Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернуся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON], Уманського РВ ДВС Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог - КС «Кредит-Чорнобиль» про звільнення майна з-під арешту. В позові позивач вказує, що за кредитним договором № KGMDAN08630020 від 21.02.2008 року, що був укладений між позивачем та [PERSON] у письмовій формі, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 6 705,52 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна, а саме автомобіля Daewoo, модель: Matiz 0.8, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON] на праві власності. Однак 28.01.2010 року реєстратором - Уманська міська державна нотаріальна контора, відповідно до ухвали Уманського міськрайонного суду від 19.01.2010 року, було внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна під № 9463288 та накладено арешт на все рухоме майно, що належить [PERSON] Обтяжувачем в даному випадку, відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, - виступає КС "Кредит-Чорнобиль". На виконання ухвали Уманського міськрайонного суду від 19.01.2010 року по справі № 2-246/10, Уманським районним відділом державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області накладено арешт на все рухоме майно, яке належить [PERSON] та внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 12.03.2010 року під № 9609726. Позивач в позові зазначає, що в даному випадку право застави у ПриватБанку виникло 20.02.2008 року, а арешти на все рухоме майно відповідно до ухвал суду накладені в 2010 році, тобто пізніше ніж було укладено договір застави. Тому позивач вважає, що у банку є переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставного майна перед іншими стягувачами. Отже, на думку позивача, РВ ДВС не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь інших стягувачів, які не є заставодержателями. Тому позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини. Також він подав заяву про збільшення позовних вимог і просив стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати. Відповідач, будучи належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства України, повідомлена, про місце, дату і час проведення судового розгляду, в судове засідання не з»явилась і не повідомила суд про причини неявки. Представник відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений вчасно та належним чином. На адресу суду представником відповідача було надіслано лист в якому вказано, що розгляд справи вони просять проводити у відсутність представника відповідача і позовні вимоги не визнають. В листі також вказано, що підставою для накладення арешту на майно [PERSON] була відповідна ухвала Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.01.2010 року. За таких обставин підставою для зняття арешту, відповідно до вимог ч. 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», - може бути тільки прийняття рішення судом про зняття арешту з майна. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - КС «Кредит-Чорнобиль», в судовому засіданні позов не визнав і вказував на відсутність підстав для його задоволення. На думку представника КС «Кредит-Чорнобиль»відповідно до вимог ст.. 572 ЦК України - застава є лише способом забезпечення зобов»язання, а не правочином в силу якого право власності від боржника переходить до заставодержателя. Відповідно до ст.. 152 ЦПК України арешт майна є способом забезпечення позову. Тому позивач помилково звернувся до суду з позовом про скасування виду забезпечення позову. Посилання позивача на те, що банком договір застави було укладено раніше, ніж прийнято ухвалу суду про накладення арешту на майно [PERSON], правового значення не має, оскільки це зовсім різні поняття, які не можна порівнювати з позиції переваг одного засобу над іншим. Також він вказував, що звільнення майна з-під арешту і задоволення відповідного позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 Закону України « Про виконавче провадження « , може мати місце лише при визнанні за позивачем права власності на відповідне майно, однак в позові позивач таких позовних вимог не ставить. Крім того,на думку представника третьої особи, питання про скасування арешту може розглядатися лише за заявою однієї із сторін по справі. Вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи , суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника, арешт та вилучення майна боржника визначено у статті 52-57 вказаного Закону, зокрема, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача -заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору - № KGMDAN08630020 від 21.02.2008 року, що був укладений між позивачем та [PERSON] у письмовій формі, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 6 705,52 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна, а саме автомобіля Daewoo, модель: Matiz 0.8, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON] на праві власності. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19.01.2010 року, для забезпечення виконання рішення суду за позовом КС «кредит -Чорнобиль» до [PERSON] та інших про стягнення боргу, було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно [PERSON].. Уманською районною державною нотаріальною конторою 28.01.2010 року було внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна [PERSON] та накладено арешт на рухоме майна боржника. Державним виконавцем Уманського РВ ДВС Уманського міськрайонного управління юстиції 03.03.2010 року було відкрито виконавче провадження на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду №2-246 від 19.01.2010 року про накладення арешту на все майно боржника [PERSON] Беручи до уваги вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved