Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, з врахуванням заяви (вх. № 38321 від 20.11.2015 року, а.с. 21-22), про стягнення солідарно з відповідачів 14970,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 7000,00 грн. за заподіну моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.03.2013 року [PERSON] придбав у подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 2105, державний номер [NUMBER] за 7300,00 грн. Вказані кошти передані позивачем подружжю, про що складена розписка. Так як автомобіль знаходився у несправному стані, позивач за власні кошти здійснив його ремонт, на який витратив 6845,00 грн. В зв'язку з скрутним матеріальним становищем, 20.09.2013 року позивач продав вищевказаний автомобіль [PERSON] за 13000,00 грн. Проте, 26.09.2014 року у [PERSON] працівниками ДАІ вилучено автомобіль та повідомлено, що він перебуває у розшуку. Таким чином, відповідачі незаконно продали [PERSON] викрадений автомобіль, який перебував у розшуку, чим завдали позивачеві матеріальної шкоди. Крім того, неправомірними діями [PERSON] та [PERSON] завдано позивачеві моральної шкоди, яка полягає в погіршенні стану здоров'я [PERSON] та його дружини, перебуванні останніх в постійному стресовому стані. Позивач не в змозі займатися своїми звичними справами, оскільки весь хід його звичного життя повністю порушений. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі про час і місце розгляду справи повідомлялися. Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з доданими до неї копіями документів, а також судова повістка у даній справі, повернуті на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 35-37, 39-41, 47-48). Вказана кореспонденція направлена на адресу відповідача [PERSON], зазначену у позовній заяві та за якою відповідача зареєстровано за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Кіровоградській області (а.с. 14) Відповідно до статті 74 Цивільного процесуального кодексу України, судові повістки надсилаються фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місяця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Кореспонденція відповідачу [PERSON] направлена на адресу, зазначену у позовній заяві. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. За змістом положень статей 3, 4 та 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні інтереси у спосіб, визначений законам України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами 1 та 2 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За договором купівлі-продажу, відповідно до вимог статті 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, договір купівлі-продажу є двостороннім правочином, оскільки правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 208 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Договір купівлі-продажу автомобіля має свою специфіку. Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, якою затверджений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Порядок), згідно з пунктом 2 яких вони є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб. Твердження позивача, що між ним та [PERSON], [PERSON] 21.03.2013 року укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого [PERSON] зобов'язаний сплатити позивачеві вартість придбаного ним автомобілю в розмірі 7300,00 грн., ґрунтується лише на припущеннях, та суперечить вимогам закону. Оскільки надана позивачем суду, на підтвердження своїх доводів щодо укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу ВАЗ 2105, державний номер [NUMBER], розписка (а.с. 49) не є належним доказом, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та дотримались форми його укладення. Крім того, відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Згідно частин 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В якості обґрунтування понесеної матеріальної шкоди позивачем долучені товарні чеки № 21 від 25.05.2013 року та № 81А від 21.06.2013 року (а.с. 7). Однак з вищевказаних документів вбачаються лише витрати, які жодним доказом не підтверджують, що останні спрямовані на ремонт автомобіля. При цьому, позивачем взагалі не обґрунтовано, чому саме витрати на ремонт автомобіля він вважає матеріальною шкодою в розумінні статтей 22, 1146 Цивільного кодексу України. Також, частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Отже відповідно до загальних принципів відшкодування моральної шкоди є неправомірність дій (вина) особи та причинний зв'язок між неправомірними діями та завданою шкодою. Частина 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не доведено належним чином, а судом при розгляді справи не встановлено наявність підстав щодо завдання позивачеві матеріальної та моральної шкоди з підстав, викладених в позовній заяві. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed