Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернулась до суду з даним, в якому просила суд змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача та стягнути з нього на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що у сторін є спільна дитина [PERSON] , 2014 року народження. Позивач вказує, що за судовим наказом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2020 по справі №369/3990/19 було стягнути з відповідача аліменти на утримання їх дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.03.2019. Зі слів позивача, на теперішній час відповідач офіційно працевлаштований у ТОВ "Шульц Технолоджи", згідно з офіційної інформації від виконавця останньому встановлена мінімальна заробітна плата, як наслідок аліменти нараховуються у розмірі 1023 гривні. Позивач стверджує, що інформація стосовно отримання відповідачем мінімальної заробітної плати не відповідає дійсності і що він отримує заробітну плату у сумі 28 000 грн., вона ж залишилась без роботи та суми аліментів, що сплачує їй відповідач на утримання дитини, їй недостатньо. У зв`язку із вказаним позивач звернулась до суду. Ухвалою судді від 24.06.2020 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання 17.02.2021 позивач з`явилася. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання 17.02.2021 не з`явились, подали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що фактично проживає разом із донькою сторін, утримує її, що його матеріальний стан не покращився. В судовому засіданні 17.02.2021 була оголошена перерва до 17.02.2021 до 17 год. 00 хв.. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися. Позивач подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримала та просила задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний і не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що у сторін є спільна донька [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження. Відповідно до судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2020 у справі №369/3990/19 було стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.03.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з довідкою № 2 від 15.07.2020 відповідач працює в ТОВ «ШУЛЬЦ ТЕХНОЛОДЖИ», за період з лютого по червень 2020 року його сукупний дохід становив 20 750 грн., утримано в загальному податків, зборів та інших соціальних платежів 4 046,25 грн., сплачено аліментів з квітня 2020 року 3 018,75 грн. Доказів того, що у відповідача покращився матеріальний стан, суду надано не було. Так само суд не вбачає належних доказів того, що у позивача погіршився матеріальний стан, що їй недостатньо коштів на утримання дитини, що сплачує їй відповідач, що позивач витрачає на утримання дитини щомісяця 10 000 грн. і що суму, яку просить стягнути позивач відповідач може сплачувати. Запис у трудовій книжці позивача про її звільнення суд не може прийняти як доказ того, що вона не працює, оскільки належними доказами таких обставин, можуть бути лише відомості про позивача з фіскальних органів та органів Пенсійного фонду України, проте таких даних позивач суду не надала. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду України. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У силу ч.ч. 1-2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3--1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.09.2018 у справі № 486/466/18, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду України суд приходить до наступних висновків. З огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10.09.2018 у справі № 486/466/18, а також те, що суду не було надано доказів того, що у відповідача покращився матеріальний стан, що у позивача погіршився матеріальний стан, що їй недостатньо коштів на утримання дитини, що сплачує їй відповідач, з огляду на те, що аліменти у будь-якому разі стягуються мінімум у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і обов`язки батьків утримувати дитину є рівними, що позивач витрачає на утримання дитини щомісяця 10 000 грн. і що суму, яку просить стягнути позивач відповідач може сплачувати, суд позбавлений можливості встановити обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України, необхідні для прийняття рішення про зміну способу стягнення аліментів, що призведе наразі до збільшення розміру аліментів, а тому залишає позов без задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати щодо сплати судового збору суд відносить на рахунок держави. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed