Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

«16» травня 2016 року позивач ТОВ «Ейфєль» звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом до [PERSON], треті особи Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову посилається на те, що 10 вересня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстровано право власності [PERSON] на незавершене будівництво за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, 15 К, кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:02:422:0113 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом передачі [PERSON] іпотекодержателю [PERSON] права власності на предмет іпотеки в порядку добровільного виконання зобовязань за позикою. Законним власником вказаного вище майна є позивач, з володіння якого майно вибуло поза його волею, внаслідок фіктивних прилюдних торгів, які в подальшому були визнані недійсними рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2014 року, яке набрало чинності. [PERSON] не мав права на відчуження спірного майна, оскільки його право власності як іпотекодавця за вказаним вище договором ґрунтувалось на заочному рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2015 року, яке було скасовано ухвалою цього ж суду від 18.01.2016 року. Крім того, спірне незавершене будівництво під час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя знаходилось під арештом. Спірне майно незавершене будівництво за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, 15 Г було зведене ТОВ «Ейфєль» за договором підряду в капітальному будівництві № 42/10-08 від 03.10.2008 року, укладеним між ТОВ «Ейфєль» та ТОВ «Гідроспецбудмонтаж» на земельній ділянці (кадастровий номер 1210100000:02:422:0113), переданій в оренду ТОВ «Ейфєль» на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 26.12.2007 року. Невідповідність адреси, за якою розташоване незавершене будівництво, обумовлено неправомірними діями іпотекодавця [PERSON] Однак ідентифікуючою ознакою незавершеного будівництва є не будівельна адреса, а кадастровий номер земельної ділянки, який є ідентичним і за правовстановлюючими документами ТОВ «Ейфєль» і [PERSON] і [PERSON] З урахуванням наведених підстав, позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь ТОВ «Ейфєль» незавершене будівництво (реєстраційний номер обєкту нерухомого майна згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 688588112101) за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Плеханова, будинок 15К. Номер запису про право власності 11124916 від 10.09.2015 року. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позові, та просили суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь ТОВ «Ейфєль» незавершене будівництво в такому вигляді, яке воно стало та існує на час звернення до суду позивачем, а саме на 16.05.2016р. В судовому засіданні, а також в письмових запереченнях на позов представники відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Пояснили суду, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а згідно з чинним законодавством майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень. На час укладання з [PERSON] Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.09.2015 року [PERSON] було відомо, що незавершене будівництво квартирний (багатоквартирний) житловий будинок, що розташований по вул. Плеханова, 15К в м. Дніпропетровську, що складається з цокольного поверху літ. А, загальною площею 1088,8 кв.м., готовністю 44%, належить [PERSON] на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2015 року, та право власності [PERSON] на майно, що передавалось [PERSON] як предмет задоволення вимог іпотекодержателя, належним чином зареєстроване за іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При переході права власності на нерухоме майно по вул. Плеханова, 15 К у м. Дніпропетровську, земельна ділянка за кадастровим номером 1210100000:02:422:0113, загальна площа 0,1669 га, знаходилась у користуванні [PERSON] на підставі договору оренди, в той час як договір оренди від 23.02.2008 року, який було долучено позивачем до позову, укладався лише на три роки, тобто ТОВ «Ейфєль» втратило право користування земельною ділянкою ще 20.03.2011 року. ТОВ «Ейфель» мало можливість заявити вимогу про витребування майна спірного майна у [PERSON] під час розгляду судом справи № 200/8911/13-ц, або якщо майно в натурі повернути неможливо, заявити вимогу про відшкодування його вартості, однак не здійснило таких дій. На даний час майно, яке було предметом прилюдних торгів та належало на той час ТОВ «Ейфєль», а саме сваї у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м зазнали зміни і не можуть бути відокремлені від здійснених поліпшень, а тому перестали існувати як предмет цивільного обігу. Позивач не ставить питання про визнання його права власності на нову річ, тому позов задоволенню не підлягає. Треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позовні вимоги, викладені у позові задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено наступне. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2014 року у справі № 200/8911/13-ц, залишеним без змін ухвалою судової колегії у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 листопада 2014 року, задоволено позов ТОВ «Ейфєль», визнано недійсним прилюдні торги (аукціон) з реалізації арештованого\~\~рухомого майна, яке належить боржнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Ейфєль», оформлені протоколом №0412120-7\~\~від 02.07.2012 року. Визнано недійсним [PERSON] про проведення аукціону з реалізації арештованого рухомого майна, яке належить ТОВ «Ейфєль», від 16.04.2013 року. Визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 17.04.2013 року, номер в реєстрі 677, видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (том 1, а.с. 8-11). З рішення суду вбачається, що предметом аукціону було майно ТОВ «Ейфєль» - а саме сваї у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м у вигляді недобудови згідно висновку від 17.10.2011 року ГВУЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури». Переможцем аукціону став [PERSON]. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2015 року у справі № 202/5198/15-ц, яке скасоване ухвалою цього ж суду від 11.09.2015 року, про що не заперечували сторони по справі, частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зобовязання вчинити певні дії та визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на незавершене будівництво квартирний (багатоквартирний) житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, 15 К та складається з цокольного поверху літ. А, загальною площею 1088, 8 кв.м. готовністю 44% (том 1, а.с. 17-18). [PERSON] придбав незавершене будівництво, а саме сваї у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м, у вигляді недобудови згідно висновку від 17.10.2011 року ГВУЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури», за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, 15-Г, у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 18.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (том 1, а.с. 135). 21 лютого 2014 року Дніпропетровська міська рада уклала з [PERSON] договір оренди земельної ділянки площею 0,1669 га, кадастровий номер 1210100000:02:422:0113, по фактичному розміщенню незавершеного будівництва, яка знаходиться за адресою вул. Плеханова в районі будинку № 15-Г (Бабушкінський район), строком на два роки (том 1, а.с. 137-140). Розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 15.10.2014 року № 553-р незавершеному будівництву по вул. Плеханова присвоєно адресу вул. Плеханова, 15 К, відповідно до ситуаційної схеми розміщення (том 1, а.с. 20). На підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку добровільного виконання зобовязання за позикою від 10 вересня 2015 року [PERSON] передав [PERSON] право власності на предмет іпотеки нерухоме майно незавершене будівництво квартирний (багатоквартирний) житловий будинок, що розташований на вулиці Плеханова, 15 К в місті Дніпропетровську, що складається з цокольного поверху літ. А, загальною площею 1088,8 кв.м., готовністю 44%, право власності на нерухоме майно зареєстровано іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 10554815, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 688588112101 (том 1, а.с. 74). Згідно п.6 договору, цей договір має силу правовстановлюючого договору на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з моменту державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. В матеріалах справи міститься Висновок експертного будівельно-технічного дослідження щодо фундаментів новозбудованого майна незавершеного будівництва за адресою: м. Дніпро, вул. Плеханова, 15К, складений 28.07.2016 року судовим експертом [PERSON] (том 1, а .с. 208-250). Згідно експертного висновку, за нормативними, конструктивними та технологічними вимогами, ознаками та умовами насамперед, ДБН В.2.1.-10-2009 «Основи та фундаменти споруд» та ДБН В.2.6-98:2009 «Бетонні та залізобетонні конструкції», палі (сваї) у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м, що є елементом та основою фундаменту новозбудованого майна незавершеного будівництва будівлі, яка на цей час має вісім поверхів за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), вул. Плеханова, 15К (раніше вул. Плеханова, 15Г), не можуть бути відокремлені від вищевказаного фундаменту та передані іншій особі (том 1, а.с. 217). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2016 року у справі № 202/3999/16-ц, що набрало чинності 14.07.2016 року, за [PERSON] визнано право власності на обєкт нерухомого майна, що розташований в квартирному (багатоквартирному) житловому будинку (літ. А-8) за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Князя Володимира Великого, № 15-К (вул. Плеханова, 15-К), загальною площею 7549,8 кв.м. (том 2, а.с. 49-56). Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Слід зазначити, що позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. При цьому, спір про право характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб'єктами правовідносин з приводу їх прав та обов'язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду. Відповідно до приписів статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганні такому порушенню. Під захистом права власності, за приписами наведеної норми, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності; поширення положень щодо захисту права власності на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на іншому речовому праві, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Законодавство надає власникові можливість на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону й іншим правовим актам не зачіпаючи охоронювані законом інтереси інших осіб. Всі дії, що перешкоджають власникові на власний розсуд користуватись своїм володінням повинні бути припинені способами, установленими законом. Характер засобів, вибраних для захисту свого права, повинен відповідати характеру порушених правовідносин. Так, одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння. Згідно з приписами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. За допомогою цього позову власник захищає не тільки свої права на володіння та користування майном, а також і право на розпорядження ним, оскільки перебування майна у чужому незаконному володінні певним чином обмежує і право власника на розпорядження майном. Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред'явлений лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин. Матеріали справи свідчать, що між сторонами зобов'язальні правовідносини відсутні. Об'єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати, тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді при зверненні з відповідною позовною заявою, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає із закону або не встановлене рішенням суду. Захист відносин власності в Україні здійснюється на загальних засадах, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України. Поняття права власності визначено статтею 316 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правом\~\~ власності є право особи на річ (майно),\~\~ яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею,\~\~ незалежно від\~\~ волі інших осіб. Зміст права власності визначений статтею 317 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положення частини другої статті 328 Цивільного кодексу України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Так, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Отже, власник не зобов'язаний у кожному конкретному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. У главі 29 ЦК України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, згідно з нормами статей 387, 388 цього Кодексу власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. У частині 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ч. 2 ст. 388 названого Кодексу, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому\~\~ для виконання судових рішень. Оскільки за ст. 388 ЦК України добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захистові шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Водночас, суд зазначає, що об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. З матеріалів справи вбачається, що на даний час здійснено перебудову нерухомого майна, яке належало позивачу на момент здійснення прилюдних торгів та було предметом прилюдних торгів (аукціону), які відбулися 02.07.2012 року - а саме сваї у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м у вигляді недобудови згідно висновку від 17.10.2011 року ГВУЗ «Придніпровська державна академія будівництва та архітектури». Таким чином, нерухоме майно (сваї у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м у вигляді недобудови) припинило своє фактичне існування (в натурі) з часу проведення будівельних робіт та отримання відповідачем права власності на новостворений об'єкт нерухомості - квартирний (багатоквартирний) житловий будинок (літ. А-8) за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Князя Володимира Великого, № 15-К (вул. Плеханова, 15-К), загальною площею 7549,8 кв.м. Отже, новостворений об'єкт нерухомості - квартирний (багатоквартирний) житловий будинок (літ. А-8) за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Князя Володимира Великого, № 15-К (вул. Плеханова, 15-К), загальною площею 7549,8 кв.м. та сваї у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м у вигляді недобудови - це різне нерухоме майно в розумінні ст.ст. 181,182,190 та 388 ЦК України. Враховуючи викладене суд зазначає, що позивач намагається витребувати майно, котре йому ніколи не належало і має при цьому інші відмінні характеристики від того майна, яке належало йому на праві власності. Аналогічна позиція з даного питання зазначена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.01.2016 року у справі №6-32320ск15, а саме, майно, яке видозмінилося та на теперішній час не існує в натурі як самостійний окремий об'єкт нерухомості, не може бути витребувано від добросовісного володільця, адже об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову, а якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена або знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до гл. 83 Цивільного кодексу України. Зміна спірного майна шляхом збільшення його площі фактично означає створення нового об'єкта права власності, що унеможливлює його витребування в натурі. У розглянутій справі площа спірного майна була збільшена, а, отже, об'єкт віндикації фактично припинив своє існування в натурі, що унеможливлює його витребування у відповідача в натурі. ([PERSON] позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.02.2014 року по справі №6-24881св13). Доводи позивача, що будівництво квартирного (багатоквартирного) житловому будинку (літ. А-8) за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Князя Володимира Великого, № 15-К (вул. Плеханова, 15-К), загальною площею 7549,8 кв.м. було здійснено самочинно, без відповідного дозволу на право виконання будівельних робіт не є предметом спору в рамках даної справи. В листі Міністерства юстиції України від 19.10.2007 р. № 19-39-827 зазначається: «У разі, якщо право власності на новостворене нерухоме майно виникає у загальному порядку, документом, що підтверджує це право є свідоцтво про право власності, а у разі визнання (у визначених випадках) права власності на це майно судом, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. На підтвердження права власності відповідача на спірне нерухоме майно надано судове рішення. Як зазначалося вище, якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 ЦК України. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно зі ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння, що є вимогою власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним. 4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав. Під час слухання справи судом встановлено, що новозбудоване майно - незавершене будівництво за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпропетровськ, вулиця Плеханова, будинок 15К., яке належить відповідачу на праві власності, елементом та основою фундаменту якого є - палі (сваї) у кількості 288 од., діаметром 620 мм, довжиною від 9 до 13 м, що було предметом аукціону, який відбувся 02.07.2013р, не може бути обєктом віндикаційного позову, оскільки питання про можливість повернення індивідуально-визначеного майна, що зазнало змін, переробки, має вирішуватися судом залежно від характеру таких змін, їх істотності. Неможливо пред'явити віндикаційний позов про повернення будівлі, перебудованої капітально, що фактично стала новим об'єктом нерухомості, а саме незавершеного будівництва будівлі, яка на момент предявлення позову має вісім поверхів, згідно висновків експертного будівельно-технічного дослідження від 28.07.2016р. Суд приходить до висновку, що захищати своє право власності віндикаційним позовом власник має можливість лише в тому випадку, коли майно збереглося в натурі. За своїм змістом віндикаційний позов являє собою вимогу про поновлення у власника права володіння річчю, яка йому має належати; тому не допускається заміна цієї речі іншою. Тобто якщо втрачена власником річ спожита, перероблена в процесі виробництва, виготовлення, будівництва тощо, то вимога власника про захист права власності за своєю суттю вже не являтиме собою віндикаційний позов, а розглядатиметься як позов зобов'язального характеру про надання власникові іншої речі і відшкодування збитків. Відповідно до статті 4.статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Таке сприяння полягає у роз'ясненні особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи те, що змагальність - один із найбільш важливих конституційних принципів сучасного судочинства. Він розкриває "джерело енергії" процесу та створює умови для всебічного та повного дослідження обставин справи та постановлення судом обґрунтованого та законного рішення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов'язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В цивільному судочинстві змагальність виявляється в тому, що:- дії суду залежать від вимог позивача та заперечень відповідача; - суд вирішує справу в межах заявлених вимог та на підстав наданих йому доказів; - особи, які беруть участь у справі, займають активне становище щодо інших учасників процесу та суду; - сторони самостійно визначають, які саме докази подавати суду, а які притримати; - особи, які беруть участь у справі, можуть брати участь у справі особисто або через представників;- кожна особа зобов'язана доказати факти, на які вона покликається;- у разі невиконання процесуальних обов'язків або нездійснення процесуальних прав для особи настають небажані для неї правові наслідки. Основний зміст принципу змагальності наведено у п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Під час слухання справи судом розяснювались права та обовязки учасникам процесу, передбачені ЦПК України, але ж відповідних клопотань щодо, зокрема, сторона позивача не подавала до суду заяв про зміну або предмету позову. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, враховуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність\~\~та необґрунтованість позовних вимог; вони спростовуються доданими до матеріалів справи доказами та суд відмовляє в їх задоволенні у повному обсязі. Враховуючи те,що під час розгляду справи будь- яких порушень закону не виявлено, а тому підстав для винесення судом окремої ухвали не встановлено. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Відповідно до даної норми, витрати по сплаті судового збору в розмірі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed