Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. У позові вказав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.11.2005 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та банком Договір, та підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим, станом на 31.12.2016 року має заборгованість у сумі 31784 грн. 45 коп., яка складається з наступного: 5178 грн. 70 коп. заборгованість за кредитом; 24616 грн. 01 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф(фіксована частина); 1489 грн. 74 коп. штраф (процентна складова), тому просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що 04.11.2005 року [PERSON] звернувся до банку з анкетою-заявою, за якою 10.11.2005 року отримав кредитні кошти на картковий рахунок та йому видано картку №4149605314627217 зі строком дії до листопада 2008 року, номер картки вказано у анкеті-заяві. Кредитний ліміт на картку встановлено 3000 грн., доказів зарахування цієї суми на картку, не мають. Усі діючі тарифи [PERSON] повідомлялися, але доказів у цій частині не мають. Бухгалтерських документів, які підтверджували б, що [PERSON] отримав 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, не має, бо строк їх зберігання вже закінчився. Строк дії картки продовжено у 2006 році за заявою [PERSON] про збільшення кредитного ліміту до 10\~000 грн., при цьому строк дії картки не змінювався. Доказів збільшення та отримання кредитного ліміту [PERSON] не мають. Свої зобовязання щодо виконання умов договору, [PERSON] не виконав, тому просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Суду пояснив, що він дійсно отримував кредитну карту у Приватбанку, але строк дії кредитної картки закінчився і у 2009 році він звернувся до відділення банку на пр.. Ювілейному у м.Запоріжжі та здав картку працівнику банку. Про те, що йому необхідно було взяти у банку довідку по відсутність боргу, був не обізнаний. Через 5 років, у 2014 році у банку виникли претензії щодо боргу за його договором. Він нічого не винен банку, строк дії кредитного договору вже давно скінчився,а тому, визначений ст.. 257 ЦК України строк позовної давності у 3 роки, позивачем пропущено. Банком не надано належного розрахунку суми заборгованості, яку позивач просить стягнути. Крім того, банком самовільно у 2014 році та 2015 році знято з його іншої, зарплатної картки, як голови виборчої комісії, суму у рахунок погашення боргу, але він такої згоди на зняття суми не давав. Просив відмовити позивачу у задоволенні позову, бо належних доказів щодо боргу, позивач суду не надав, а також пропустив строк позовної давності для звернення з даним позовом. Представник [PERSON] [PERSON] заперечує проти задоволення позову у повному обсязі. Суду пояснив, що дія укладеного між банком і [PERSON] договору, відповідає строку дії картки. Строк дії кредитної картки, яка була видана [PERSON], сплив 01.12.2008 року, а відповідно до ст.. 261 ЦК України, строк дії договору закінчується із строком дії картки, тому банк неправомірно скористався вже не діючим договором і списав самовільно з карточки по виплаті зарплати [PERSON], двічі суми у рахунок погашення заборгованості. Строк дії карточки скінчився 01.12.2008 року і банк не мав права вчиняти будь-які фінансові операції з цією карткою, які вчинив всупереч волі [PERSON] Строк позовної давності щодо вимог банку про погашення суми за кредитним договором сплив 30.11.2011 року, тому позовні вимоги просить залишити без задоволення за спливом строку позовної давності, а також через недоведеність позивачем позовних вимог, бо представником банку не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження того, яка саме сума у 2005 році була зарахована на кредитну карту та отримана [PERSON] Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, у звязку з наступним. Відповідно до ст.. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст.27 ч.2 ЦПК України, кожна сторона зобовязана надати суду всі наявні докази у підтвердження своїх позовних вимог. Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказав, щовідповідно до укладеного договору № б/н від 10.11. 2005 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому позивач у позові навіть не зазначив, яка саме сума кредитних коштів, була надана [PERSON] Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та банком Договір, та підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим, станом на 31.12.2016 року має заборгованість у сумі 31784 грн. 45 коп., яка складається з наступного: 5178 грн. 70 коп. заборгованість за кредитом; 24616 грн. 01 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф(фіксована частина); 1489 грн. 74 коп. штраф (процентна складова), тому просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати. Позивачем у підтвердження позовних вимог надана ксерокопія анкети-заяви позичальника [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 04.11.2005 року. На цю анкету-заяву позивач посилається як на письмовий доказ, що підтверджує отримання коштів відповідачем. Проте, суд не вважає, що дана ксерокопія є належним та допустимим доказом отримання коштів. Відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Ксерокопія як незасвідчена копія службового документа не відповідає вимогам п.3.16 ДСТУ 2732-2004 «Діловодство й архівна справа, терміни та визначення понять», якою визначено вимоги до копії службового документа, що містять реквізити, які в окремих випадках надають їй юридичної сили оригіналу. До того ж, у зазначеній ксерокопії анкети-заяви від 04.11.2005 року вказано номер платіжної картки, без зазначення номера рахунку, на який банком повинні бути перераховані кошти ( а.с.11), а також не зазначено будь-які докази, які підтвердили б зарахування на картку 3 № 4149605314627217 будь-якої кредитної суми. Жодних доказів отримання відповідачем грошових коштів від банку, позивачем не надано. В ксерокопії анкети-заяви позичальника, в Умовах та правилах надання банківських послуг, копії яких додані до позовної заяві, відсутні дані про отримання відповідачем кредитних коштів. Відповідно до ст..ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позивачем суду не надано належних доказів виконання цього договору кредитором- зарахування коштів на кредитну картку позичальника, видачу коштів готівкою, так як і доказів отримання [PERSON] кредитної картки, оскільки зазначення у анкеті-заяви номеру кредитної картки, не є доказом отримання відповідачем грошових коштів. Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не містить відомостей про отримання відповідачем кредитної картки разом зі встановленим лімітом коштів. До того ж цей розрахунок зроблений та підписаний невідомою особою, тому не може бути визнаний належним доказом отримання коштів позичальником. Також позивачем не надано належного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, з якого б вбачалося, яким саме чином та за який період пораховані кожна зі складових зазначеної позивачем загальної суми заборгованості станом на 31.12.2016 року у загальній сумі 31784 грн. 45 коп. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, пені, зазначені в розрахунку, є правильними. За викладених обставин суд вважає, що позивачем не надано належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. На підставі доданих до позовної заяви додатків неможливо встановити факт отримання відповідачем кредитних коштів, їх дійсну суму, суму повернутого боргу відповідачем, залишок боргу на час розгляду справи, а тому, суд вважає не доведеним позивачем факт виконання ним умов договору про надання кредитного ліміту відповідачу. Окрім цього, відповідно до ст..1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В наданих позивачем суду письмових доказах відсутні відомості про встановлення сторонами договору строку повернення позики. Не надано також доказів предявлення вимоги відповідачу про повернення позики або відомостей про встановлення інших умов та строків повернення позики. Висновки суду узгоджуються з Правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у справі № 6-2320цс-16, згідно якого, відповідно до ст.. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). У справі, яка переглядалася, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, у судовому засідання представник банку пояснив, що строк дії кредитного договору переривався, бо у 2014 та 2015 роках, банком, з картки [PERSON] було двічі самостійно знято грошові кошти у рахунок погашення суми заборгованості. Відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг ( а.с.12-17), розділом 9 пунктом 9.12 визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформувала другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той же строк. Як вбачається з матеріалів справи, кредитна картка отримана [PERSON] 10.11.2005 року, строк дії договору, як вказано вище, 12 місяців. З врахуванням п. 9.12 розділу 9 Умов і Правил надання банківських послуг, кредитний договір лонгувався автоматично і 21.12.2006 року [PERSON] звернувся до банку з заявою про збільшення кредитного ліміту ( а.с.76), на копії заяви вказано той же самий номер картки- 4149605314627217, але жодного доказу про отримання як первинних грошових коштів так і збільшеного кредитного ліміту [PERSON] на вказану кредитну картку, позивачем суду не надано. З позовом до суду позивач звернувся 14.04.2017 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ст.. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідно до п. 31 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.12.2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки із спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги ( стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідач та його представник категорично заперечували проти задоволення позовних вимог не тільки за їх недоведеністю, а і за спливом строку позовної давності. Враховуючи вищевказане, суд вважає що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором, не підлягають задоволенню у повному обсязі. Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed