Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

29 серпня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], в якій позивачка просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO]. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 27.05.2005р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб від якого [INFO] у них народилась донька [PERSON]. 28.05.2013р. шлюб між ними розірвано. Відзначає, що починаючи з 2013р. відповідач проживає окремо та не виконує свої батьківські обов'язки, не бере участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання дитини вона вирішує самостійно, а дитина перебуває на повному утриманні її як матері. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Зокрема позивачка суду пояснила, що вони з відповідачем були в сімейних відносинах, вони жили в Італії, де і народилась їх дочка [PERSON]. Повернулись вони до України, коли дитині виповнилось 8 місяців у зв'язку із захворюванням відповідача. Перебували в Україні близько двох років, а у 2012р. відповідач виїхав за кордон і вони припинили спілкування. Вона виховувала дитину самостійно, а він ні. Мати відповідача інколи допомагала матеріально дитині, але це не є допомога батька. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивачки підтримала, вважаючи їх підставними та обґрунтованими. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та суду пояснив, що з позивачкою він познайомився в Італії, де у них народилась донька. У зв'язку із тим, що дружина була у стані вагітності він важко працював і тяжко захворів та їм довелось поїхати назад в Україну, де йому зробили операцію. Перебуваючи тут, він робив ремонт у будинку позивачки за зароблені кошти та кошти отримані від реалізації автомобіля, який належав йому до шлюбу. Після цього він знову поїхав у Італію заробляти кошти, а позивачка із донькою залишились тут. Зазначив, що він постійно передавав кошти дружині та дитині, а коли приїхав, то дізнався, що він вже розлучений і з нього стягуються аліменти. На даний час позивачка його не впускає жити до місця її проживання, виганяє. Вважає, що підстав для позбавлення батьківських прав немає. Представник відповідача [PERSON] також заперечив проти позову, просив у його задоволенні відмовити, так як вважає, що законних підстав для позбавлення батьківських прав немає. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, на адресу суду надіслав листа, в якому зазначив, що справу просить розглядати без їх участі, а рішення по справі приймати на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін по справі, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [PERSON] народилась [INFO] в м. Неаполь, Італія і її батьками є сторони по справі (а.с. 5-6). Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 28.05.2013р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 27.05.2005р. Цим же рішенням суду вирішено неповнолітню дитину [PERSON] залишити на утриманні та вихованні матері [PERSON] (а.с. 8). Як видно із довідки про склад сім'ї та прописку №855 від 15.08.2016р. в [ADDRESS] проживає, зокрема, позивачка та її дочка [PERSON] (а.с. 7). Висновком комісії з питань захисту прав дитини Кам'янка-Бузької РДА від 25.08.2016р. №9/5 вирішено вважати за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] 2007р.н. (а.с. 31). Матеріалами справи також стверджується, що [PERSON] з 2012р. за місцем проживання дитини не проживає, дитину не відвідує, має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 19700,00 грн. (а.с. 50-53). Окрім цього, як видно з копій квитацій про поштові перекази, відповідач неодноразово надсилав позивачці кошти, що не заперечила сама позивачка. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю відповідача і їй добре відомі обставини життя сім'ї сторін. Так, зокрема, зазначила, що відповідач будучи за кордоном в Італії дійсно не був обізнаний ані з розірванням шлюбу, ані з його обов'язком сплачувати аліменти. Протягом часу його перебування в Італії він постійно передавав кошти, які вона, як його мати, пересилала позивачці, з огляду на те, що місце проживання свідка в м. Тернополі. Також свідок підтвердила, що після приїзду відповідача до України, вони приїжджали до позивачки, проте остання не хотіла їх бачити, виганяла, а дитину налаштовувала проти батька. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є її двоюрідною сестрою та кумою, вони перебували разом на роботі в Італії. На даний час, вона живе в Україні, часто відвідує позивачку та її дочку, проте батька ніколи там не бачить, а також їй не відомо, щоб батько чимось допомагав своїй дочці. Неповнолітня [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона з батьком рідко бачиться, живе з мамою. Недавно батько приходив додому, проте з нею майже не говорив, а збирав свої речі. Аналізуючи позиції сторін та їх доводи, суд встановив, що спір між сторонами виник щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини, з підстав неналежного виконання батьком своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ч. 9-10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 цієї Постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав виходячи з наступних мотивів. Так, одним із обов'язків батьків по вихованню дітей є забезпечення їх необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, тощо. Судом встановлено, що дитина проживає із позивачкою, а тому щоденним її доглядом займається сама позивачка. Відповідач протягом тривалого часу перебував за межами держави, з метою заробітку коштів. Відповідач здійснював переказ таких коштів позивачці, що доводиться відповідними квитанціями по справі, показами свідка та що не заперечується самою позивачкою. Відтак, суд дійшов до висновку, що відповідач виконував свій обов'язок по матеріальному забезпеченню дитини в межах своїх можливостей і дана обставина не може слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав, а несвоєчасна сплата аліментів за певний період є лише підставою для висновку про періодичне неналежне виконання рішення суду про стягнення аліментів та підставою для стягнення з нього пені (ст. 196 СК) за несвоєчасну їх сплату. Крім того, факт перебування відповідача за межами держави свідчить про наявність у нього об'єктивних труднощів щодо обізнаності про такий обов'язок по виконанню рішення суду із труднощами по його виконанню. Також, суд, вважає, що не може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача, його не відвідування протягом тривалого часу дитини та відсутність його участі у вихованні дитини. З цього приводу суд відзначає, що сторони по справі тривалий час проживали за межами держави, де і народили дитину. Відповідач й надалі продовжує перебувати за межами держави з метою заробітку. А тому, його відсутність у повсякденному житті дитини пов'язана із складними соціальними процесами, при яких він не мав об'єктивної можливості перебувати поряд із дитиною та приділяти їй належну увагу. Всі ці обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов'язків, яке б характеризувалося його винною поведінкою, і з якими закон пов'язує можливість застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та відзначає, що відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Співставляючи встановлені судом фактичні обставини справи та ті, на яких ґрунтується висновок органу опіки та піклування, суд вважає останній недостатньо обґрунтованим та таким, що не містить врахування тих обставин справи, які свідчать про виконання батьком своїх батьківських обов'язків. Такий висновок органу опіки та піклування не містить будь-якого обґрунтування, а тому не може бути взятий судом до уваги. Приймаючи рішення про відмову у позові про позбавлення батьківських прав відповідача суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу відповідно до ч. 4 ст. 155 цього Кодексу ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Отже, системний аналіз описаних вище норм СК України дає підстав для висновку, що неналежне виконання чи ухилення від виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини є підставою для настання визначеної законом окремої відповідальності. Разом з тим, такий захід як позбавлення батьківських прав може мати місце лише в крайніх випадках, коли є винна поведінка особи при ухиленні від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, чого судом в межах даної справи не встановлено. За таких обставин, суд,

Outcome: dismissed