Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: стягнення з [PERSON] аліменти на утримання непрацездатного батька, інваліда 2 групи загального захворювання на користь [PERSON] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000, 00 грн., щомісячно з часу звернення до суду з позовом та на час дії інвалідності - по життєво (безстроково). Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є батьком відповідача, непрацездатним, пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1 534, 00 грн., інших джерел доходу не має. При цьому позивач зазначає, що його пенсії не достатньо для самостійного забезпечення достатнього життєвого рівня сім`ї та утримання себе, як інваліда 2 групи, який хворіє і потребує постійного догляду і лікування. Одержати будь - які інші додаткові джерела доходів він позбавлений можливості. Його матеріальне становище є вкрай нужденним, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Оскільки, відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку позивачу не надає, а тому, він змушений звернутися до суду з вищезазначеним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року відкрито провадження у вищезазначеній справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі, з підстав, викладених у позові. Відповідач, в судове засідання не з`явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; відзив на позов не надіслав; заяви про оголошення перерви чи розгляд справи за його відсутності до суду не надіслав; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухав пояснення позивача, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач є батьком відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації про народження зроблено відповідний актовий запис за №933, вчинений Ленінградським відділом РАЦС у м. Києва, батьком якого є - [PERSON] , [INFO] (позивач у справі) (а.с.7). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 04 грудня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , змінив прізвище: [PERSON] на [PERSON] , ім`я [PERSON] на [PERSON] , про що внесені зміни до актового запису 12 серпня 2008 року, в послідуючому, 02 липня 2016 року було змінено ім`я [PERSON] на [PERSON] (а.с.8-9). Із матеріалів справи вбачається, що позивач є непрацездатним, пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1 634, 83 грн., про що свідчить копія довідки від 15 березня 2019 року за № 4593,видана ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві (а.с.56). Однак, в судовому засіданні позивач уточнив, що станом на час розгляду судом справи, розмір пенсії підвищено та складає 2 000, 00 грн. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивач, зазначав, що підставою для задоволення його позовних вимог є те, що відповідач є його сином, станом на сьогоднішній день він проживає зі своєю сім?єю в Ізраїлі, має достатки, однак, матеріальної допомоги, якої він потребує, так як є пенсіонером по інвалідності та через погіршення стану здоров`я змушений купувати медичні препарати, а також витрачати значні кошти на оплату комунальних послуг не надає. Відповідно до ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги (ч.1 ст. 202 СК України). Згідно зі ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. За правилами ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно з п.21 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року ?Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів?, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч.1 ст. 204 СК України. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 7 Закону України ?Про Державний бюджет України на 2019 рік?, установлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Із наданої позивачем довідки про розмір пенсії, виданої 15 березня 2019 року ГУ ПФУ в м. Києві, вбачається, що позивач отримує пенсію за віком, інвалідність ІІ група, з 14 грудня 2015 року по довічно, становить 1 638, 83 грн., а зі слів самого позивача в судовому засіданні, розмір пенсії підвищено до 2 000, 00 грн. (довідку отримати на день судового засідання 16 жовтня 2019 року не встиг), що є вищим за прожитковий мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Водночас твердження позивача про недостатність пенсії для оплати вартості комунальних послуг не підтверджено належними та допустимими доказами про розмір такої вартості. Доказів, які б свідчили про придбання позивачем медичних препаратів суду надано не було, як і взагалі не було надано доказів про необхідність систематичного придбання ліків. Крім того, під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач має постійне місце проживання в Ізраїлі, і для його виїзду, з боку відповідача було надано дозвіл. Із повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Приятельчук В.А. на запит суду вбачається, що останньою, 06 серпня 2016 року вчинено від імені [PERSON] (позивач) засвідчення справжності підпису [PERSON] , на заяві за місцем вимоги, про те, що йому відомо про намір його сина - [PERSON] , [INFO] виїхати на постійне місце поживання до Держави Ізраїль, та про те, що [PERSON] не має стосовно нього невиконаних обов`язків та майнових зобов`язань, передбачених чинним законодавством України, про що вчинено реєстраційний номер 1144, 1145. Перевіряючи майновий стан [PERSON] судом з`ясовано, що з І кварталу 2017 року по ІІ квартал 2019 року, інформація, щодо доходів, отриманих фізичною особою [PERSON] відсутня, про що свідчить відповідь ДФС України від 30 вересня 2019 року за №732/5/99-00-02.02.02-16. Жодних доказів, щодо необхідності походження лікування, придбання медикаментів, а також загального стану здоров?я, з боку позивача суду надано не було. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували викладені ним у позовній заяві обставини в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме щодо потреби позивача у наданні йому матеріальної допомоги, суд прийшов до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом, а також не ґрунтуються на вимогах закону, а тому, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed