Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач звертаючись 19.05.2015 року з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», просить суд визнати укладений між Позивачем та Відповідачем Договір про відкриття кредитної лінії № к-2154/л на суму 290 000 доларів США від 30.01.2007 року (зі всіма додатками та додатковими угодами) недійсним (нікчемним правочином) з моменту його укладення; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору про відкриття кредитної лінії № к-2154/л на суму 290 000 доларів США від 30.01.2007 року (зі всіма додатками та додатковими угодами) шляхом стягнення з АТ Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] надмірно сплачених коштів в рамках Договору про відкриття кредитної лінії № к-2154/л від 30.01.2007 року (зі всіма додатками та додатковими угодами) у розмірі 16723,59 (шістнадцять тисяч сімсот двадцять три) долара США 59 центів, яка підлягає поверненню відповідно до вимог чинного законодавства України; стягнути з АТ Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] суму понесеної моральної шкоди у розмірі 4 438 000,00 (чотири мільйона чотириста тридцять вісім тисяч) гривень та матеріальної шкоди у розмірі 6232,22 (шість тисяч двісті тридцять дві) гривні 22 копійки. В обґрунтування позову відзначає, що 30 січня 2007 року між неюта ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про відкриття кредитної лінії № к-2154/л, за яким відповідач надав позивачу кредит (невідновлювальна кредитна лінія) у сумі 290 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 14% річних та кінцевим терміном повернення кредиту - 30.01.2022 року. Позивач вважає, що укладений Кредитний договір (зі всіма додатками та додатковими угодами) за своїм змістом та текстом не відповідає діючому законодавству України (в тому числі в галузі кредитування), інтересам позивача, порушує її споживчі права та законні інтереси, що перш за все полягає у тому, що на правовідносини між нею та відповідачем поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: відповідність кредитного договору усім ознакам споживчого кредиту, як під час укладання так і виконання договору. Так, позивач зазначає, що 2.1. Кредитного договору не відповідає положенню ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 статті 524 ЦК України, оскільки зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Також, відповідно до п.17 ч.1 ст.1, абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умову кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила №168), позивач вказав, що положення законодавства передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу). Проте, ані Кредитний договір, ані додаткові угоди до нього не містять вищенаведеної інформації. Також, позивачу не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні. У своєму позові позивач також посилається на відсутність в Кредитному договорі відповідальності з боку відповідача за невиконання або неналежне виконання умов Кредитного договору, що в свою чергу суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також п. 4.6 кредитного договору надає право відповідачу змінювати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або інших показників, повідомивши про це позивача письмово за 5 днів до дати коли починає діяти нова процентна ставка, вважає що така умова є несправедливою та вносить значний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором. Зазначає, що її було введено в оману, не спростивши в подальшому заборгованість позивача та не закривши кредитний договір. Представник позивача до судового засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 січня 2007 року між неюта ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про відкриття кредитної лінії № к-2154/л, за яким відповідач надав позивачу кредит (невідновлювальна кредитна лінія) у сумі 290 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 14% річних та кінцевим терміном повернення кредиту - 30.01.2022 року. 30 травня 2008 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою зокрема змінено п. 2.1. Кредитного договору, а саме збільшено плату за користування кредитом з 14 % на 15 % процентів річних. 16 грудня 2009 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, якою зокрема змінено п. 2.1. Кредитного договору, а саме зменшено суму кредиту (невідновлювальної кредитної лінії) з 290 000.00 (двісті дев'яносто тисяч) доларів США на 104 484,08 (сто чотири тисячі чотириста вісімдесят чотири) долара США 08 центів та зменшено плату за користування кредитом з 15 % на 13 % процентів річних. У забезпечення кредитних зобов'язань Позивача в рамках Кредитного договору 31 січня 2007 року між сторонами було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., зареєстрований за р. № 721 (далі за текстом позовної заяви - Іпотечний договір). Предметом іпотеки виступало нерухоме майно (квартира № 16, котра знаходиться в місті Одесі по Лідерсовському бульвару № 9-А, площею 101,6 кв. м.), що належало Позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. 10.06.2005 року, зареєстрований за р. № 1-212, та зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» у книзі 168дод на стор.193 номер запису № 1517, реєстраційний № 7363586 (пункти 1, 4 Іпотечного договору). Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками Постановою Правління Національного Банку України № і 68 від 10 травня 2007 року, затверджено Правила надання банками України інформацію споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Підпунктом 1.1 пункту 1 даних правил зазначено, що ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 ст.7 Закону України « Про національний банк України», статей 47.49, та 56 Закону України « Про банки та банківську діяльність»,статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної та матеріальної шкоди через надання свідомо не достовірної інформації. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Підстави для визнання правочинів недійсними, передбачені Цивільним кодексом України(далі -ЦК України), а не Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно- правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (частина 5 статті 18). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: ●зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ●особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ●волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ●правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ●правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Щодо посилання позивача на недотримання законодавства України при використанні іноземної валюти за спірним договором, як засобу платежу, суд виходив з наступного. Відповідно до п. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Позивач та Відповідач підписуючи Кредитний договір визначили, що кредитні кошти надаються в іноземній валюті, а саме євро. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Таким чином, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 993 року зі змінами та доповненнями (надалі - Декрет). Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Щодо здійснення кредитних операцій в іноземній валюті, слід виходити з такого. . Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (надалі - Закон) банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника, щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Одночасно, слід зазначити, що нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 28 серпня 2001 року № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06 липня 2000 року № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому, з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, Національний банк України постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2008 року № 406 «Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків» посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті. Щодо посилань позивача на ненадання позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на день укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Позивач перед укладенням кредитного договору була ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилась на них, про що свідчить підпис у кредитному договорі № к-2154/л від 30.01.2007 року. Також, 16 грудня 2009 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] була підписана додаткова угода до кредитного договору № к-2154/л від 30.01.2007 р. відповідно до якої Позичальник погоджується з умовами кредитування, викладеними у Договорі про відкриття кредитної лінії від 30.01.2007 р. та Додатку № 1 до нього, визнає та підтверджує, що надана Банком та викладена у Договорі про відкриття кредитної лінії від 30.01.2007 р. та Додатку № 1 до нього інформація щодо умов надання кредиту є повного, вичерпною та зрозумілою для Позичальника, не створює для Позичальника будь-яких перешкод для належної та у повному обсязі реалізації своїх прав та виконання своїх обов'язків за Кредитним договором та не створює підстав для завдання Позичальнику будь-якої можливої моральної чи матеріальної шкоди у випадку реалізації зазначених умов надання кредиту та регламентації цих умов у Договорі про відкриття кредитної лінії від 30.01.2007 року та додатку № 1 до нього. Отже, уся інформація, передбачена законодавством про захист прав споживачів, під час укладення спірного Кредитного договору Позичальником була отримана. Суд вбачає, що [PERSON] не зверталась до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористалась передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилась від його виконання, а тривалий час користувалась кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами кредитного договору. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення її АТ Банк «Фінанси та Кредит» в обману, оскільки при підписанні договору позивач була ознайомлена з умовами договору. З матеріалів справи таких обставин судом також не встановлено. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач не заперечує, що дійсно підписала спірний договір та протягом тривалого часу сплачувала платежі по ньому. Суд вважає, що уклавши кредитний договір № к-21154/л від 30.01.2007 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. Щодо ненадання позивачу інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні суд зазначає наступне. Відповідно до статті 36 Закону України Про Національний банк України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем у позові не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Покладення ризиків щодо валютних коливань виключно на позичальника також є необґрунтованими, оскільки банк не може володіти достовірною інформацією щодо майбутніх валютних коливань на фінансовому ринку, однак фактично враховує можливі ризики встановлюючи відсоткову ставку по валютним кредитам меншою порівняно з кредитами за національною валютою. Тому такі доводи позивача щодо нечесної підприємницької діяльності є безпідставними. Суд враховує, що укладаючи спірний договір та отримуючи кредит саме у іноземній валюті, Позивач сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе, це було його вільним волевиявленням, та для укладення кредитного договору саме в іноземній валюті його ніхто не примушував. За положеннями ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗакону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень , а не договору в цілому). Відповідно до ч.5ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗаконупро несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Зі змісту укладеного сторонами Договору про відкриття кредитної лінії вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до Договору внесено не було. Не містить Договір і будь-яких інших несправедливих умов. Вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору та додаткових умов до нього, ця інформація є чіткою і зрозумілою. Будь - яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання Договору (додаткових угод) або відмовитись від підписання Договору (додаткових угод) у разі ненадання йому такої інформації. За викладених обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено, що укладений Договір про відкриття кредитної лінії та додатові угоди суперечить нормам чинного законодавства, в зв'язку з чим підстав для задоволення позову суд не знаходить. Оскільки вимоги [PERSON] в частині застосування реституції є похідними від основних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору в цілому, то їх задоволенні слід також відмовити. Що ж стосується позовних вимог позивача щодо відшкодування завданої моральної шкоди, то суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Так, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються Книгою п'ятою «Зобов'язальне право» ЦК України, зокрема главою 61 розділу IIІ даної Книги, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди і договором, укладеним між сторонами. Суд також враховує, що в ході судового засідання представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, а також те, що із заявою про поновлення строку давності позивач не звертався, у зв'язку з чим підстави для поновлення такого строку у суду відсутні. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed