Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, звернувся до суду із позовом, в якому просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/2 частину квартири, що за адресою: [ADDRESS], - та повернути квартиру позивачу з реєстрацією за нею права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначено, що 18.10.2012р. між позивачем та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири на підставі якого позивач набула у власність квартиру за адресою: вул. Припортова ([PERSON])[ADDRESS], м. Черкаси. За умовами договору продавці зобов'язалися передати квартиру покупцеві до 01.11.2013р.. У вересні 2013 року позивачці стало відомо, що подружжя [PERSON] вже разом не проживають та розлучаються. 19.09.2013р. позивач звернулась до Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, але їй було відмовлено на підставі того, що заявлене право вже зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: право власності на 1/2 частку цієї квартири зареєстроване за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу №1755 виданого 06.09.2013р. приватним нотаріусом [PERSON]. 23.11.2013р. [PERSON] свою 1/2 частку квартири подарував своєму батькові [PERSON], а після смерті останнього дану частку квартири в порядку спадкування набув [PERSON]. Позивач вважає, що [PERSON] не мав права відчужувати [PERSON] частину квартири, що належала йому на праві власності на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 17.09.2003р., оскільки позивачка є законним володільцем всієї вищезазначеної квартири, а тому звернулась до суду з даним позовом. Відповідач заперечень проти позову не надав. Представник позивача [PERSON] надав суду клопотання /а.с.36/ про розгляд справи у його відсутність, в якому також зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судовий виклик направлявся відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до п.3 ч.8 ст.128, ст.131 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідача належним чином. Відповідно до ст.280, 281 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: вул. Припортова (попередня назва - [PERSON])[ADDRESS], м. Черкаси (далі спірна квартира), - з 17.09.2003р. належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу /а.с.9/. 18.10.2012р. між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені свого чоловіка [PERSON] на підставі доручення, був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 11992510 /а.с.10-11/. Після укладенні даного договору позивач не здійснила державної реєстрації права власності на спірну квартиру. 17.09.2013р. [PERSON] здійснив державну реєстрацію права власності на 1/2 частку спірної квартири на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 17.09.2003р., а вже 23.11.2013р. подарував зазначену частку квартири [PERSON], про що свідчать відповідні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №263323 від 17.09.2013р. та №3515103 від 23.11.2013р.. 05.05.2016р. позивачем здійснено державну реєстрацію її права власності на спірну квартиру, внаслідок чого 05.05.2016р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за позивачем було зареєстроване право власності на 1/2 частку спірної квартири, що підтверджується відповідним реєстраційним записом №14411724 від 05.05.2016р.. 24.05.2017р. право власності на 1/2 частку спірної квартири було зареєстроване за відповідачем в порядку спадкування після смерті [PERSON], що підтверджується відповідним реєстраційним записом №20556566 від 24.05.2017р.. На теперішній час право власності на спірну квартиру зареєстроване за позивачем та відповідачем на праві спільної часткової власності в рівних частках. Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.45-48/. Позивач вважає, що вона є одноособовим законним володільцем спірної квартири, оскільки набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2012р., а 1/2 частка квартира була неправомірно переоформлена [PERSON] після укладання такого договору, а відтак відповідач набув у власність зазначену частку на підставі неправомірних правочинів, а тому має повернути набуту ним частку квартири позивачу. Таким чином між сторонами вбачається спір про право власності, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) та положеннями інших нормативно-правових актів. Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків встановлених законом, свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Згідно ст.328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом №1952-IV, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. За змістом ст.ст.4, 5 цього Закону право власності та інші речові права на квартири підлягають обовязковій державній реєстрації. Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру. Державний реєстр це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав (п.2 ч.1 ст.2 Закону №1952-IV). Відповідно до Закону України від 11.02.2010р. №1878-VI «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» (зі змінами та доповненнями) державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному Законом №1952-IV здійснюється з 01.01.2013р.. Згідно ч.4 ст.3 Закону №1952-IV будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Таким чином, виникнення права власності на нерухоме майно нерозривно повязане із державною реєстрацією такого права та обставин переходу права власності. Судом встановлено, що підставою набуття позивачем речових прав на спірну квартиру є договір купівлі-продажу від 18.10.2012р. /а.с.10/. Разом з тим, пунктом 10 цього договору передбачено, що право власності на квартиру виникає у покупця з моменту державної реєстрації і згідно ст.182 ЦК покупцю (позивач) необхідно здійснити державну реєстрацію права власності. Натомість позивачем не здійснено своєчасно такої реєстрації, а відтак право власності в неї на спірну квартиру виникло лише 05.05.2016р. (момент державної реєстрації права) і тільки на 1/2 частку спірної квартири. В той же час відповідач набув право власності на 1/2 частку спірної квартири в порядку, передбаченому законом і є добросовісним набувачем, а отже належна йому частка може бути витребувана лише з підстав, передбачених ст.388 ЦК. За змістом ст.388 ЦК власник має право витребувати майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Всупереч вимог ст.81 ЦПК позивачем не надано суду доказів існування таких обставин, а досліджені судом докази свідчать про їх відсутність. Отже підстави для застосування такого способу захисту прав позивача як витребування частки спірної квартири від відповідача в даному випадку відсутні. Окремо слід звернути увагу, що доводи позивача про незаконність дій [PERSON] з відчуження належної йому частки спірної квартири є помилковими, оскільки ані законом, ані умовами договору купівлі-продажу від 18.10.2012р. не передбачено заборони попередніх власників спірної квартири ([PERSON] та [PERSON]М.) ухилятись від виконання умов даного договору. Отже доводи позивача про нікчемність укладеної [PERSON] угоди з дарування належної йому частки квартири на користь [PERSON] та, як наслідок цього, всіх наступних правочинів з відчуження такого майна, є помилковими. В цьому контексті слід зауважити, що наслідки неналежного виконання продавцем своїх обовязків за договором купівлі-продажу можуть бути підставою для притягнення його (продавця) до відповідальності, передбаченої законом або договором за порушення умов виконання зобовязання. Таким чином, в даному випадку суд констатує наявність порушеного законного інтересу позивача щодо наявності в неї підстав для набуття у власність спірної квартири в цілому, але усунення такого порушення не може бути здійснено шляхом витребування майна у відповідача, який є добросовісним набувачем майна, що в контексті засад диспозитивності цивільного судочинства є підставою для відмови у позові. В той же час позивач не позбавлений можливості захистити свій інтерес у спосіб, передбачений законом, зокрема, шляхом притягнення до відповідальності особи, внаслідок дій якої завдано шкоди законним інтересам позивача. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed