Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

У позові проти сім'ї [PERSON] Товариство, з врахуванням уточнень, просило усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення їх разом з неповнолітньою [PERSON], 1997 року народження, із незаконно займаного нежилого приміщення площею 88,8 кв. м., на 2-ому поверсі будівлі по [ADDRESS] без надання іншого приміщення. Вимоги з посиланням на ст.ст.387, 391 ЦК України обґрунтовані тим, що спірна будівля є нежитловим приміщенням, однак відповідачі відмовляються добровільно залишити її. Справа розглядалася судами неодноразово. Представник позивача вимоги Товариства в суді підтримав, наполягав, що відповідачі незаконно проживають в частині приміщення адміністративного будинку, чим перешкоджають позивачу, володіти, користуватися та розпоряджатися власним нерухомим майном. Просив позов задовольнити. Відповідачі заяву не визнали, вважають її безпідставною. Пояснили суду, що їх, як постраждалих від катастрофи на ЧАЕС було працевлаштовано та надано у користування відомчу двокімнатну жилу квартиру, у подальшому після народження дітей - ще додаткову жилу площу. Спірна квартира відносилася до відомчого житла, побудовано на підставі типового проекту, надавалася в 1993 році у законний спосіб, на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету і був укладений договір найму жилого приміщення, з правом приватизації. Коли відповідачі намагалися реалізувати це своє право позивач став їх виселяти. Вважають, що позивач мав доступ до архіву та знищив оригінали правовстановлюючих документів на спірне житло. За користування житлом та електроенергією сплачують Товариству грошові кошти. Іншого житла не мають. Посилаючись на відповідний висновок експерта наполягали, що спірне приміщення є житловим, просили у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи звернувся із заявою про розгляд справи без його участі. У вирішенні спору поклався на розсуд суду. Дослідженим матеріалам справи відповідають житлові правовідносини. Суд розглядає справу на засадах змагальності та диспозитивності, з врахуванням вказівок касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 16.10.2013 року (т.1 а.с.196-197). Позивач є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Житомироблплемоб'єднання», яке, в свою чергу, було правонаступником державного підприємства Житомирського обласного виробничого об'єднання по племінній справі в тваринництві «Облплемоб'єднання» (т.1 а.с. 15-30). За наказом № 97 від 29.11.1993 відповідача [PERSON] зараховано на посаду зоотехніка науково-дослідної лабораторії Житомирського «Облплемоб'єднання» з того ж дня (т.1. а.с. 35). Відповідно до договору № 2 «Про надання відомчої квартири співробітнику «Облплемоб'єднання», укладеного 15.12.1993 [PERSON] на час роботи у Житомирському «Облплемоб'єднанні» надано двокімнатну квартиру з відомчого фонду для проживання разом із сім'єю (т.1 а. с. 31). Згідно з додатковою угодою від 03.03.1995 вказаний договір доповнено пунктом 4.1 за яким, зі збігом десяти років праці наймача у Житомирському «Облплемоб'єднанні», він не може бути виселений з відомчої квартири без надання йому рівноцінного житла (т.1 а. с. 32). Зі справи вбачається, що подружжя [PERSON] разом із неповнолітнім [PERSON] отримали направлення виконавчого комітету Житомирської обласної ради народних депутатів №4084 та направлення Житомирської обласної державної адміністрації №10367 для працевлаштуванню та забезпеченню житлом як переселенці із радіоактивно забрудненої зони (с. Велика Фосня Овруцького району) внаслідок аварії на ЧАЕС (т.1 а.с.63-65). З листа СФГ «Великофоснянське» від 09.06.2005 року, вбачається, що попередню квартиру, [PERSON], під час переселення у 1990 році здав (т.1 а.с.245). На підставі розпорядження начальника Житомирського «Облплемоб'єднання» від 14.08.1996 при погодженні профспілкового комітету, на виконання постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 14.12.1989 №315, сім'ї відповідачів була надана додаткова житлова площа, у вигляді суміжної кімнати розміром 44 кв.м. для проживання у спірному приміщенні, з правом подальшої приватизації. За наведеною Постановою Ради Міністрів УРСР, а також Постановою КМУ від 16.12. 1992 р. N 706 «Про Порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС» та ст. 4 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відповідачі підлягали працевлаштуванню та позачерговому забезпечення житлом за наведеними направленнями у тому числі за рахунок відомчого житлового фонду. Надане житлове приміщення повинно відповідати встановленим санітарним та технічним нормам. За користування жилим приміщенням відповідачі сплачували комунальні послуги (т.1 а.с71). З висновку судового експерта №393/14-25 від 29.01.2015 також вбачається, що двокімнатна та п'ятикімнатна квартири на 2 поверсі будівлі за адресою: [ADDRESS] є житловими приміщеннями. Житловий будинок побудований за Типовим проектом 114-121-87 «Двохповерховий житловий будинок з 2-3кімнатними квартирами і конторою на 1-ому поверсі» з вбудованими приміщеннями контори на 1-ому поверсі та житловими приміщеннями на другому поверсі (т.2 а.с. 36-48). Наведене спростовує твердження позивача про непридатність спірного приміщення для проживання людей. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірне жиле приміщення було надано сім»ї [PERSON], як житлове приміщення з відомчого житлового фонду. В силу ст.5 ЖК УРСР відомчий житловий фонд відносився до державного житлового фонду. Згідно зі ст. 52 ЖК УРСР, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ст. 7 ЖК Української РСР періодично, у строки, встановлювані Радою Міністрів Української РСР, провадиться обстеження стану житлових будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання житлові будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлових будинків і житлових приміщень непридатними для проживання встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Отже для вирішення питання про переведення житлового приміщення у нежитлове необхідний висновок про непридатність житлового приміщення для проживання, що врегульовано Положенням «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання житлових будинків і житлових приміщень непридатними для проживання», затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 року № 189. Такого висновку позивач суду не надав. У ч.1 ст.8 ЖК УРСР встановлено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. А тому посилання позивача, на лист КП «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 22.09.2011 року про відсутність житлових будівель у комплексу споруд, що належить позивачу не є належним та допустимим доказом у контексті ст.ст.58,59 ЦПК України. До того ж у листі не зазначаються відомості про конкретний об'єкт - адмінкорпус, з яких саме частин нерухомості він складається (т.1 а.с.74). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що на підставі норм, що регулюють договір майнового найму, а не житлового законодавства, вирішуються вимоги про виселення з приміщень, що не входять до складу житлового фонду (виробничих і інших нежилих приміщень, вагончиків, збірно-розбірних, пересувних, контейнерних та інших підсобних споруд). Таким чином спірні правовідносини нормами майнового найму не регулюються. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких, в контексті ст.79 ЦПК України, зокрема належать витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз. Відповідачами за проведення експертизи сплачено 2029 грн. 50 грн. (а.с. 35).

Outcome: approved