Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з померлим 09 вересня 2017 року [PERSON] та визнання права власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Алея Миру, 19, с. Боровиця Чигиринського району Черкаської області; 1/2 частина земельної ділянки площею 0,2480 га (кадастровий номер 7125480500:02:002:0052), що розташована за адресою: вул. Алея Миру, 19, с. Боровиця Чигиринського району Черкаської області; 1/2 частину автомобіля [NUMBER]; 1/2 частину автомобіля [NUMBER]; 1/2 частину причепа легкового автомобіля марки "ММЗ" модель 81021, д/н [NUMBER]. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з листопада 1993 року по день смерті останнього - 09 вересня 2017 року. Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, були поєднані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, використовували спільні кошти для проживання, харчування, оплати комунальних платежів, лікування та вирішення всіх інших побутових питань. Також за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] придбали у власність майно, а саме: 17.08.1999 року - автомобіль [NUMBER]; 26.03.2008 року - автомобіль [NUMBER]; 04.10.2001 року - причіп легкового автомобіля марки "ММЗ" модель 81021, д/н [NUMBER], тому звернулась до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заяву, та просили її задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази, які містяться у матеріалах справи. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги позивача визнали частково, в частині встановлення факту, що має юридичне значення про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали в незареєстрованому шлюбі з 13.05.2008 року по день смерті [PERSON], тобто до 09.09.2017 року, де в іншій частині позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть від 10.09.2017 року серії 1-СР 311917, 09 вересня 2017 року помер [PERSON], який мав двох рідних доньок: [PERSON] та [PERSON] , які є відповідачами по даній справі (а.с.9,83-86). Як встановлено судом і даний факт жодною зі сторін не оспорюється, позивач після розлучення у 1992 році із [PERSON], у зареєстрованому шлюбі більше не перебувала як і померлий [PERSON], який у 1986 році розірвав свій шлюб із матрі"ю відповідачів [PERSON] (а.с.108). Матеріалами справи підтверджено, що на час смерті [PERSON] на праві особистої власності йому належало нерухоме майно - будинок та земельна ділянка, а також та рухоме майно - три транспортних засоби. Так, будинок з надвірними спорудами що знаходиться за адресою: вул. Алея Миру № 19 с. Боровиця Чигиринського району Черкаської області був успадкований [PERSON] у 1998 році після смерті 25.11.1997 року його матері, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.07.1998 року ( а.с. 13). Право власності [PERSON] на об'єкти рухомого майно здійснено на: - транспортний засіб ВАЗ 21063, державний реєстраційний номер 68159МА, 1986 року випуску; (реєстрація 17.08.1999 року). - транспортний засіб "DAEWOO" "FSO LANOS TF69Y", державний реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску; (реєстрація 26.03.2008 року) - транспортний засіб причіп легковий - В "ММЗ" модель 81021, державний реєстраційний номер 11205МА, 1989 року випуску (реєстрація 04.10.2011 року). Зазначене вище рухоме та нерухоме майно позивач просить визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначає, що у період з листопада 1993 року по 09.09.2017 року вона зі [PERSON] проживала однією сім'єю. Суд не може взяти до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вони будуються на оціночних судженнях та власному баченні сімейних взаємовідносин, а також показання свідка [PERSON], якає матір"ю відповідачів, а тому є зацікавленою особою у вирішенні спору. Крім того, діючим до 01 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім'ю України, майнові права та обов'язки передбачались лише для подружжя. Стаття 22 КпШС України визначала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив норми, яка б регулювала право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Тому, встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу у період до 1 січня 2004 року не має ніякого правового значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком до 1 січня 2004 року, оскільки майнові права та обов'язки породжував лише зареєстрований в установленому порядку шлюб. Діючий з 01 січня 2004 року Сімейний кодекс України(2003 року, зі змінами та доповненнями) містить норму, що регулює право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Так, за змістом ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тому, встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу у період після 1 січня 2004 року має правове значення для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте жінкою чи чоловіком після 1 січня 2004 року. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» спори щодо майна осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила ст.ст. 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. За змістом частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, вважалось їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК України 1963 року визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» при розгляді позовів, пов'язаних зі спільною власністю громадян, суди мають виходити з того, що відповідно до чинного до 1 січня 2004 року законодавства спільною сумісною власністю безспірно було лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), що ж до майна, придбаного внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майна, придбаного внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, то таке визнавалось спільною сумісною власністю лише тоді, коли укладеною між ними письмовою угодою визначалось, що майно є спільною сумісною власністю (п.п 1,2 ст. 17, ст. 18 Закону України «Про власність»). Таким чином, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (спільною працею вважаються їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету), за умови, що укладеною між такими особами письмовою угодою визначено, що майно є спільною сумісною власністю.(правова позиція Верховного Суду України щодо застосування Закону України «Про власність», викладена в постановах від 25 грудня 2013 року по справі №6-135цс13, від 23 вересня 2015 року по справі №6-1026цс15). Позивачем не надана суду письмова угода, укладена між нею та [PERSON] якою визначено, що спірне майно є спільною сумісною власністю. Суду не надані належні та допустимі докази, що спірний будинок, земельна ділянка та транспорті засоби було придбано позивачем та померлим [PERSON] за спільні кошти. Стосовно посилань позивачки на технічний паспорт будинку та рішення виконкому Боровицької сільської ради від 02.10.2012 року № 35 щодо добудов за її кошти- документально не підтверджено. При цьому, суд приймає до уваги що усе спірне майно [PERSON] було придбано до 13.05.2008 року, тобто до реєстрації позивача за місцем реєстрації та проживання [PERSON]Л за адресою: вул. Алея Миру,19. с.Боровиця Чигиринського району Черкаської області (а.с.8,13-21). Більш того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що вона зі [PERSON] до 13.05.2008 року проживали разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, та що їх відносини носили усталений характер, який притаманний подружжю. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім"єю позивача та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з листопада 1993 року по 12.05.2008 року включно, визнання об'єктом права спільної сумісної власності на будинок, земельну ділянку та транспортні засоби, визнання права власності на їх частину, слід відмовити. Щодо встановлення факту спільного проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу з 13.05.2008 року по 09.09.2017 року, то даний факт був підтверджений як позивачем так і визнанням його відповідачами, а також матеріалами справи, зокрема, паспортом позивача, довідкою Боровицької сільської ради від 30.10.2017 року № 1262, а тому позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню (а.с.7,8,11). Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вказаного положення процесуального закону, суд вважає, що на відповідачів має бути покладений обов'язок по відшкодуванню судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У відшкодуванні відповідачами судових витрат на правничу допомогу у сумі 6000 гривень та витрат, пов"язаних з явкою сторін та їх представника до суду слід відмовити за відсутністю того підтверджуючих доказів у справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial