільйони сімдесят сім тисяч шістсот шістдесят три) грн. 59 коп. та 1525122,80 (один мільйон п'ятсот двадцять п'ять тисяч сто двадцять дві) грн. 80 коп) ще одним рішенням суду, навіть у інший спосіб (звернення стягнення боргу на передане в іпотеку майно), фактично є стягненням з боржника на користь кредитора подвійної суми боргу, що не грунтується на законі - суд наголошує, що в разі постановлення рішення в даній справі, про стягнення боргу в сумах, які зазначає позивач (2077663,59 (два мільйони сімдесят сім тисяч шістсот шістдесят три) грн. 59 коп. та 1525122,80 (один мільйон п'ятсот двадцять п'ять тисяч сто двадцять дві) грн. 80 коп) шляхом звернення на предмет іпотеки, однак добровільного виконання рішення боржником в ході примусового виконання рішення суду в разі відкриття провадження шляхом сплати визначеної судом суми боргу (право боржника, визначене частиною третьою ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження»), ця обставина, за відсутності волі стягувача на відкликання виконавчого документа, не є підставою закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання рішень судів у цивільних справах №1915/2617/2012 від 06 лютого 2013 року, та №1915/5703/2012 від 13 червня 2013 року. Разом з тим судом критично оцінюються доводи представника сторони відповідачів про пропуск позивачем строків давності на звернення до суду з позовом, оскільки заявлено вимогу про стягнення коштів, розмір яких визначено рішенням суду у лютому та червні 2013 року, й саме з цих дат слід вести облік часу, відтак трирічний строк позовної давності не є пропущеним.

Outcome: dismissed