Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до відповідача, просив поділити в рівних частках спільну сумісну власність подружжя, а саме [ADDRESS], визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частку [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що 06 жовтня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2012 року було розірвано. Під час шлюбу позивачем було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 94,40 кв.м, право власності на яку відповідно до Свідоцтва про право власності від 14.02.2006 серія ЯЯЯ №906970, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та 17 лютого 2006 року зареєстровано за [PERSON] Таким чином, оскільки ніякого договору по поділ набутого спільного майна подружжя між позивачем та відповідачем не було, воно належить кожному із них у рівних частках, тобто по 1/2 частки кожному. В ході розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову виходячи з підстав викладених в запереченні (а.с.145-148) та письмових поясненнях (а.с.224-228), вказуючи на те, що спірна [ADDRESS] придбавалась за особисті кошти [PERSON] Підставою для того є укладання 15 березня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] договору дарування грошових коштів на загальну суму 530 000 грн. Зазначені кошти були подаровані саме для придбання та ремонт квартири. 16 березня 2005 року між [PERSON] та TOB «Фінансова компанія «Прімінвест» було укладено Договір № 7 про участь у Фонді фінансування будівництва. 12 квітня 2005 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво № 7/1 про участь у фонді фінансування будівництва «Фінансової компанії «Прімінвест» за програмою ЗАТ «МЖК «Оболонь». За наслідками проведених грошових розрахунків між [PERSON] та TOB «Фінансова компанія «Прімінвест», останньою було видано Довідку про 100% сплату вартості квартири № 566 від 30.11.2005, відповідно до якої було зазначено, що [PERSON] кв.[ADDRESS], сек. 1-4, 1-5, оплатила в повному обсязі на суму 405 980, 00 грн. Внаслідок завершення будівництва та прийняття квартири в подальшому було видано Свідоцтво про право власності на квартиру від 14 лютого 2006 року, яке було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 06.10.2001 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї, після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про укладання шлюбу (а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08.02.2012, вищевказаний шлюб було розірвано (а.с.7). Згідно ксерокопії свідоцтва про право власності від 14 лютого 2006 року, спірна квартира [ADDRESS], належить [PERSON] (а.с.11). Відповідно до наданої копії технічного паспорту, вказана квартира розташована на 7-му поверсі 11-ти поверхового будинку та складається з 3-х кімнат, жилою площею 51.2 кв.м, в тому числі 1-а кімната 21.6 кв.м, 2-а кімната 14.9 кв.м, 3-а кімната 14.7 кухні площею 14.1 кв.м, ванної кімнати 5.4 кв.м, вбиральні 1.5 кв.м., коридору 7,3 кв.м, передпокою 10.7 кв.м., кладової 1.7 кв.м., квартира обладнана балконом 1.0 кв.м, лоджією 1,5 кв.м., загальна площа квартири 94,4 кв.м (а.с.35-37). 18 березня 2005 року був укладений договір №7 між [PERSON] та ТОВ «Фінансовою компанією «Прімінвест» про участь у Фонді фінансування будівництва укладеного (а.с.151-155). Відповідно до пункту 1.1 вищевказаного договору довіритель, на підставі повного визнання ним Правил Фонду фінансування будівництва ТОВ «ФК «Прімінвест», затверджених рішенням загальних зборів ТОВ «Прімінвест» передає Управителю у довірчу власність кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій Управителя для фінансування спорудження зазначеного у цьому договорі об'єкту будівництва. 12 квітня 2005 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво №7/1 про участь у фонді фінансування будівництва «Фінансової компанії «Прімінвест» за програмою ЗАТ «МЖК «Оболонь» (а.с.156). За наслідками проведених грошових розрахунків між [PERSON] та TOB «Фінансова компанія «Прімінвест», останньою було видано довідку №566 від 30.11.2005 про 100% сплату вартості квартири, відповідно до якої зазначено, що [PERSON] квартиру оплатила квартиру [ADDRESS], в повному обсязі на суму 405 980, 00 грн (а.с.158), та прийняла її за актом №33. Згідно договору дарування грошових коштів п.п.1,2 [PERSON] (батько) подарував [PERSON] (донька) грошові кошти в сумі 530000 грн, що на дату укладання договору є еквівалентом 100000 доларів, в свою чергу остання зобов'язується витратити вказану суму у повному обсязі на придбання та ремонт житлового приміщення за адресою : [ADDRESS], загальною площею, 93,06 м (а.с.149,150). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.05.2013 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування грошових коштів дійсним - задоволено. Визнано дійсним договір дарування грошових коштів в сумі 530000 грн, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с.176-178). Дане рішення набрало законної сили, що не заперечувалося сторонами у судовому засіданні. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28.10.2013, що міститься в матеріалах справи, відмовлено у відкритті провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 травня 2013 року. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Спільне майно подружжя виникає з моменту, коли в одного з них виникло право на це майно, за певної умови, а саме, що воно виникло у період шлюбу в результаті праці одного чи обох з подружжя, якщо дружина і чоловік проживали однією сім'єю. Тобто, тільки в результаті праці дружини або чоловіка, які ведуть спільне господарство. Стаття 57 СК України, встановлює виключний перелік підстав набуття майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України"Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України, це що стосується поділу спільного майна подружжя. Слід зазначити, що в даному випадку повинна бути наявною спільна праця дружини та чоловіка для виникнення права спільної сумісної власності та спільного майна подружжя, при цьому необхідно співставити п.2, 3 ст.57 СК України. У зазначених випадках майно, набуте подружжям за час шлюбу, як вже зазначалося, належить не дружині й чоловіку на праві спільної сумісної власності, а кожному з них на праві роздільної приватної власності. Це пояснюється тим, що у цих випадках майно набувається не в результаті спільної праці подружжя. Зважаючи на тлумачення Конституційним судом України положень ч.1 ст.61 СК України, правовий режим власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Сімейний кодекс закріплює важливе правило, відповідно до якого майно, набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто, є роздільним майном (п.3 ч.1 ст.57 СК). Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів (в даному випадку кошті подаровані батьком донці з цільовим призначенням - на придбання квартири та її ремонт, що і було зроблено відповідачем), то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи містять належні та допустимі докази щодо природи коштів, які були витрачені на придбання спірної квартири, з урахуванням позиції та доказів наданих позивачем, суд не вважає, що спірна квартира набула статусу спільного майна подружжя. Згідно ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, право особистої власності подружжя є різновидом права приватної власності фізичних осіб. Якщо ж предмет становить роздільне майно подружжя, то відносини сторін регулюються нормами цивільного права. Наявність права особистої власності також підлягає доведенню, а саме, що майно було придбано в шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя. Також може бути доведено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить не дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а кожному з них на праві роздільної приватної власності в порядку ст.57 СК України. Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а відповідач - заперечення проти позову і які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з правового регулювання у сфері правового режиму спільного сумісного майна подружжя, з'ясовуючи підстави набуття спільної сумісної власності подружжя, аналізуючи природу об'єктів виникнення права спільної чи роздільної власності, визначаючи, в контексті поділу спільного майна подружжя, права на спільну і особисту власність подружжя, доказову базу щодо наявності права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено виникнення права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, позивачем не доведено, що у придбання спірної квартири вкладені спільні кошти або кошти, що належали йому особисто. Жодного документального підтвердження на обґрунтування своїх вимог на підтвердження позиції щодо надання спірній квартирі статусу спільного майна подружжя [PERSON] та його представником, суду надано не було, а тому суд вважає, що зазначені обґрунтування позову не знайшли свого відображення у доказах досліджених судом, тому суд вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з їх недоведеністю. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а тому суд вважає, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви. Судові витрати по справі суд вирішує в порядку ст.88 ЦПК України, тобто залишає за позивачем. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed