Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку посилаючись на те, що 01.08.2014 року відповідно до строкового трудового договору № 3 (далі за текстом - Трудовий Договір) його, [PERSON], було прийнято на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Монастирищенська виробничо- впроваджувальна фірма «Енергетик» на посаду заступника директора із загальних питань.19.07.2016 року наказом № 48 його було звільнено із займаної посади без законної підстави. В подальшому зазначений наказ був ним оскаржений у судовому порядку та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. 12.12.2016 року рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області позов було задоволено повністю, скасовано наказ № 48 від 19.07.2016 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2016 року до 12.12.2016 року включно всього 479 220 грн. 74 коп. Рішення в частині поновлення його на роботі та в частині виплати заробітної плати за один місяць в сумі 100 000 грн. допущено до не негайного виконання. 21.12.2016 року наказом № 85 було скасовано наказ № 48 від 19.07.2016 року про звільнення його та поновленно на попередній посаді заступника директора із загальних питань. 25.01.2017 року Апеляційний суд Черкаської області зазначене рішення в частині вирішення позовних вимог про розмір компенсації йому за час вимушеного прогулу та стягнув з ТОВ «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» на його користь 536 842 грн. 32 коп. компенсації за час вимушеного прогулу. У решті рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 року у даній справі - залишено без змін. 09.02.2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ зупинено виконання рішення суду першої та другої інстанцій. Однак, враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині поновлення його на роботі та в частині виплати йому заробітної плати за один місяць в сумі 100 000 гривень допущено до негайного виконання, було повністю виконано. Більш того, станом на 09.02.2017 року і рішення апеляційної інстанції виконано повністю, тому зупинити зазначені рішення не можливо. Питання про поворот виконання рішення суду касаційною інстанцією не розглядалось. 19.07.2017 року касаційну скаргу ТОВ «Монастирищенська виробничо- впроваджувальна фірма «Енергетик» відхилено. 31.07.2017 року наказом № 00000000058 - [NUMBER] з ТОВ «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» його було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору № 3 від 01.08.2014 року. Однак, в день звільнення не було проведено повного розрахунку з ним за період з 13.12.2016 року до 31.07.2017 року. Згідно п. 4.1 строкового трудового договору № 3 від 01.08.2014 року за виконання посадових обовязків йому було встановлено посадовий оклад у розмірі 100 000 гривень. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 року встановлено розмір його середньоденної заробітної плати - 5 263 грн. 16 коп. 03.08.2017 року на його картковий рахунок відповідачем було перераховано 40\~710 грн. Таким чином, в період з 13.12.2016 року до 31.07.2017 року (сім місяців та 14 робочих днів) він повинен був отримати 732 974 грн. 24 коп. (7 міс. х 100 000 грн. = 700 000 грн. та 14 робочих днів х середньоденну заробітну плату у розмірі 5 263 грн. 16 коп. = 73 684 грн. 24 коп. Отже, 700 000 грн. + 73 684 грн. 24 коп. - 40 710 грн. = 732 974 грн. 24 коп.) За правилами ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плати виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, невиплата ТОВ «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» йому заробітної плати з 13.12.2016 року до 31.07.2017 року включно, а також не проведення розрахунку при його звільненні є грубим порушенням законодавства про працю з боку відповідача відносно нього, тому невиплачена заробітна плата підлягає стягненню у примусовому порядку з виплатою середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за правилами ст. 117 КЗпП України. Просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик» (ЄДРПОУ 31100615, Черкаська область, м. Монастирище, вул. Ринкова, 25) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]) середній заробіток в період з 13.12.2016 року до 31.07.2017 року у розмірі 732 974 грн. 24 коп. (сімсот тридцять дві тисячі девятсот сімдесят чотири гривні 24 коп.). Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі ( т.1 а.с. 44). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала повністю, просить його здоволити та пояснила, що 01.08.2014 року сторонами був укладений строковий трудовий договір, відповідно до умов якого позивач був прийнятий на посаду заступника директора з загальних питань. Крім цього, він є власником 45 % статутного фонду даного підприємства. 19.07.2016 року позивача було звільнено з посади, відповідно до наказу № 48, який позивачем оскаржено до суду. Рішенням Монастирищенського районного суду від 12.12.2016 року, поданий позивачем позов задоволено і його поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, рішення допущено до негайного виконання. Відповідач виплатив спочатку позивачу 100\~000 грн., поновив його на роботі, скасував наказ про звільнення. Після винесення ухвали Апеляційним судом від 21.12.2016 року, якою було змінено рішення суду першої інстанції, збільшена сума середнього заробітку, рішення через виконавчу службу виконано повністю. В задоволенні касаційної скарги відповідача відмовлено, а тому позивач, після поновлення на роботі повинен був отримувати заробітну плату, яка була встановлена відповідно до строкового трудового договору, в розмірі посадового окладу 100\~000 грн. Оскільки, між директором [PERSON] та позивачем були спірні відносини, створювалися штучні перешкоди, щодо трудових обов»язків. Зокрема, відповідачем видано наказ від 17.08.2016 року № 56, за підписом директора підприємства, з яким позивач ознайомлений, за змістом якого позивачу заборонено, як вхід так і в»їзд на територію «Енергетика». Вказаний наказ позивачу, 21.12.2016 року, пред»явлено охоронником при спробі пройти на територію підприємства і про його скасування позивачу невідомо. Даний наказ був виданий в період дії наказу про звільнення позивача. В зв»язку з тим, що на підприємстві функціонує пропускна система, заїхати чи зайти через інший вхід, крім електронного турнікету не можливо. Рішеннями в попередніх справах, встановлено, що позивач не був ознайомлений з посадовою інструкцією, з правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ «Енергетик». Він їх не підписував і вони йому не надавалися для ознайомлення з 2014 року. Відповідно до строкового трудового договору перелік посадових обов»язків не зазначено. Крім того, не було чітко визначено режим роботи, робоче місце. Позивачу, відповідачем неодноразово надсилалися листам з пропозиціями, щодо переведення на вакантну посаду, а також наказ № 93 від 27.12.2016 року, про скорочення чисельності працівників підприємства, а саме скорочення посади директора з загальних питань, з пропозицією, протягом 2 місяців обрати іншу посаду або звільнитися, запити щодо надання пояснення причин відсутності на роботі. Разом з цим, в цей період не було застосовано жодного стягнення щодо порушення трудової дисципліни, зокрема через його відсутність на роботі та грубого порушення трудової дисципліни, ні догани, ні звільнення. Даний строковий договір діяв до кінця липня місяця. В період з 10.01.2017 по 31.07.2017 року, позивач отримував запити від ТОВ про надання пояснень причин відсутності на робочому місці. З позовною заявою до суду, щодо усунення перешкод у виконанні трудових обов»язків, позивач не звертався. До правоохоронних органів, управління праці з заявами чи скаргами, щодо перешкоджання в допуску на робоче місце чи виконання трудових обов»язків, позивач не звертався. Разом з тим, у вказаний період, позивач навіть не перебуваючи на території підприємства, виконував роботу на користь підприємства, зокрема працював з клієнтами на збільшення прибутків товариства, укладав угоди з клієнтами, яких вона назвати не може, оскільки це становить комерційну таємницю. Посадові обов»язки позивача чітко не визначені, а тому надати будь-які докази виконання конкретної роботи вона не може. Позивач був звільнений в зв»язку із закінченням строкового трудового договору. Після звільнення на підставі наказу, позивач отримав трудову книжку та здійснено з ним розрахунок, а саме перераховано на його картку суму в розмірі 40710 грн. Письмового розрахунку даної суми позивач не отримав. За період з часу поновлення позивача на посаді та до його звільнення, з урахуванням розрахунку середньоденної заробітної плати, яка визначена апеляційним судом під час розгляду попередньої справи про поновлення, заробітна плата складає 732974,24 грн. З урахуванням не виплати позивачу вказаної суми на час звільнення, позивач на підставі ст. ст. 115, 116 КЗпПП просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток в період з 13.12.2016 до 31.07.2017 року, в судовому порядку, за винятком суми, яка була виплачена. Позивач звернувся з позовом про стягнення заробітної плати за весь період невиплати, оскільки законодавець не обмежує час коли позивач повинен був звернутися. Крім цього, позивач є не лише найманим працівником, а також є і власником товариства. За час невиплати заробітної плати, сторони мали намір домовитися та розділити підприємство в добровільному порядку, чого не сталося. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю, просить його задоволити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю, просить в його задоволенні відмовити та пояснив, що трудові правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі трудового договору, відповідно до якого позивач зобов»язаний діяти в інтересах товариства, вчиняти роботу та виконувати посадові обов»язки за які виплачуюється винагорода в сумі 100000 грн. Заробітна плата-це винагорода робітника за виконану роботу, відповідно до КЗпП України, а тому роботодавець позбавлений фактичної можливості виплачувати винагороду, у разі якщо така робота не виконується. Строковий трудовий договір не може передбачати всіх умов роботи. Відповідно до договору №3, якщо інше не зазначено цим договором, то всі правовідносини регулюються чинним законодавством України. Відповідно до чинного законодавства України, зокрема КЗпП, зазначається, що позивач має неухильно виконувати свої посадові обов»язки, дотримуватися правил трудового внутрішнього розпорядку, виконувати доручення керівника, вчиняти дії передбачені чинним законодавством та договором. Позивач був поновлений на роботі та безпосередньо знав місцезнаходження своєї роботи, і починаючи з 10.01.2017 року, тобто з першого робочого дня, по 31.07.2017 року, жодного разу не прибував на роботу, що зокрема засвідчується актами про відсутність на робочому місці, службовими записками посадової особи товариства на ім»я директора про відсутність, та не прибуття на робоче місце позивача, а також офіційними листами вимогами до позивача про надання пояснень причин не з»явлення на робоче місце з одночасним направленням позивачу відповідних переліків дат не з»явлення та актів цього фіксування. Притягнення до дисциплінарної відповідальності є правом безпосередньо роботодавця, а не його обов»язком. В даному випадку відсутність притягнення, не є підтвердженням того, що було відсутнє порушення. Накази про запропонування вакантної посади, а також про скорочення чисельності працівників, були скасовані. Позивач не ознайомлений з їх скасуванням в зв»язку з відсутністю на робочому місці. Крім цього, відповідно до КЗпП у разі, якщо після спливу строку передбаченого в наказі про скорочення чисельності працівників, а також не скорочення за зазначеною підставою, працівник продовжує працювати на підприємстві та вважається, що вивільнення працівника на підставі скорочення не відбулося, строковий трудовий договір є продовжений. В зв»язку із зазначеним, жодного скорочення штатів не відбувалося, а невідомість цього факту безпосередньо позивачу, підтверджує факт його нехтування своїм трудовим обов»язком прибувати на своє робоче місце, та виконувати свої трудові обов»язки. Не спростовано факту отримання письмових вимог товариства до позивача, про надання пояснень про неприбуття жодного разу на робоче місце. З огляду на зазначене, це є нехтуванням своїм обов»язком. Позивач знав, що кожного дня фіксується його не прибуття на роботу, але проінформувати суд про ці підстави (хвороба або ж обставина, яку висвітлює представник позивача з його слів перешкоджання на прибуття на робоче місце, перешкоджання реалізації трудового права шляхом не допуску на територію) не були висвітлені в поясненнях безпосередньо самим позивачем. Позивач міг би захистити своє порушене право шляхом звернення зі скаргою до відповідних органів, до суду про усунення перешкод у здійсненні трудового права, до правоохоронних органів, оскільки цей строк був тривалим, і це було б підставою для притягнення до кримінальної відповідальності. Позивач до керівництва підприємства з письмовою заявою про не допуск його на підприємство не звертався. Позивачем за весь період, який зазначений в позовній заяві, ніякої діяльності на збільшення прибутку підприємства виконано не було. Однак, позивач і таким правом не скористався, посилаючись на те, що нібито поза територією виконував якісь дії, які нібито покращили фінансовий стан незрозумілого суб»єкта, може і самого позивача. Представниками позивача та позивачем, не враховані вимоги чинного законодавства, які визначають предмет, обсяг та правову природу середньомісячного заробітку, а тому не можуть бути задоволені з наступних підстав. З 10.01.2017 року по 31.07.2017 року, позивач жодного разу не прибував на роботу, не виконував свого робочого обов»язку, і як наслідок не виникло правових підстав і причини наслідкового зв»язку виплачувати йому заробітну плату, яка визначена в договорі, як заробітна плата, тобто винагорода за виконану роботу в певному розмірі. Відповідно до КЗпП України, правові правовідносини регулюються локальними нормативно правовими документами, розпорядчими документами, наказами, обов»язковими для виконання всіма працівниками суб»єкта господарювання, зокрема таким документом є наказ від 07.01.2017 року про затвердження розподілу обов»язків. Скориставшись своїм правом, керівник розподілив певне коло обов»язків між керівним складом, тобто між першим заступником та заступниками товариства. Позивач з даним наказом не ознайомлений, оскільки позивача з моменту винесення цього наказу та до моменту звільнення, на робочому місці не було. Відповідно до даного наказу на позивача було покладено певне коло обов»язків, які передбачені у його розподілі обов»язків затверджених наказом, як заступника директора, тобто як керівника. Існування чи відсутність посадової інструкції, в даному випадку, не підтверджує і не спростовує обов»язки прибувати до підприємства і виконувати свої обов»язки, зокрема виконання усних та письмових наказів. Правила внутрішнього трудового розпорядку існують. Відповідно до вимог КЗпП, основним обов»язком працівника є з»явлення його на підприємство, установу, організацію, на якій він працює. Юридична і фактична адреса місце знаходження позивача, місце роботи позивача, тобто самого підприємства є незмінне. Місцем роботи працівника, за КЗпП є підприємство, установа, організація на якій він працює. Якщо працівнику не відоме його конкретне місце на підприємстві, в установі, організації воно визначається безпосередньо на його запит або ж іншими письмовими документами. Враховуючи вимоги КЗпП, робоче місце є основне місце знаходження юридичної особи, а саме безпосередньо ТОВ «Енергетик»: вул. Соборна, 3 м. Монастирище Черкаської області. Це те коло обов»язків, які зобов»язаний був виконувти позивач, якби він самостійно прибув на місце своєї роботи і добросовіно виконував її відповідно за весь цей період. Позивач заснував це товариство, знав предмет діяльності товариства, складав документи та підписував їх, відповідно знав і володів інформацією, відносно кола певних обов»язків та обсягу роботи, які віднесено до діяльності товариства. Позивач не міг виконувати трудові обов»язки, з якими він не був ознайомлений, за межами підприємства. КЗпП передбачається, що трудова дисципліна- це виконання кожним працівником кола своїх обов»язків, працівники зобов»язані суворо відноситися до правопорушників тобто осіб, які не виконують своїх обов»язків, зокрема шляхом фіксації цього факту. Товариство було позбавлено можливості забезпечити реалізацію тих заходів, які передбачені у розподілі обов»язків безпосередньо між заступником і директором у зв»язку із не виконаннням та порушенням виконання своїх обов»язків. Позивач зобов»язаний прибути на підприємство, зобов»язаний виконувати накази підприємства і зокрема наказ про розподіл обов»язків, а не ознайомлення його з наказом не позбавляє його обов»язку його виконувати. Тобто вбачається неможливісиь, або не бажання позивача виконувати посадові обов»язки. Підставою для прийняття наказу про розподіл обов»язків, стало те, що позивач не одна єдина особа на підприємстві, є перші заступник і заступники, і між ними також були розприділені обов»язки, а саме наказ затверджує розподіл обов»язки між всіма заступниками. Всі інші заступники виконували цей наказ, зокрема перший заступник і інші заступники. Представниками позивача не надано до суду належно допустимих доказів, що з кінця грудня 2016 року по кінець липня 2017 року, з боку товариства, його посадових осіб, або інших осіб вчинялося перешкоджання у реалізації трудових прав. Позивач був звільнений в зв»язку з припиненням строків трудового договору. Сума виплачена в позові 40710 грн., напевно це сума за невикористану відпустку та за декілька днів після поновлення. Вважає позов безпідставним, а викладені в ньому обгрунтування є удаваним порушенням не існуючих порушених прав. Допитаний в якості свідка [PERSON], в судовому засіданні показав, що він на підприємстві працює з 01.03.2017 року. Позивач працював на підприємстві на підставі договору. З даного часу та по 31.07.2017 року, він позивача [PERSON], на території підприємства в робочий час, не бачив взагалі. З даного питання він писав керівництву службові записки та разом з заступником директора та ще одним працівником, складав акти, що працівник, а саме позивач, відсутній на робочому місці. Перевірку перебування на робочому місці, здійснювали шляхом перевірки кабінету та опитуванням інших працівників, запитували на прохідній, чи заходив позивач на територію. Робоче місце [PERSON], а саме його кабінет знаходиться в адмінбудівлі, та відповідно позначений табличкою з його прізвищем. Будь-яких документів для ознайомлення він позивачу не надавав, оскільки він був відсутній на роботі. Особисто з позивачем він не знайомий, бачив його на фотокартках під час передвиборної компанії. Правила внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві існують. Табель обліку веде відділ кадрів. На підприємстві існує пропускна система, тобто охорона фіксує вхід та вихід осіб на територію в електронному вигляді. Охорона знаходиться на підприємстві цілодобово. Про наказ заборону допуску на територію підприємства позивача він не обізнаний. Позивач звільнений з роботи в зв»язку з закінченням строку договору. Будь-яких розпоряджень керівництва з приводу накладення дисциплінарного стягнення на позивача він не отримував і відповідно з даного приводу не готував ніяких наказів. З березня місяця відділом кадрів наказ про скорочення штату чисельності працівників не видавався. Підтверджує складання ним актів про відсутність [PERSON] на робочому місці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює на підприємстві інспектором відділу кадрів та підпорядковується начальнику відділу кадрів. В її обов»язки входить прийняття, звільнення, переведення працівників. Табелюванням на підприємстві займаються майстри, начальники відділів, посадові особи, а заступників- юрист. Майстри та начальники відділів, приносять у відділ кадрів табеля, вони звіряють, перевіряють їх, та у разі повідомлення про відсутність працівника на робочому місці з»ясовують ці обставини. Режим проходу на територію підприємства електронний, через комп»ютер та прохідну. В період виконання нею обов»язків начальника відділу кадрів, в зв»язку з перебуванням його на лікарняному, вирішувалось питання про відсутність на робочому місці [PERSON]. Вони складали акти, протягом неділі, перевірявши чи присутній на роботі позивач з 08 години до 17 години. [PERSON], на протязі тижня коли, вона виконувала обов»язки, жодного дня не було на роботі. В зв»язку з цим працівники відділу кадрів та вона особисто, складали акти та службові записки, які потім віддавали [PERSON]. Оскілки вона призначена на цю посаду 24.02.2017 року, то фіксувала відсутність [PERSON] на робочому місці, що входило в її обов»язки, тільки у відсутність начальника кадрів [PERSON], а саме період травень місяць. Вона складала службові записки та акти фіксації відсутності позивача, які підписувала. При цьому будь-якого тиску та примусу на неї ніхто не чинив. Вона підтверджує факт відсутності [PERSON], за весь час, який вона складала службові записки та акти. Позивач мав власне робоче місце, кабінет позначений відповідною табличкою і в кабінеті знаходились робочі місця [PERSON] та [PERSON]. Вона особисто не бачила жодного разу [PERSON]. До їх кабінету вона приходила декілька разів в день, кабінет був зачинений. Під час перебування на роботі [PERSON], який підписував документи, кабінет був відкритий, а коли він був відсутній кабінет був закритий. Позивач не звертався з заявами чи скаргами з приводу не допуску його до робочого місця. До дисциплінарної відповідальності позивача за відсутність на робочому місці не притягували. Їй невідомо про наказ заборону допуску на територію [PERSON] Позивача звільнено з роботи за угодою сторін. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює заступником директора по виробництву та підпорядковується безпосередньо начальнику виробничого відділу, та далі за структурою підприємства. В загальному на підприємстві працює близько 10 років. Його робоче місце в офісі, на першому поверсі. Однак, в кабінеті він майже не перебуває, знаходиться на території, в цеху або на другому поверсі. Вхід на територію підприємства фіксується перепустками. Табелюванням працівників на підприємстві займається виробничий відділ, він та відповідно підпорядковані йому майстри. З січня місяця 2017 року він фіксував факт відсутності позивача на робочому місці. Він в силу своїх службових повноважень перебуває в тісному контакті з робочим колективом і керівництвом, оскільки є головою трудового колективу, а тому йому достовірно відомо про відсутність у період з середини грудня місяця 2016 року і до звільнення, на підприємстві позивача - [PERSON]. Про даний факт він підписував відповідні акти, які обговорювалися з трудовим колективом. Він перевіряв факт відсутності позивача на робочому місці щоденно. В період часу з 07 год. 30 хв. та до 17 год. 15 хв. він [PERSON] на роботі не бачив, як не бачив і його автомобіля. Він своїм підписом, як голова трудового колективу, підтверджував факт відсутності з 08 до 17 год. на робочому місці [PERSON]. Цей рік він [PERSON] на території підприємства не бачив. Він голова трудового колективу і йому відомо, що [PERSON] зі скаргами, заявами, клопотаннями до трудового колективу в період з грудня 2016 року і по липень 2017 року про не допуск його на робоче місце не звертався. Жодних перешкод, для входу та виходу будь якому працівнику на підприємстві не було. Ніяких наказів про не допуск будь якого працівника на підприємство не підписував і на дошці оголошення не бачив. На початку літа трудовий колектив звернувся до керівництва з питанням з»ясування відсутності [PERSON] довгий термін на робочому місці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] був відсутній на робочому місці з того часу, як його в грудні місяці привів на роботу судовий виконавець Монастирищенської виконавчої служби і до цих пір. Йому достовірно відомо, що у вказаний період позивач на роботу не приходив і він його не бачив. Стверджує про це, оскільки його кабінет на підприємстві знаходиться поруч з кабінетом директора, в якому також сидів і позивач. Він особисто фіксував той факт, що [PERSON] з грудня 2016 року і по липень 2017 року не було на робочому місці та особисто підписував акти, які фіксували відсутність [PERSON] на робочому місці. При цьому, на нього ніхто тиск не здійснював. Перевірку перебування позивача на робочому місці здійснював відділ кадрів, але і він особисто сам перевіряв. В них на прохідній є пропускна система де фіксується чи людина зайшла чи людина вийшла, а позивач не був зафіксований жодного разу. Працівники відділу кадрів здійснювали перевірку, доповідали йому про відсутність позивача на робочому місці, а він доповідав директору, якому підпорядкований. З посадовою інструкцією, яка зберігається у відділі кадрів, [PERSON] знайомий. З наказом про розподіл обов»язків між заступниками директорів і зокрема [PERSON] він знайомий. Позивач займав на підприємстві посаду заступника директора та займався автопарком, охороною, продажами. Йому відомо про факт скорочення на підприємстві посади заступника директора, але також відомо, що дане скорочення не відбулося, наказ відмінили. Звільнений позивач з роботи в зв»язку з закінченням контракту. Дисциплінарне стягнення до [PERSON] не застосовували в зв»язку з тим, що він не з»являвся на роботі. Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». \~\~\~\~ \~ \~ \~ Зідно ст.10 ч.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а тому суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, \~дослідивши матеріали справи, з»ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об»єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті , розглянувши справу в межах заявлених вимог прийшов до такого висновку. \~\~\~\~ Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до положень ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до Строкового трудового договору № 3 від 04.08.2014 року (далі трудовий договір) [PERSON] (далі по тексту позивач) було прийнято на посаду заступника директора із загальних питань в Товариство з обмеженою відповідальністю «Монастирищенська виробничо - впроваджувальна фірма «Енергетик» (далі Товариство), строком з 01.08.2014 року до 31.07.2017 року (т. 1 а.с.4-5). Згідно рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12.12.2016 року, в його незмінній частині згідно рішення Апеляційного суду Черкаської області від 25.01.2017 року, які залишені без змін згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.02.2017 року, скасовано наказ Товариства № 48 від 19.07.2016 року «Про звільнення з посади заступника директора із загальних питань ТОВ «МВВФ «Енергетик» [PERSON]», поновлено [PERSON] на посаді заступника директора із загальних питань ТОВ «МВВФ «Енергетик», стягнуто з Товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу, рішення в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання ( т. 1 а.с. 6- 19). Наказом Товариства № 85 від 21.12.2016 року, позивача поновлено на попередній роботі, виплачено заробітну плату за один місяць в сумі 100000 грн. (т.1 а.с. 22). Наказом Товариства № 00000000058-0000100888 від 31.07.2017 року, позивача звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України в зв»язку з закінченням строку строкового трудового договору від 01.08.2014 року, про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці позивача ( т.1 а.с. 21). Основним законом України\~статтею 43 Конституції\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обов»язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно п.1.5. трудового договору передбачено, що працівник зобов'язується виконувати особисто доручену йому роботу в межах посадових обов'язків або за письмовим наказом роботодавця в разі поширення меж посадових обов'язків, що визначені в додатку до цього договору, і є невід'ємною частиною цього договору. Одночасно, відповідно до структури підприємства та наявності підлеглих, працівник зобов'язується організувати роботу для виконання положень статуту підприємства в межах посадових обов»язків, дотримуючись особисто принципів доброзичливості, своєчасності, достовірності, повноти та професійної відповідальності та аналогічних позитивних принципів щодо роботи підприємства та які не можуть асоціюватися з такими рисами індивідуального характеру, як егоїзм, перекручення достовірності фактів та даних, недоброзичливість до клієнтів та співробітників підприємства. Працівник зобов»язується дотримуватися принципів та норм невикористання без ліцензійного дозволу в роботі підприємства об'єктів права інтелектуальної власності третіх осіб (по відношенню до цього договору). Результатом виконання посадових обов'язків має бути забезпечення роботи щодо отримання доходу та прибутку підприємства (т. 1 а.с. 4). Крім цього, обов»язки позивача визначені згідно з Розподілом обов»язків між першим заступником та заступниками директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Монастирищенська виробничо-впроваджувальна фірма «Енергетик», які затверджені Наказом ТОВ МВВФ «Енергетик» № 1/1 від 10.01.2017 року ( т. 3 а.с. 66-68), витягом з розподілу ( т. 3 а.с. 50). Нормою ч.1\~ст. 47 КЗпП\~встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~ст. 116 цього Кодексу. Разом з тим, судом встановлено, що згідно актів про відсутність на робочому місці заступника директора із загальних питань [PERSON] за періоди: з 10.01.2017 року по 31.01.2017 року ( т. 2 а.с. 289-304), з 01.02.2017 року по 28.02.2017 року (т. 2 а.с. 251-270), з 01.03.2017 року по 31.03.2017 року (т. 2 а.с.185-206), з 03.04.2017 року по 28.04.2017 року (т. 2 а.с. 145-163), з 11.05.2017 року по 31.05.2017 року (т. 2 а.с. 126-140), з 01.06.2017 року по 30.06.2017 року (т. 2 а.с. 68-87), з 03.07.2017 року по 31.07.2017 року (т. 2 а.с.44-64), та службових записок за періоди: з 10.01.2017 року по 31.01.2017 року (т. 2 а.с.273-288), з 01.02.2017 року по 28.02.2017 року (т. 2 а.с. 231-250), з 01.03.2017 року по 31.03.2017 року ( т. 2 а.с. 207-228), з 03.04.2017 року по 28.04.2017 року (т. 2 а.с.164-182), з 11.05.2017 року по 31.05.2017 року (т. 2 а.с. 111-125), з 01.06.2017 року по 30.06.2017 року (т. 2 а.с.88-107) з 03.07.2017 року по 31.07.2017 року (т. 2 а.с. 23-43), які складені працівниками ТОВ [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивач у вказані періоди на роботу не виходив, будь-яку роботу не виконував. Дані актів та службових записок, їх підставність та правомірність в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які безпосередньо приймали участь в складенні актів, службових записок та ставили свої підписи. Доказів чинення тиску на свідків, їх зацікавленість в розгляді справи, суду не надано. Факт не з»явлення позивача на роботу, а саме з грудня місяця 2016 року по 20 липня 2017 року, також підтверджується протоколом № 3 позачергових загальних зборів трудового колективу ТОВ «МВВФ «Енергетик» ( т. 3 а.с.64-65). Представник позивача в судовому засіданні посилалася на те, що позивачу [PERSON], чинилися перешкоди в реалізації права на працю та зокрема посилалася на Наказ № 93 від 27.12.2016 року «Про скорочення чисельності працівників», відповідно до якого здійснювалося скорочення з 03.03.2017 року заступника директора із загальних питань ТОВ МВВФ «Енергетик» [PERSON], попередження про наступне скорочення з посади від 28.12.2016 року, пропозицію щодо переведення на вакантну посаду № 9 від 31.01.2017 року ( т. 1 а.с. 45-46, 49). Суд вважає, що дані обставини, а саме перешкоджання в здійсненні права на працю позивачу в такий спосіб, спростовується записом в трудовій книжці позивача серії АХ № 483234, відповідно до якої позивача звільнено з посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, а саме в зв»язку з закінченням строкового трудового договору від 01.08.2014 року, а не в зв»язку зі скороченням посади заступника директора із загальних питань чи його відмови від переведення на іншу посаду ( т. 1 а.с.20-21). Крім цього, представник позивача, як на підставу наявності перешкод в реалізації позивачем права на працю посилалася на Наказ № 56 від 17.08.2016 року «Про заборону допуску (входу/в»їзду) на територію ТОВ МВВФ «Енергетик» та заборону передачі документів фінансової, бухгалтерської, комерційної, конфіденційної та облікової звітності [PERSON]» ( т. 1 а.с. 48). Натомість, позивач, представники позивача не надали суду належних та допустимих доказів звернення позивача до суду чи до інших компетентних органів з заявами про усунення перешкод в реалізації його права на працю. Якщо працівник після видання наказу не зявляється на роботі, у роботодавця не завжди є можливість звільнити такого працівника з власної ініціативи, зокрема, за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП), оскільки для цього він має довести відсутність поважних причин такої неявки й дотримати встановлених законодавством правил застосування дисциплінарного стягнення, що фактично спростовує посилання представника позивача на ту обставину, що роботодавець, у разі не виконання позивачем роботи міг застосувати до нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення, з урахування того, що запити відповідача до позивача про надання пояснень з приводу відсутності на роботі, які позивачу направлялися рекомендовною кореспонденцією, що підтверджується поштовими розписками (т. 2 а.с. 19, 67, 108, 144, 184, 229, 271 ) залишились без відповіді ( т. 2 а.с. 22, 65, 109, 141, 183, 230, 272). Доказів надіслання пояснень, доказів наявності поважних причин відсутності на робочому місці, позивач, представники позивача суду не надали. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В силу ст. 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розглядi справи про стягнення заробiтної плати у звязку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, наступного дня пiсля предявлення ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи по день постановлення рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi. Позивач та представники позивача не надали суду доказів того, що позивач виконував будь-яку роботу за межами підприємства. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не довів суду, що після поновлення його на роботі за рішенням суду, він з»являвся на роботу, виконував роботу, або не приступив до роботи з вини роботодавця, а саме відповідача у справі ТОВ МВВФ «Енергетик», а тому суд вважає, що у відповідача за встановлених судом обставин не виникає право сплатити позивачу середній заробіток, а тому позов не підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України та в даному випадку, в зв»язку зі звільненням позивача від сплати судового збору та відмову в задоволенні позову відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного ст. ст. 46, 94, 116, 117, 235 КЗпП України, Постанови пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, Законом України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) та

Outcome: dismissed