Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

16.08.2017 року позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати недійсними з моменту укладення та видачі Договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] та ТОВ «Східавтотранс Плюс», на підставі яких ТОВ «Східавтотранс Плюс» набуто право власності на: - автомобіль МЕRСЕDЕS-ВЕNZ SPRINTER (2003 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна 11198440068355, № кузова WDB9036632R318196, державний номерний знак [NUMBER], та виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ СХТ522419 від 15.10.2015 р.; - автомобіль BYD FЗ (2014 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна ВYD473 QЕ213409873, № кузова LGXC16АF2Е0003413, державний номерний знак [NUMBER], та виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ СХТ522418 від 15.10.2015 р.; - автомобіль BYD FЗ (2013 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна ВYD473 QЕ213416403, № кузова LGXC16АF7Е213416403, державний номерний знак [NUMBER], та виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ СХТ522423 від 15.10.2015р.; - автомобіль МЕRСЕDЕS-ВЕNZ SPRINTER (2006 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна 61198151161880, № кузова WDB9036632R808886, державний номерний знак [NUMBER], та виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ СХТ522420 від 15.10.2015р.; - автомобіль VOLKSWAGEN LT 35 (1998 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна AND025548, № кузова WV1ZZZ2DZXH018227, державний номерний знак [NUMBER], та виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова на його підтвердження свідоцтва про реєстрацію ТЗ СХТ522422 від 15.10.2015 р. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що в період з 20.06.1998 року по 18.12.2015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] відповідачем у справі. В період шлюбу ними за спільні кошти було придбано коштовне майно, в тому числі і зазначені транспортні засоби, які за згодою подружжя оформлені на ім'я [PERSON] та саме на його ім'я ВРЕР №2 ГУМВС м. Харкова були видані свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.12.2015 р. у справі 643/18584/15-ц шлюб розірвано. Оскільки [PERSON] добровільно відмовився здійснити поділ майна, придбаного в період шлюбу за спільні кошти подружжя, в тому числі значної кількості належних подружжю транспортних засобів, позивач звернулась до Валківського районного суду Харківської області із позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, під час розгляду якого зясувалось, що 15.10.2015 року всі зазначені автомобілі були переоформлені на нового власника - ТОВ «Східавтотранс Плюс» (відповідача у справі) на підставі укладених договорів купівлі-продажу. Переоформлення здійснювалось на підставі довідок-рахунків торгівельної організації з видачею новому власнику - ТОВ «Східавтотранс Плюс» нових свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та із збереженням номерних знаків. На підтвердження укладених між відповідачами договорів та в підтвердження набутого права власності на придбані автотранспортні засоби ТОВ «Східавтотранс Плюс» були видані відповідні свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів. Позивач вказала, що не надавала згоди на реалізацію спірних транспортних засобів, так само як і не погоджувала з [PERSON] умови укладених договорів купівлі-продажу, ціну продажу та інші істотні умови правочинів. Посилаючись на ст.60 СК України, вважає, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належать йому особисто. З урахуванням положень ч.1 ст.70, ст.71, ч.3 ст.65 СК України, ст.ст.203,215,216 ЦК України просить задовольнити позов, оскільки для укладення кожним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин має бути визнаний судом недійсним, що не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Перевірка позовної заяви та судовий розгляд проводився за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції, яка діяла на час пред'явлення позову. 15.12.2017 року набрав законної чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. Враховуючи вимоги п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, на підставі ухвали суду від 18.12.2017 року судовий розгляд цивільної справи продовжено за правилами ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, з урахуванням вимог ст.274 цього Кодексу за правилами загального позовного провадження, про що оголошено сторонам в судовому засіданні та розяснено їм про порядок та строки виконання ними вимог ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, для чого відкладено розгляд справи в погоджені між сторонами строки. 18.12.2017 року представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] подав заперечення на позовну заяву, які в підготовчому судовому засіданні просив вважати відзивом на позовну заяву, в якому вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі через їх безпідставність та необґрунтованість. Вказав, що всі зазначені договори укладались [PERSON] з метою підтримання підприємницької діяльності, яка здійснювалась в інтересах сімї та погашення заборгованості за кредитним траншем, оформленим [PERSON] з АТ «Прокредит Банк» 09.10.2014 року, тобто ще під час дії шлюбу між ним та [PERSON] Крім того, посилаючись на вимоги ст.369 ЦК України, ст.65 СК України, правову позицію Верховного Суду України у постанові від 22.06.2017 року у справі № 6-3058цс16, зазначив, що законодавством не встановлено недійсність правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, оскільки при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, тому відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог. 06.02.2018 року позивач подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що форма та зміст зазначених письмових заперечень представника відповідача не відповідають положенням ст.178 ЦПК України, що перешкоджає позивачу в реалізації прав, визначених ст.ст.1,2,12,13 ЦПК України, та виконанню обов'язків, передбачених ст.ст.81,83,179 ЦПК України. Крім того, не містить зазначених реквізитів, що унеможливлює виконання позивачем обов'язку, визначеного ч.4 ст.178, ч.3 ст.179 ЦПК України. На думку позивача, в порушення вимог ч.6 ст.178 ЦПК України до письмових заперечень представника відповідача не надані довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження. А викладені у запереченнях обставини незгоди із заявленим позовом не можна вважати такими, що надані належними стороною або його уповноваженим представником, тобто взагалі не можуть бути прийняті судом як процесуальний документ, визначений ст.178 ЦПК України. Зазначене твердження позивач обґрунтовує тим, що в порушення вимог п.п.5,6 ч.3 ст.178 ЦПК України представником відповідача, що підписав письмові заперечення, не викладені правові підстави позову з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права та не надані перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання. Не зважаючи на невиконання відповідачем, на думку позивача, вимог нової редакції ЦПК України, вона надала відповідь на відзив, в якій перелічивши викладені представником відповідача заперечення, вказала, що інших доводів та обґрунтувань представник відповідача не наводить. Враховуючи приписи ст.13 ЦПК України такі доводи підлягають відхиленню судом, оскільки зазначене майно є коштовним, за згодою подружжя оформлене на відповідача, тому з урахуванням ЗУ "Про дорожній рух", Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 N 1306, Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.98 N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 N 1371) для укладення таких договорів згода іншого подружжя повинна бути оформлена в письмовій формі, оскільки перехід права власності на транспортні засобі підлягає державній реєстрації. Як зазначає позивач, факт укладення договорів визнається представником відповідача, тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Більш того перехід права власності на транспортні засоби від [PERSON] до ТОВ «Східавтотранс Плюс», на думку позивача, підтверджується наданою реєстраційним органом на запит суду інформацією, де прямо зазначено, що на ім'я ТОВ «Східавтотранс Плюс» видані нові свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів. Зазначила, що не була стороною оспорюваних правочинів та згоди на їх укладення [PERSON] не надавала, тому позбавлена можливості надати їх копії суду з метою перевірки цих обставин, а само по собі твердження представника відповідача щодо обставин укладених договорів без його підтвердження належними та допустимими доказами, не може вважатись законним та обґрунтованим та в силу вимог ст.ст.263,264 ЦК України на таких твердженнях не може ґрунтуватись судове рішення. Ухвалою суду від 11.10.2018 року позивачу відмовлено в задоволенні численних клопотань про забезпечення доказів, а саме витребування в уповноваженого органу та відповідачів засвідчених належним чином копій документів: договорів купівлі-продажу зазначених транспортних засобів, укладених між відповідачами, та свідоцтв про їх реєстрацію; а також документів, що підтверджують проведений розрахунок за Договорами купівлі-продажу транспортних засобів, оскільки позивачем не доведено в судовому засіданні існування таких доказів та неможливість їх отримати самостійно, крім того, не сплачено в повній мірі судовий збір. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. Інші заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. При цьому позивач вказала, що згоди на продаж транспортних засобів не надавала, коштів від їх продажу не отримувала. На її думку, відновленню в даному випадку підлягає порушене її право власності на частку із спільного майна подружжя та розпорядження ним, тому вважає необхідним визнати недійсними відповідні договори. Позивач наполягала, що транспортні засоби були придбані на спільні кошти та зареєстровані на імя відповідача [PERSON] з її згоди, так як кожного разу під час переоформлення транспортних засобів їздила разом з відповідачем до МРЕО, де усно запитували її згоду при реєстрації. Разом з тим, назвати дату та місце укладення спірних договорів купівлі-продажу цих транспортних засобів не змогла, посилаючись на те, що дізналася про їх продаж лише із повідомлення ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова на запит суду у цивільній справі № 615/408/16-ц за її позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Вказала, що документи на транспортні засоби завжди лежали в доступному місці, але цього разу відповідач забрав їх без відома позивача. На думку позивача, якщо відповідач заперечує зазначені обставини, то повинен довести, що транспортні засоби придбані за його кошти. Свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, на думку позивача, є наслідком недійсності зазначених правочинів, тому в свою чергу повинні бути визнані недійсними, так як видані покупцю уповноваженим органом. Представник позивача просила у разі відсутності підстав для задоволення позовних вимог, застосувати положення ч.2 ст.5 ЦПК України та визначити спосіб захисту на розсуд суду. Інші учасники судового провадження в судове засідання не зявилися. Представник відповідача [PERSON] надіслав заяву про проведення розгляду даної справи без його участі та участі [PERSON] Вказав, що проти позовних вимог категорично заперечують, просять відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача ТОВ «Східавтотранс Плюс» причини своєї неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не направив, відзив на позовну заяву не надав. Копія позовної заяви та доданих до неї документів неодноразово надсилалася представнику відповідача рекомендованим повідомленням, але ним не отримано. Згідно довідки Укрпошти повернуто до суду за закінченням строку зберігання. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в період з 20.06.1998 року по 18.12.2015 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] відповідачем у справі, що підтверджується даними копії Свідоцтва про одруження серії І-ВЛ № 271445, виданого Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис № 665 від 20.06.1998 року. На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.12.2015 року у справі 643/18584/15-ц - шлюб розірвано. Як вбачається із рішення суду, шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинено з січня 2015 року. За повідомленням Регіонального сервісного центру в Харківській області № 31/202433 від 16.05.2016 року, здійсненим на виконання ухвали суду про витребування доказів у цивільній справі № 615/408/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя: - автомобіль МЕRСЕDЕS-ВЕNZ SPRINTER (2003 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна 11198440068355, № кузова WDB9036632R318196, державний номерний знак [NUMBER], перереєстровано на нового власника [PERSON] за довідкою-рахунком, в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХТ482905 від 06.10.2015 року, після чого в подальшому перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХТ522419 від 15.10.2015 року; - автомобіль BYD FЗ (2014 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна ВYD473 QЕ213409873, № кузова LGXC16АF2Е0003413, державний номерний знак [NUMBER], зареєстровано, як придбаний в торгівельній організації, на [PERSON], в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХХ658024 від 30.12.2014 року, після чого в подальшому перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХТ522418 від 15.10.2015 року; - автомобіль BYD FЗ (2013 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна ВYD473 QЕ213416403, № кузова LGXC16АF7Е213416403, державний номерний знак [NUMBER], зареєстровано, як придбаний в торгівельній організації, на [PERSON], в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХХ701280 від 14.01.2015 року, після чого в подальшому перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХТ522423 від 15.10.2015 року; - автомобіль МЕRСЕDЕS-ВЕNZ SPRINTER (2006 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна 61198151161880, № кузова WDB9036632R808886, державний номерний знак [NUMBER], перереєстровано на нового власника [PERSON] за довідкою-рахунком, в звязку з чим Житомирським ОРЕВ УДАІ видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХТ479983 від 01.10.2015 року, після чого в подальшому перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХТ522420 від 15.10.2015 року; - автомобіль VOLKSWAGEN LT 35 (1998 року випуску заводом) білого кольору, № двигуна AND025548, № кузова WV1ZZZ2DZXH018227, державний номерний знак [NUMBER], зареєстровано, як придбаний на аукціоні, товарній біржі, на [PERSON], в звязку з чим Валківським МРЕВ видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ ХМС294508 від 03.03.2005 року, після чого в подальшому перереєстровано на нового власника ТОВ «Східавтотранс Плюс» за довідкою-рахунком, в звязку з чим ВРЕР №2 ГУМВСУ м. Харкова видано свідоцтво про реєстрацію ТЗ СХТ522422 від 15.10.2015 року. Як зазначила позивач, договори купівлі-продажу транспортних засобів вона не бачила, але вважає, що зазначені довідки-рахунки є похідними від договорів купівлі-продажу. В даному випадку, на її думку, між відповідачами могли бути укладені лише договори купівлі-продажу, оскільки з юридичною особою інші договори не укладаються. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За нормами ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Таким чином, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Однак відповідно до положень ч.1 та 2 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. П.6 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 6-3058цс16. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, слід відзначити, що у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ре-комендовано судам, оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, згідно зі ст. 119 ЦПК вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання (п.23 зазначеної Постанови). З урахуванням вимог ч.4 ст.10 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час предявлення позову) з метою сприяння всебічному та повному зясуванню обставин справи та здійсненню сторонами своїх прав і обовязків судом неодноразово розяснювалося позивачу про необхідність викладення обставин щодо періоду та підстав набуття права власності на зазначене у позові майно та наявність правовстановлюючих документів про віднесення цього майна до спільної власності, в тому числі наявного на час припинення спільного ведення господарства та його дійсної вартості на час розгляду справи. Разом з тим, як позовна заява не містить відомостей, так і в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено наявність підстав набуття права спільної сумісної власності подружжя на зазначене у позові майно та реальних обставин, які б свідчили про укладення договорів, про визнання недійсними яких заявлено позов, тому в його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed