Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що її батькам належало домогосподарство, що за адресою: [ADDRESS] . Господарство відносилося до колгоспного двору. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Оскільки позивач на той момент була неповнолітньою, то вона і її батько прийняли спадщину, так як проживали разом зі спадкодавцем, а також до 31.07.1988 року за вказаною адресою було зареєстроване місце проживання позивача. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який залишив заповіт, посвідчений 28.05.1997 року в Голосківській сільській раді. Згідно з цим заповітом батько заповів все належне йому на момент смерті майно позивачу. Остання вважає, що прийняла спадщину, оскільки доглядала вказане господарство та земельні ділянки, однак, не зверталася до нотаріуса з метою оформлення прав на цю спадщину, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на це майно. Позивач також вважає себе єдиним спадкоємцем на дане майно. Однак, 29.09.2020 року представнику позивача [PERSON] , а 27.10.2020 року - позивачу стало відомо про те, що оспорюваним рішенням виконкому Голосківської сільської ради № 172 від 12.08.1987 року власником зазначеного домогосподарства визначено відповідача [PERSON] . На підставі даного рішення 22.08.1987 року виконкомом Коломийської районної ради видано оспорюване свідоцтво (без номеру), і того ж дня ОКП «Коломийське МБТІ» вчинено відповідний реєстраційний напис за №67. Позивач стверджує, що це свідоцтво видане на ім`я [PERSON] (який є рідним братом позивача) без відома позивача та її батька, з порушенням їхніх майнових прав, оскільки господарство належало їм згідно з нормами чинного на час видачі свідоцтва законодавства, враховуючи і те, що частка померлої матері позивача залишилася у власності колгоспного двору та не ділилася між спадкоємцями. Крім того, при видачі вказаного свідоцтва порушено норми ст.ст.17,18 Закону України «Про власність», ст.ст.123,126 ЦК України (в ред. 1963 р.), ст.ст.317, 319, 1268, 1269, 1270, 1296, 1297 чинного ЦК України. Тому позивач просить: визнати незаконними і недійними оспорювані свідоцтво про право власності на домоволодіння та реєстраційний напис від 22.08.1987 р.; визнати незаконним та скасувати вказане рішення Голосківської сільської ради №172 від 12.08.1987 р.; визнати за нею право власності на зазначене будинковолодіння. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із зазначених підстав. Представник Голосківського старостинського округу Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області 09.02.2021 року подав заяву до суду, в якій просить справу розглядати без його участі (а.с. 74). Представник ОКП «Коломийське МБТІ» в судове засідання не з`явився, 22.03.2021 року подав заяву, в якій просить в задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених в поданому відзиві на позовну заяву від 01.02.2021 року, а розгляд справи проводити у його відсутності. (а.с.84). В даному відзиві зазначено, що цього відповідача не стосується спір про право на спірне нерухоме майно, а також слід врахувати, що позивачем пропущено строк позовної давності. Представник Коломийської районної ради подав 29.07.2021 року заяву, в якій вказав про розгляд справи без його участі (а.с.154). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи належно повідомлявся. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Суд, заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про народження [NUMBER] від 01.03.1968 року позивач є дочкою [PERSON] та [PERSON] (а.с. 30). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 30.07.1988 року позивач одружилась з [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с. 15 зворот) Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , померла [INFO] в с. Голосків Коломийського району Івано-Франківської області (а.с. 16). Згідно із заповітом, посвідченим секретарем Голосківської сільської ради 28.05.1997 року, зареєстрованим в реєстрі за № 24, [PERSON] заповів все своє майно позивачу (а.с. 34). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в м. Кременчук Полтавської області (а.с. 33, зворот). Згідно з оспорюваним свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Коломийської районної Ради народних депутатів 22.08.1987 року на підставі оспорюваного рішення Голосківської сільської ради №172 від 12.08.1987 р., це свідоцтво посвідчує належність спірного будинковолодіння колгоспному двору, головою якого вказано [PERSON] . Це майно зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації по праву особистої власності та записано в реєстрову книгу за №67 (а.с.37). Відповідно до положень ст.120 ЦК УКраїни (в ред.1963 р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно з правилами ст.126 цього Кодексу працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до положень ст.563 зазначеного Кодексу в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Згідно з роз`ясненнями, наведеними в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно з даними погосподарських книг за 1983-1985 роки в зазначеному господарстві було зареєстроване місце проживання: [PERSON] ; його дружини [PERSON] (померла [INFO] ); сина [PERSON] (вибув 15.10.1983 р.); дочки [PERSON] (позивача); сина [PERSON] ; дочки [PERSON] . Згідно з даними довідок Голосківської сільської ради від 03.09.2020 року № 411/02.2-20/05 та від 02.11.2020 року № 350/02.2-20/05 відповідно, власником зазначеного домогосподарства згідно з оспорюваним позивачем рішенням виконкому №172 від 12.08.1987 р. записаний відповідач [PERSON] , який на час прийняття цього рішення був єдиним членом сім`ї, місце проживання якого було зареєстроване в даному господарстві. Станом на 01.07.1990 року у даному господарстві було зареєстровано місце проживання: [PERSON] , 1933 року народження (батько позивача), який вибув з цього господарства 07.07.1986 р. і повернувся 21.04.1989 р., та [PERSON] , 1924 року народження (дружина батька позивача). Ці особи вибули з даного господарства в 1997 році в м.Кременчук Полтавської області, повернулися 10.09.1998 р., і повторно назавжди вибули 28.12.2002 р. На момент смерті [PERSON] ( [INFO] ) у даному господарстві не було зареєстровано місця проживання жодної особи. Заповіт від імені [PERSON] посвідчувався виконкомом вказаної сільської ради 28.05.1997 року за реєстром № 24 та не змінювався і не скасовувався. Позивач вибула з цього господарства в липні 1988 р., а відповідач [PERSON] вибув 22.04.1989 р. (а.с. 17, 35). Таким чином, дане свідоцтво видане колгоспному двору, а відповідача [PERSON] зазначено головою цього двору, оскільки згідно з оспорюваним позивачем рішенням виконкому №172 від 12.08.1987 р. цей відповідач на час прийняття даного рішення був єдиним членом сім`ї, місце проживання якого було зареєстроване в даному господарстві. Отже, це свідоцтво посвідчує право власності колгоспного двору, а не особисто цього відповідача. З огляду на наведене твердження позивача про те, що вона є єдиним спадкоємцем спірного майна колишнього колгоспного двору є безпідставними, оскільки на час прийняття оспорюваного рішення №172 від 12.08.1987 року, видачі на його підставі оспорюваного свідоцтва про право власності від 22.08.1987 р. та вчинення того ж дня оспорюваного реєстраційного напису №67 відповідач [PERSON] після вибуття з 07.07.1986 р. по 21.04.1989 р. його батька [PERSON] в м.Кременчук Полтавської області залишався єдиним членом цього двору, місце проживання якого було там зареєстроване. Отже, вказані оспорювані документи та реєстраційний напис не позбавили і не позбавляють позивача права на відповідну частку у вказаному майні колишнього колгоспного двору. Суд зауважує, що позивач може претендувати на вказану частку у спірному майні як член колишнього колгоспного двору, оскільки вона на час смерті своєї матері ( [INFO] ) була неповнолітньою, однак, позивач такої вимоги не заявляє, а оспорює вищевказані документи та реєстраційний напис і саме в зв`язку з визнанням їх недійсними та незаконними, а також існуванням заповіту на її користь обґрунтовує свою вимогу про визнання за нею права власності на все нерухоме майно колишнього колгоспного двору. Проте, згідно з положеннями ст.13 ЦПК України, яка передбачає принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо вимоги про визнання в порядку спадкування за позивачем права власності на спірне будинковолодіння, то зі змісту позовної заяви випливає, що ця вимога є за своїм характером похідною від попередніх вимог про оспорювання зазначених рішення, свідоцтва та реєстраційного напису. Оскільки суд не знайшов підстав для їх скасування, то відсутні підстави і для задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на спірне майно. Крім того, позивач вважає себе спадкоємцем за вищевказаним заповітом її батька, однак, останній на час своєї смерті не був власником всього спірного майна. Слід також зазначити, що відповідно до правил ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом також встановлено, що позивач зверталася із заявою, яка зареєстрована 16.11.2020 року в реєстрі № 2493, до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Стецьків Д.М., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яку позивач прийняла після смерті своєї матері (а.с. 39). Однак, позивачем не вказано про наслідки розгляду нотаріусом цієї заяви і не долучено документу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, позивачем не вказано і не надано жодних відомостей про те, чи вона зверталася до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину за вказаним заповітом після смерті свого батька. Тому заявлення вимоги про визнання права власності на майно суд вважає також передчасною, оскільки позивачем не доведено підстав для визнання за нею права власності саме в судовому порядку. Тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі саме в зв`язку з їхньою безпідставністю. На підставі наведеного, ст.ст. 120,126, 563 ЦК України (в ред..1963 р.), ст.ст. 392, 1261, 1296 ЦК України,

Outcome: dismissed