Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

Позивач в позовній заяві та разом із своїм представником в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Солом`янським районним судом міста Києва просять суд зобов`язати відповідачку [PERSON] не перешкоджати позивачу у спілкуванні з дочкою [PERSON] , встановити йому графік участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою наступним чином: кожну першу та третю суботу та неділю місяця за місцем проживання відповідачки: [ADDRESS] , без обмеження місця та часу прогулянок; кожні дошкільні (канікули в дитячому садочку) та шкільні літні канікули з 09 год. 01 липня по 31 липня з можливістю виїзду для відпочинку та оздоровлення дитини на території України; кожні дошкільні (канікули в дитячому садочку) та шкільні зимові канікули з 09 год. 01 січня по 19 год. 08 січня з можливістю виїзду для відпочинку та оздоровлення дитини на території України; кожні дошкільні (канікули в дитячому садочку) та шкільні весняні та осінні канікули у кількості 7 календарних днів на кожний період канікул з можливістю виїзду для відпочинку та оздоровлення дитини на території України; необмежене спілкування з дитиною [PERSON] , [INFO] засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною. Позивач та його представник в обґрунтування своїх позовних вимог покликаються на те, що 11.07.2016 року сторони зареєстрували шлюб, [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . 04.09.2018 року рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з матір`ю. Позивач стверджує, що сумлінно сплачує аліменти на користь відповідачки, однак остання систематично чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дочки. На багаторазові прохання позивачем відповідачки змінити своє ставлення до його участі у процесі виховання дитини, остання не реагує. Орган опіки і піклування Заліщицької районної державної адміністрації розглянувши заяву позивача по даному факту 25.04.2019 року прийняв рішення, яким визначив порядок побачень позивача з дочкою, який погоджений також з відповідачкою. Однак, як стверджує позивач, вищевказане рішення відповідачка не виконує і надалі чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочкою, що змусило врешті його звернутись за захистом в суд. Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково, про що подала письмовий відзив на позовну заяву, покликаючись на те, що жодних перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні дочки не створює, виконує рішення органу опіки та піклування та бажає, щоб дочка спілкувалась з батьком та відчувала його любов та турботу, однак категорично заперечує проти того, щоб дані зустрічі відбувались у її відсутності, тим паче поза її місцем проживання та такий тривалий час, про який просить позивач, з огляду на вік дитини, яка занадто маленька, щоб відлучати її від матері, оскільки позивач не взмозі забезпечити всі вікові потреби дитини (харчування, відпочинок, денний сон, дозвілля, тощо). Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позицію відповідачки, зазначивши, що в силу того, що дитина сторін ще занадто маленька, позовні вимоги позивача, в такому вигляді в якому вони заявлені задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін, представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного: 11.07.2016 року сторони уклали шлюб, зареєструвавши його у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №256. Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 27.07.2017 року у сторін народилася [INFO] народилась дочка [PERSON] . Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області №597/861/18 від 04.09.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач в позовній заяві та в судовому засіданні стверджує, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, дитина залишилася проживати з останньою, яка систематично створює йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дочки, не виконує рішення органу опіки та піклування, яке з нею погоджено, чим фактично спонукала його до звернення до суду з даним позовом. Відповідачка в судовому засіданні та у письмовому відзиві на позов навпаки заявляє, що жодних перешкод позивачу не чинить, бажає щоб дочка знала свого батька, відчувала його любов та турботу, однак саме позивач ігнорує свій обов`язок приймати участь у вихованні дитини, навідується вкрай рідко. З огляду на вищевказане, суд вбачає, що в даному випадку між сторонами наявний цивільно-правовий спір, щодо участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Відповідно до ст.141 ч.2 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. В судовому засіданні встановлено, що позивач звертався із заявою про участь у вихованні дочки в орган опіки та піклування Заліщицької районної державної адміністрації. 25.04.2019 року даний орган розглянувши вищевказану заяву прийняв рішення, яким вважав, що [PERSON] має право на спілкування з малолітньою дочкою [PERSON] та визначив такі способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини: в дні та години за погодженням з матір`ю дитини [PERSON] та у її присутності. Згідно ст.159 ч.1 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Позивач у своїй позовній заяві та в судовому засіданні наполягає, що рішення органу опіки та піклування відповідачкою не виконується, однак жодних доказів цьому не наводить. У відповідності до ст.129 ч.3 п.4 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, в той же час, суд зазначає, що відповідно до положень ст.157 ч.2 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно із частиною третьою вищевказаної статті СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.159 ч.2 абз.3 СК України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст.155 ч.1 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно вимог ст.ст.7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Позивач в судовому засіданні не навів достатніх доказів створення відповідачкою перешкод йому у спілкуванні з дочкою та її вихованні, які б в повній мірі були підставою для задоволення його позовних вимог в тому обсязі, в якому вони викладені в його позові та озвучені ним в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Тому, виходячи насамперед з інтересів малолітньої дитини та враховуючи часткове визнання позову відповідачкою, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача слід задоволити частково, в частині зобов`язання відповідачки не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою та визначення, як способу участі позивача у вихованні дитини особисте спілкування з нею наступним чином: кожну першу та третю суботу та неділю місяця за місцем проживання відповідачки, без обмеження місця та часу прогулянок; з 01 липня по 31 липня кожного року без обмеження часу та місця прогулянок, в межах міста Заліщики Тернопільської області; з 01 січня по 08 січня кожного року без обмеження часу та місця прогулянок, в межах міста Заліщики Тернопільської області; у весняний та осінній періоди року протягом семи календарних днів без обмеження часу та місця прогулянок, в межах міста Заліщики Тернопільської області; необмежене спілкування з дитиною засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку. В задоволенні решти позовних вимог позивачу слід відмовити за їх недоведеністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд враховує те, що позивач питання стягнення в його користь з відповідачки понесених ним судових витрат по справі не порушує, і вважає, що судові витрати по справі слід покласти на сторони в понесених ними розмірах. А, тому,

Outcome: dismissed