Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» (далі-Позивач) звернулося до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 19.04.2010 року. [PERSON] (далі-відповідач) отримав кредит, у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір). Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 28.05.2019 р. має заборгованість в сумі 243489,64 грн., яка складається з: 7554,30 грн. заборгованості за кредитом; 234435,34 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1500 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-якої суми за кредитом, то заборгованість до стягнення становить 121116,70 грн., яка складається з 7554,30 грн. заборгованості за кредитом та 113562,40 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 19.04.2010 року по 31.07.2018 року. Враховуючи викладене, просять позов задовольнити. На підставі ст.ст. 274, 276 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 31.07.2019 року від відповідача на адресу суду найшов відзив у якому останній вказав, що дійсно укладав з позивачем договір б/н від 19.04.2010 року, відповідно до якого отримав кредит, у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З моменту укладання договору та зняття коштів з картки, він постійно погашав заборгованість за кредитом. В грудні 2015 року він сплатив останній платіж , на суму 1797 грн., потім склались складні життєві обставини, він захворів і залишився без заробітку. Увесь цей час він вважав, що розрахувався з кредитом, а оскільки з 2015 року по 2018 рік ніяких повідомлень чи претензій з банку не отримував, з позовом позивач до нього не звертався, то відповідно до вимог ст. 257 ЦК України просив до виниклих правовідносин застосувати строк позовної давності. Позивачем до суду надано такі докази: виписку з рахунку відповідача за період з 01.01.1999 року по 24.07.2019 року; інформацію про внесення змін до тарифів по картах «Універсальна» та «Універсальна GOLD», довідку про термін дії картки відповідача, роз`яснення щодо нарахування відсотків та підстави нарахування штрафів та пені. 20.08.2019 року від відповідача на адресу суду надійшли заперечення про те, що надані позивачем Витяги з умов та правил надання банківських послуг, йому не надавались, він з ними не ознайомлювався, не підписував, тому твердження позивача про строки позовної давності у 50 років, що передбачені п. 1.1.7.31 вважає протиправними, просить застосувати загальні строки позовної давності. У відповідь на відзив, що надійшла до суду 30.08.2019 року позивач зазначив, що посилання відповідача на відсутність з боку позивача повідомлень чи вимог про існування заборгованості є необґрунтованими, так як при укладанні договору вся інформація була доведена до позичальника шляхом вручення другого примірника договору. Крім того, для зручності клієнтів, у Банку організована цілодобова служба клієнтської підтримки, цілодобовий онлайн чат, інтернет-банк, термінали та смс- канал. Щодо строків позовної давності зазначив, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору, строк давності за договором, щодо повернення вимог кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок встановлено кредитний ліміт, який використовується клієнтом повність або частинами. Клієнт використавши заборгованість за кредитною лінією, може знову нею користуватися у межах строку дії картки. Строк дії картки відповідача 11.2015 року, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 11.07.2019 року, тобто до спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим вважає, що обставини на які посилається відповідач є безпідставними. Крім того, 19.09.2019 року позивачем на адресу суду були надані письмові пояснення аналогічні до відповіді на відзив поданої 30.08.2019 року. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 19.04.2010 року відповідач [PERSON] шляхом підписання заяви-анкети уклав з позивачем договір б/н відповідно до якого отримав кредит, у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами у АТ КБ «Приватбанк», які йому були надані, про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті та доданої до неї довідки про умови кредитування. Тим самим, відповідач погодився на те, що вказана заява-анкета, разом із запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає та означає укладення між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. Фактично між сторонами виникли кредитні зобов`язання і були визначені всі істотні умови, зокрема: предмет зобов`язання, строки дії, права, обов`язки та відповідальність сторін. Відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 28.05.2019 р. має заборгованість в сумі 243489,64 грн., яка складається з: 7554,30 грн. заборгованості за кредитом; 234435,34 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 1500 грн. - заборгованості за пенею та комісією, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-якої суми за кредитом, то заборгованість до стягнення становить 121116,70 грн., яка складається з 7554,30 грн. заборгованості за кредитом та 113562,40 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 19.04.2010 року по 31.07.2018 року. Відповідно ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 1.10.2014 року у справі № 134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. У ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно ч. 4 ст.267ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). З наданої позивачем довідки вбачається, що строк дії кредитної картки виданої відповідачу [PERSON] сплинув 11.2015 р. Отже, перебіг строків загальної позовної давності розпочався 01 грудня 2015 року. Таким чином, трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору б/н від 19 квітня 2010 року закінчився 01 грудня 2018 року, а позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права лише 17 липня 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Сторони у справі не укладали окремий письмовий договір про збільшення строку позовної давності у порівнянні із загальним строком позовної давності у три роки. Оскільки позовна заява АТ КБ «Приватбанк» була подана до суду 17.07.2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст. ст. 257, 258 ЦК України, та враховуючи те, що відповідач заявив про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні вимог Акціонерного товариства КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 19.04.2010 року, в розмірі 121116,70 грн. слід відмовити. Оскільки у задоволенні вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено в повному обсязі, то в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed