Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька в якому просила надати на тимчасовий виїзд за межи України без згоди батька [PERSON], посилаючись на те, що знаходилася у шлюбі з [PERSON] з 23.06.2011 року по серпень 2015 року. 15.07.2011 року у них народилася донька [PERSON]. На даний час їх шлюб розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова, а дитина проживає разом з нею за адресою: м. Харків, вул. Печенізька, 41, яка знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Наразі вона має можливість поїхати з донькою на відпочинок до Російської Федерації, де проживають її родичі та друзі. Виїзд дитини вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, а також сприятиме оздоровленню. Однак, відповідач безпідставно відмовляється надати у передбачений законодавством України порядок дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом з нею за кордон для відпочинку та спілкування з родичами. При цьому жодних вагомих аргу ментів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідач без підставне не надає дозвіл на виїзд і тому вимушена звертатися до суду з цим позовом і тому надати дозвіл на оформлення проїздних документів для виїзду за кордон неповнолітної дитини, [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] і надати дозвіл матер на тимчасовий виїзд до Російської Федерації неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], строком до 31 грудня 2016 року. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі і дала пояснення про обставини викладені вище. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову, посилаючись на те, що [PERSON] доказів, що він безпідставно та необґрунтовано відмовляється надати дозвіл на виїзд малолітньої доньки [PERSON], [INFO] разом з позивачкою за кордон до Російської Федерації для відпочинку та спілкування з родичами не наводить. Звернення до нього про надання дозволу не отримував, так як [PERSON] знає достовірно, що він за місцем реєстрації не мешкає надсилає його чомусь за вказаною адресою. Безпідставно ствердження позивача що він участі у вихованні дитини не бере та матеріальної допомоги не надає. Він неодноразово приїжджав до будинку для зустрічі з дитиною, але позивач навіть не впускає на поріг дому та не погоджується на таке спілкування. В цей же час відповідач намагається не вчиняти скандали, що б не нанести психологічну травму своїй чотирирічній дитині, гроші щомісячно він переводив на її рахунок. Однією з основної перешкод спілкування з донькою є те, що позивач намагається виїхати з дитиною до Російської Федерації на невизначений термін часу, що додатково обмежить таке спілкування. Наприклад, до цього, позивачка узгоджувала з ним такі поїздки, але виїжджала не на пару тижнів, як ми спільно це узгоджували, а знаходилася у Російській Федерації навіть по пів року. Дитину зараз він набачив тривалий час протягом року, так як вона знаходиться зараз в Росії. Коли позивач приходжає на Україну то його про це не сповіщає і тому він не може побачитися з дитиною. Йому не відоме місця перебування дитини в Росії. Надалі буде давати дозвіл, якщо позивач, але на строк не більше 3 місяців, якщо не буде позбавлений бачитися з дитиною. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані у справі докази, приходить до наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.06.2011 року по 07 серпень 2015 року. Від спільного шлюбу мають доньку неповнолітної дитини, [PERSON], [INFO],що підтверджується свідоцтвом про народження серії І ВЛ, № 249190. Встановлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матірю Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвитої:. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, (далі Правила) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини частина друга статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»та пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду(разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення статей 153, 157 СК України фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Згідно з вимогами частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач не чинив перешкоди в надання дозволу на виїзд дитини разом з матір*ю, про це свідчить той факт, що на тепер позивач з дитиною перебувають в Росії з дозволу [PERSON] Позивач надсилала листи звернення до [PERSON] на адресу, де він не мешкає, знаю про іншу адресу. Відповідач вже протягом року позбавлений можливості брати участь у вихованні доньки та можливості особистого спілкування з нею, хоча у нього на це є бажання. Крім того, відповідачу не відоме і це не зазначено в позові де буде знаходиться дитина в Російської Федерації, не зазначено в позові і конкретної дати виїзду. При таких обставинах, з урахуванням інтересів дитини, а також прав батька відповідно до ст. ст. 141, 150 СК України вважає необхідним відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed