Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 10.12.2009 року між ПАТ "СК "АХА Страхування» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого позивач взяв на себе зобов'язання компенсувати заподіяну шкоду третім особам під час ДТП, яка станеться за участю ТЗ «ВАЗ» д.н.з. [NUMBER] . 15.02.2010 року в Біла Церква сталася ДТП за участю цього автомобіля, яким керував відповідач, та в результаті даної пригоди було пошкоджено автомобіль «Chevrolet», д/н [NUMBER], який належить [PERSON]. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування за пошкоджений ТЗ, в сумі 6055,38 грн. Винним у вчиненні даної ДТП визнано відповідача, який керував автомобілем «ВАЗ» д.н.з. [NUMBER], у невідповідному технічному стані, а позивач виплатив розмір завданого відповідачем збитку з вирахуванням франшизи в сумі 6055,38 грн. Позивач зазначає, що у зв'язку з невідповідністю технічного стану та обладнання ТЗ існуючим ПДР, позивач має право зворотної вимоги до відповідача та просить суд стягнути з [PERSON] 6055,38 грн. і судові витрати по справі. Позивач не направив до суду свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, подали суду заяву де просять розглядати справу без участі представника позивача. Так, відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судовому засіданні заперечував позовні вимоги та подав письмово викладену свою позицію до даного позову, просив застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що 10.12.2009року між АТ «СК «АХА Страхування» та [PERSON] було укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ВС/951 6839, згідно якого АТ «СК «АХА Страхування» взяло на себе зобов'язання компенсувати заподіяну шкоду третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю транспортного засобу «ВАЗ» , д/н [NUMBER] , і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Наведене підтверджується Полісом №В\\С \\ 9516839. Встановлено, що 15.02.2010р. в м. Біла Церква сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «ВАЗ» д/н [NUMBER], яким керував відповідач [PERSON], та «Chevrolet», д/н [NUMBER], яким керував [PERSON]. У результаті вказаної ДТП було пошкоджено застрахований у ПрАТ «СК «Українська страхова група» транспортний засіб «Chevrolet», д/н [NUMBER], який належить [PERSON] на праві приватної власності. У зв»язку з названою подією, згідно висновку № 47 від 16.03.2010року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Chevrolet», д/н [NUMBER], в результаті його пошкодження в ДТП, склала 7 165грн. 38коп. Встановлено, що винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено ст..124 КУпАП, постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.03.2010року визнано гр.[PERSON], під керуванням якого перебував автомобіль «ВАЗ», д/н [NUMBER]. Крім того, в постанові Білоцерківського міськрайонного суду від 01.03.2010 року зазначено, що автомобіль під керуванням [PERSON] був технічно несправним, що призвело до відокремлення лівого заднього колеса. Наведене підтверджується зібраними матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Позивач в своєму позові зазначає, що у зв'язку з тим, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована, на виконання умов ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів», АТ «СК «АХА Страхування» на підставі страхового акту № 2010/V/OMTPL01358/VESKO7565 від 04.04.2012року та зібраних документів виплатило розмір завданого відповідачем збитку з вирахуванням франшизи в сумі 6 055, 38грн., що підтверджується платіжним дорученням № 14149 від 06.04.2012року. А отже, у відповідності до ст. 933 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач зазначає, що до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Тобто, позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу 6055 грн. 38 коп. При цьому позивач зазначає, що у відповідності до п.п. 33.1.2 та 38.1.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. Відповідач, заперечуючи позовні вимоги вказав, що позивач безпідставно ототожнює поняття «регрес» і «субрагація», та просив суд застосувати положення про строки позовної давності до даних позовних вимог. Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Згідно ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», - при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Таким чином, з огляду на зазначене вище, вбачається, що, фактично, позивач просить замінити осіб у вже наявному зобов'язанні, тобто не відбувається заміни одного зобов'язання іншим, а тому, дійсно, в даному випадку має місце суброгація, а не регрес. Та в такому випадку перебіг позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку, тобто, в даному випадку, - з 15.02.2010 року. Заяву страхувальник про настання події подав страхувальнику 17.02.2010 року, що випливає з наданого позивачем Страхового акту від 04.04.2012 року. Отже, позивач знав про настання страхового випадку в лютому 2010 року, а звернувся до суду з даним позовом 01.12.2014 року . Цивільний Кодекс України визначає строк, у межах якого можливо звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Так, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, з врахуванням наведеного, суд вважає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає до задоволення, що є підставою для відмови в позові.

Outcome: dismissed