Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У червні 2016 року позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовомпро визнання незаконним та скасування протоколу засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань, в обґрунтування якого вказували, що вони є співвласниками житлового будинку, який розташований по [ADDRESS], загальною площею 202,2 кв.м, житловою - 88,9 кв.м., а також земельної ділянки, площею 0,0163 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. По сусідству від їх будинку, розташований житловий будинок, який належить на праві власності третім особам, які виявили бажання отримати безоплатно у власність земельну ділянку, яка розташована під їх будинком та межує їз їхньою земельною ділянкою. Однак, при зверненні третіх осіб до них із проханням погодити межі, ними виявлено що вони мають намір приватизувати заїзд до їхнього будинку та яким вони користуються останні 30 років, у зв'язку із чим ними було відмовлено у погодженні меж земельної ділянки В подальшому, питання щодо можливості третіми особами отримати у власність земельну ділянку під їх будинком та у зв'язку із наявністю спору щодо погодження меж, питання щодо спірного суміжного землекористування по [ADDRESS]-[ADDRESS] та між співвласниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] вирішувалося 16 березня комісією Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань та протоколом засідання Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань від 16.03.2016 року зафіксовано пропозицію комісії погодити межу між земельними ділянками на [ADDRESS]-[ADDRESS] та винести на розгляд міської ради питання щодо передачі співвласникам будинку [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Водночас ПП «ВЕСТЛЕНД А.В.» доручено провести зміни конфігурації кадастрового плану земельної ділянки в частині зменшення земельної ділянки на 1 м від точки 7 до точки 8 (відмостка на обслуговування житлового будинку [ADDRESS]). Разом з тим, не погоджуючись із вищезазначеним рішенням засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань, 18.04.2016 року [PERSON] звернулась із відповідним листом до відповідача з проханням повторно розглянути питання щодо спірного суміжного землекористування, так як в разі повторного прийняття позитивного рішення по даному питанню буде перекрито доступ до належної їм земельної ділянки та обмежено заїзд до будинковолодіння по [ADDRESS]. Однак, Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин відмовив їм у повторному розгляду їх спірного питання. При цьому вважають, що при розгляді комісією спірного питання не враховано того, що між будинками [ADDRESS], [ADDRESS] знаходиться заїзд шириною 3,45 м й відповідно, враховуючи норми законодавства з даного заїзду 1 метр земельної ділянки входить до обслуговування їхньої земельної ділянки та будинковолодіння, а інший 1 метр - для обслуговування житлового будинку третіх осіб й відповідно у спільному користуванні необхідно було залишити решту проїзду та наяким чином не могло бути передано у власність третіх осіб. Крім того, заїзд до їхнього будинку можливий лише через спірну частину земельної ділянки та неможливий з [ADDRESS], оскільки відгороджений воротами. Посилаючись на вказане, зокрема на те, що при складанні протоколу засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань від 16.03.2016 року, порушено їх права, оскільки не враховано, що між будинками [ADDRESS]-[ADDRESS] знаходиться заїзд шириною 3,54 м, а зі сторони [ADDRESS] даний заїзд відгороджено воротами, а згідно генерального плану, даний заїзд до будинку [ADDRESS] існує з 1953 року, а також топографічним планом М1:500 стверджено, що на території заїзду наявна каналізація обох будинковолодінь й відповідно передача земельної ділянки, до розміру якої включено й заїзд до їх будинку, що призведе до блокування їм проїзду та проходу до їхнього будинку, просили визнати незаконними та скасувати протокол засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань; зобов'язати погодити межі між земельними ділянками на [ADDRESS]-[ADDRESS], залишивши існуючий заїзд до житлового будинку [ADDRESS] в існуючих межах, а також стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. При цьому, суду пояснили, що передача земельної ділянки у власність власникам сусіднього будинку, до розміру якої включено спірний заїзд, призведе до порушення їх прав й відповідно комісією при розгляді даного питання вищевказаного не враховано, а тому просили позов задовольнити. Крім того, вказали на те, що власником сусіднього будинку незаконно споруджено огорожу, враховуючи межі погодженої на комісії земельної ділянки, яка мала бути їм передана у власність, що також порушує їх права. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що Чернівецька міська рада не є належною стороною по справі, оскільки протокол засідання комісії з розгляду земельних питань не рішенням, на підставі якого можуть виникнути права та обов'язки й відповідно не є рішенням колегіального органу про передачу земельної ділянки у власність, яке може бути оскаржено в судовому порядку. Крім того, позивачі межі своєї земельної ділянки визначили та отримали державний акт на право власності на земельну ділянку та передача у власність земельної ділянки третім особам їх права не порушує, у зв'язку із чим в задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на його безпідставність, оскільки комісія не є юридичною особою та її протокол носить виключно рекомендаційний характер, а земельні ділянки передаються у власність громадян лише на підставі рішення Чернівецької міської ради й відповідно саме рішення органу місцевого самоврядування може бути предметом оскарження. Крім того, межі земельної ділянки позивачів сформовано у 2008 році та вони будь-яких заперечень щодо розміру виділеної їм у власність земельної ділянки не висловлювали. Також позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що виділення земельної ділянки у власність третіх осіб буде порушувати їх права, а тому просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод убачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому, суд не приймає до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України). Так, порядок встановлення та відновлення меж земельних ділянок визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 зі змінами та доповненнями (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686), який набрав чинності з 1 січня 2011 року (далі Інструкція). При цьому необхідно враховувати, що межові знаки, що встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки. Виконавцем робіт зі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) може бути юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою. Замовником зазначених робіт може виступати орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи зі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до п.п. 1.2., 2.1., 2.3., 2.8., 3.1., 3.2., 3.4., 3.9., 3.10., 3.11., 4.1., 4.4. Інструкції встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та обєднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в тому числі, включає: план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). Межові знаки встановлюються у поворотних точках меж земельної ділянки, але не рідше ніж через 200 м. Мінімальна відстань між межовими знаками в поворотних точках меж земельної ділянки не повинна бути менше ніж 1 м. Місцезнаходження межових знаків підлягає привязці до пунктів державної геодезичної мережі. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Судом вставнолено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради за № 340/8 від 27.04.2004 року належить на праві спільної сумісної власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], загальною площею 47,10 кв.м, житловою площею 37,70 кв.м, що стверджено відповідними Свідоцтвами про право власності на нерухоме майно та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6-13). Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка згідно рішення Чернівецької міської ради № 522 від 28.02.2008 року передана позивачам у спільну сумісну власність, що також підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зі змісту якого убачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,0163 га, яка розташована по [ADDRESS] (а.с. 14). При цьому, як встанолено судом при отриманні земельної ділянки по [ADDRESS] у власність, позивачі звернулися до Чернівецької міської ради із відповідною заявою, подавши відповідні свідоцтва про право власності на будинок та схематичний план земельної ділянки. Висновком Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин було погоджено за наслідками розгляду технічної документації по виготовленню державного атку на право спільної сумісної власності на земельну ділянку надати у власність позивачів земельну ділянку площею 0,0163 га для обслуговування житлового будинку та споруд, що підтверджено дослідженою в судовому засіданні технічною документацією, наданою представником Чернівецької міської ради. Крім того, при виділенні позивачам у власність земельної ділянки та вставноленння її меж, зокрема було погоджено її межі із сусідніми землекористувачами, у тому числі й з власником будинку [ADDRESS], що підтверджено протоколом погодження меж земельної ділянки. При цьому, як убачається з протоколу встановлення зовнішніх меж земельної ділянки, складеного представником виконання геодезичних робіт, то в ньому зазначено, що він складений у присутності одного із позивачів та землекористувача земельної ділянки розташованої по [ADDRESS], а також представника органу місцевого самоврядування та суміжних землекористувачів земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS]. Будь-яких заперечень щодо вставнолення меж земельної ділянки позивачів не надходило й відповідно вони погодилися із межами земельної ділянки, яка має їм бути виділена в подальшому в ласність. Таккож не вирішувалося й питання про те, що частина земельної ділянки площею 3,54 кв. між будинками [ADDRESS] і [ADDRESS], знаходиться у спільному користуванні та використовується як заїзд. Крім того, в подальшому позивачам надано державний акт на право спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] у розмірі 0,0163 га із відповідним кадастровим планом та будь-яких заперечень щодо вказаного державного акту та розміру і межі земельної ділянки позивачі не висловлювали, рішення органу місцевого самоврядування та державний акт не оспорювали. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі зазначали, що при розгляді комісією спірного питання щодо землекористування між власниками суміжних земельних ділянок частиною земельної ділянки, яка має бути залишена для загального користування, а також при винесенні протоколу засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань від 16.03.2016 року про можливість виділення у власність тертіх осіб земельної ділянки, яка межує із належною їм на праві власності земельною ділянкою із включенням до її розміру заїзду, який заходиться між будинками [ADDRESS]-[ADDRESS], шириною 3,54 м, комісією не враховано їх права щодо вільного користування заїздом, який буде в подальшому переданий у власність третіх осіб й відповідно буде порушуватися їх права, просили даний протокол скасувати. Так, ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Таким чином, особа має право звернутись безпосередньо до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів), право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Разом з тим, частина 3 статті 158 Земельного кодексу України передбачає, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Таким чином, рішення за результатами розгляду земельного спору приймається на пленарному засіданні сесією відповідної ради. При цьому, земельні спори розглядаються органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у тижневий строк з дня подання заяви (ч. 1 ст. 159 ЗК України). Порядок вирішення земельних спорів врегульовано статтями 158 161 Земельного Кодексу України. Громадянин, у якого виник спір щодо межі земельної ділянки, дотримання правил добросусідства, звертається у відповідну сільську, селищну, міську раду із заявою. Вказана заява передається на розгляд до постійно діючої комісії по земельних питаннях. Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин. Відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняття рішення (ч. 2, 3 ст. 159 ЗК України). Сторони, які беруть участь у земельному спорі, мають право знайомитися з матеріалами щодо цього спору, робити з них виписки, брати участь у розгляді земельного спору, подавати документи та інші докази, порушувати клопотання, давати усні і письмові пояснення, заперечувати проти клопотань та доказів іншої сторони, одержувати копію рішення щодо земельного спору, і, у разі незгоди з цим рішенням, оскаржувати його (ст. 160 ЗК України). Результати комісії по земельних питань оформлюються відповідним протоколом, у якому фіксуються, крім іншого, обставини, встановлені при розгляді та пропозиції щодо рішення земельного спору. Вказаний протокол розглядається на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради, яка приймає рішення щодо вирішення спору, у якому обовязково зазначається порядок його виконання. Рішення органу місцевого самоврядування вступає в законну силу з моменту його прийняття. У випадку делегування сільською, селищною, міською радою повноважень щодо розгляду земельного спору виконавчим органом цієї ради, рішення приймається останніми відповідно до затвердженого порядку. Крім того, як убачається з п. 2.1.1 Положення про комісію з розгляду земельних спорів, затвердженого рішенням Чернівецької міської ради № 1220 від 29.05.2014 року, до повноважень комісії належить вирішення земельних спорів в межах міста щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності, користуванні громадян та додержання громадянами правил добросусідства. Також слід зазначити, що частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно з пунктом «б» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частинам 1, 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права;2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства" роз'яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Зокрема, відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Так, зі змісту заявленого позову та наявних у матеріалах справи документів убачається, що між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] існує спір щодо землекористування частиною земельної ділянки, яка межує між цими будинками та з приводу погодження меж між земельними ділянками, розташованими у [ADDRESS]-[ADDRESS] й відповідно дане питання було передано на розгляд комісії з розгляду земельних питань Чернівецької міської ради. За наслідками розгляду даного питання, комісією Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань, у присутності зокрема позивачів та третіх осіб, прийнято протокол від 16.03.2016 року, у якому наведено пропозиції щодо погодження межі між земельними ділянками на [ADDRESS]-[ADDRESS] та винесення на розгляд міської ради питання щодо передачі співвласникам будинку [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також ПП «ВЕСТЛЕНД А.В.» запропоновано провести зміни конфігурації кадастрового плану земельної ділянки в частині зменшення земельної ділянки на 1 м від точки 7 до точки 8 (відмостка на обслуговування житлового будинку [ADDRESS]) (а.с. 15). Таким чином, обраний позивачами спосіб захисту свого порушеного права на думку суду відповідає змісту ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України й відповідно доводи представника відповідача в цій частині є безпідставними. Також є безпідставними й доводи представника Чернівецьккої міської ради в тій частині, що міська рада є неналежним відповідачем у справі є безпідставними оскільки згідно вимог чинного законодавства, саме орган місцевого самоврядування є уповноваженим органом, який вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок та в подальшому приймає рішення щодо приватизації земельної ділянки чи про відмову в такій. Разом з тим, позивачами в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України, ураховуючи те, що вставнолення меж належної їм на праві власності земельної ділянки ними погоджено та не оспорено й відповідно ще у 2008 році вони отримали державний акт на право власності на демельну ділянку, який не заперечували та не оспорювали, а також ураховуючи право суміжних землекористувачів на отриманні в розумінні положень ст. ст. 116, 118 ЗК України безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування належного їм на праві власності житлового будинку, не надано суду належних та допустимих доказів в частині того, що даний протокол комісії порушує їх право користування належною їм земельною ділянкою та як вони зазначають спірним заїздом, який при погодженні меж включено частково запропонувавши змінити конфігурації кадастрового плану земельної ділянки, яка має бути передана у власність третіх осіб в частині її зменшення на 1 м від точки 7 до точки 8 (відмостка на обслуговування житлового будинку [ADDRESS], тобто враховано право позивачів на користування їх будинком, шляхом шляхом зменшення земельної ділянки [ADDRESS] на 1 метр. Таким чином, позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідачем при розгляді питання щодо суміжного землекористування між власниками будинків [ADDRESS] і [ADDRESS] та розгляді даного питання на засіданні комісії з розгляду земельних спорів порушено й відповідно недотримано вимог ст.ст. 106, 107 ЗК України та ст. 39 ЗК України. При цьому, позивачами також не надано суду доказів на підтвердження того, частина земельної ділянки площею 3,54 кв. між будинками [ADDRESS] і [ADDRESS], яка належала до земель територіальної громади, перебуває у спільному користуванні та використовується як заїзд, що також спростовано технічною документацією й відповідно доказів того, що дійсно даний заїзд площею 3, 54 м. є єдиним способом потрапляння позивачів до будинку [ADDRESS] та в інший спосіб вони позбавлені можливості вільно володіти та користуватися своїм будинком та належною їм земельною ділянкою й відповідно відсутній інший заїзд чи прохід до їх будинку, а посилаючись позивачів на те, що власниками будинку [ADDRESS] самовільно зайнято частину належної їм земельної ділянки й відповідно самовільно змінено межі земельних ділянок, шляхом встановлення огорожі, яка не відповідає встановленим розмірам земельних ділянок, що чинить їм перешкоди в користуванні належним нерухомим майном, позивачами також не доведено належними та допустимими доказами, зокрема висновками експертизи, якою б підтверджено факт того, що власниками будинку [ADDRESS] самовільно зміщено межу земельної ділянки внаслідок спорудження огорожі в сторону земельної ділянки позивачів. Не надано позивачами й доказів того, що оспорюваний ними протокол розглядався на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради, яка приймає рішення щодо вирішення спору, у якому обовязково зазначається порядок його виконання й відповідно рішення органу місцевого самоврядування вирішено питання про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у власність та видано свідоцтво про право власності на дану земельну ділянку. При цьому, судом враховується й те, що згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернен ням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обстави ни, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встанов лених цим Кодексом. Згідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повнова жень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських раз у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону та вставнолені в ході розгляду справи обставни, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову й відповідно визнання протоколу засідання комісії Чернівецької міської ради з розгляду земельних питань незаконним та його скасування.

Outcome: dismissed