Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що є співвласником квартири [ADDRESS], разом з донькою та онукою, крім того без її згоди вселився та проживає чоловік її онуки без реєстрації, він влаштовує сварки, бійки, принижує її та псує майно. У зв'язку з наведеним просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, підтвердив, що насправді мешкає за даною адресою з дружиною, однак дій зазначених позивачем не вчиняє. Його дружина є співвласником зазначеної квартири та онукою позивача. Треті особи в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності, крім того відповідач вселився в дану квартиру зі згоди всіх співвласників і є членом їх сім'ї. Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторони, допитавши свідків, суд встановив, що позивач відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1995р., є співвласником квартири [ADDRESS] разом з членами своєї сім'ї - [PERSON], [PERSON], які є її донькою та онукою, що не заперечувалось сторонами. Всі співвласники зареєстровані за вищевказаною адресою. Відповідач [PERSON] є чоловіком, онуки позивача - [PERSON] з 26.05.2010р., що підтверджено матеріалами справи. Він проживає, без реєстрації, зі своєю дружиною, за адресою квартира [ADDRESS], що визнано відповідачем. Відповідно до численних звернень позивача до міліції, а в подальшому до поліції, щодо протиправних дій, відносно неї, з боку відповідача протягом останніх двох років, ознак правопорушень не встановлено, що підтверджено долученими до матеріалів справи відповідями. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком. Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Ст. 157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖКУ визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;б) використання його не за призначенням;в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Відповідно до ч.2, ч.4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положення закону стосовно наявності взаємних прав і обов`язків членів сім`ї містять вказівку на наслідки визнання спільних осіб сім`єю: якщо конкретні особи визнаються членами однієї сім`ї, то між ними існують сімейні відносини і у них виникають взаємні права і обов`язки. Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за № 5-рп/99 дано офіційне тлумачення терміну «член сім'ї». Визначено обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири, іншими співвласниками є її донька та онука. Відповідач, є чоловіком онуки, тобто членом сім`ї позивача, тому він вселився у встановленому порядку до нього, як чоловік онуки, крім того, також співвласниці квартири. Тому, як вважає суд, погіршення відносин між відповідачем та позивачем не впливає на правовий статус позивача. Крім того, будь яких доказів на підтвердження обставин, вказаних у ч.1 ст.116 ЖК України, позивачем не надано. Тобто, позивачем не доведено, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed