Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача в якому просив визнати наказ №93-к від 05.03.2020 року про звільнення незаконним та повнити його на посаді заступника завідуючого відділу адміністративно-господарського забезпечення Національного інституту стратегічних досліджень з 10.03.2020 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 12.06.2017 року працював у Національному інституту стратегічних досліджень на посаді заступника завідуючого адміністративно-господарським відділом. 08.01.2020 року позивачу було вручено попередження, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці його посада скорочена з 01.01.2020 року і він буде звільнений з посади не раніше ніж через 2 місяці від дати ознайомлення з цим попередженням, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Наказом №93-к від 05.03.2020 року позивача звільнено із займаної посади з 10.03.2020 року Зазначене звільнення позивач вважає незаконним, оскільки при звільненні відповідачем не було дотримано положень ст. 49-2 КЗпП України, а саме не запропоновано будь-якої наявної вакансії, які були в інституту, хоча роботодавець зобов`язаний це зробити. Також зазначив, що на момент винесення попередження про звільнення, так і до моменту звільнення були вакантними посади, як у відділі адміністративно-господарського забезпечення так і в інших підрозділах інституту, про що свідчить те, що після попередження і до моменту звільнення відповідач здійснював набір нових працівників на роботу, як до відділу адміністративно-господарського забезпечення так і в інші підрозділи інституту. З огляду на викладене вважає, що його право на працю роботодавцем було порушено, а тому має бути відновлено. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.05.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 27.07.2020 року від представника відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду та відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що твердження позивача про «внутрішню реорганізацію» є юридично некоректними та не відповідають фактичному стану справ з даного питання, що виходить із змісту нових завдань, покладених на даний відділ, які раніше виконувалися іншими підрозділами Інституту та посадових обов`язків заступника новоствореного відділу і інших працівників. Відповідно до статті 49 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці Інститутом не було запропоновано працівникові [PERSON] іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації у зв`язку із тим, що позивач не відповідав жодній з вакансій, у новоствореному відділі, за кваліфікаційними вимогами. Нова посада заступника завідувача відділу адміністративно-господарського забезпечення, про яку зазначає позивач, передбачає повний обсяг робіт з проведення тендерів згідно процедури, передбаченої Законом України «Про публічні закупівлі», здійснення економічно-фінансових розрахунків з підготовки річних та перспективних планів видатків, річного кошторису Інституту, складання та затвердження річного плану закупівель Інституту. Для виконання зазначеного обсягу робіт Інститутом вимагається наявність вищої економічної освіти та досвід роботи у сфері публічних закупівель. Зокрема, під час розгляду документів про освіту, досвід роботи кандидатури на заміщення вакантної посади заступника завідувача відділу адміністративно-господарського забезпечення були взяті до уваги: кваліфікаційний рівень, що підтверджує необхідний досвід роботи в сфері публічних закупівель кандидата [PERSON] , а саме, вища економічна освіта відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, досвід роботи за фахом не менше 5 років та досвід роботи в сфері публічних закупівель не менше 3 років. Твердження позивача про наявність у нього кваліфікації зайняти інші вакантні посади у відділі адміністративно господарського забезпечення не відповідають кваліфікаційним вимогам посад у зазначеному відділі. Так, для зайняття посади провідного інженера відділу, вимагається вища технічна освіта, а посади провідного економіста, вища економічна освіта, яких у позивача не має. Також позивачем наголошується, що він має історичну та юридичну освіти і міг претендувати на вакантні посади в інших підрозділах Інституту. Однак, таке твердження також не відповідає дійсності, оскільки досвід роботи позивача за фахом історика згідно його трудової книжки, включає роботу протягом 4 місяців у 1980 році викладачем історії в ПТУ - 23, що не відповідає жодним кваліфікаційним вимогам до вакантних посад в Інституті. Основний досвід роботи позивача за юридичною спеціалізацією (за трудовою книжкою з 01.1999 року) відповідав лише одній посаді провідного юрисконсульта Інституту, яка на момент реорганізації і по даний час вакантною не була. Інших підрозділів з юридичного забезпечення в Інституті не передбачено штатним розписом. Таким чином, звільнення позивача було законним, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. 28.07.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача в якій він зазначив, що твердження відповідача про відсутність посад в інституті, які потребують юридичної освіти не відповідає дійсності оскільки вакантні посади наявні до сьогоднішнього дня у відділах правової та антикорупційної політики, а також державної та громадської безпеки. Твердження відповідача про невідповідність позивача кваліфікаційним вимогам є необґрунтованими, оскільки не мають документального підтвердження. Відповідач також зазначає, що на новостворений відділ були покладені нові завдання, які раніше виконувались іншими підрозділами інституту. При цьому, порівняльний аналіз Положень про відділ адміністративно-господарського забезпечення та адміністративно-господарський відділ також відповіді на це питання не дає. З перелічених у відзиві посадових обов`язків заступника завідуючого відділу адміністративно-господарського забезпечення, зазначається, що нова посада, передбачає повний обсяг робіт з проведення тендерів згідно процедури, передбаченої Законом України «Про публічні закупівлі. Однак, дане твердження не може бути прийнято до уваги, так як відповідно до цього закону тендерні закупівлі проводяться тендерним комітетом, склад якого визначається окремим наказом керівника інституту, куди входять працівники різних підрозділів. Підготовка документів для розгляду на тендерному комітеті і раніше було одним із завдань покладених на адміністративно-господарський відділ. 06.08.2020 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких він зазначив, що посади про які зазначає позивач знаходяться в відділах, віднесених згідно штатного розпису до наукових підрозділів та потребують наявності у кандидата на зайняття вакантної посади відповідного стажу наукової роботи, який відсутній у позивача. Просив не приймати до уваги відповідь на відзив, у зв`язку з його необґрунтованістю. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року у задоволенні заяви відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.06.2017 року працював у Національному інституту стратегічних досліджень на посаді заступника завідуючого адміністративно-господарським відділом. Наказом Інституту від 28 грудня 2019 року № 350-К було введено в дію штатний розпис, що відповідає Статуту Інституту, затвердженого Указом Президента України від 07.10.2019 № 737, а саме в пункті 17 зазначено, що штатний розпис Інституту затверджує директор Інституту. 28 грудня 2019 року було видано Наказ Інституту № 351-К про вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, серед яких був працівник [PERSON] 28 грудня 2019 року директором Інституту було видано попередження [PERSON] про те, що його посада заступника завідувача адміністративно-господарського відділу скорочена з 1 січня 2020 року і він буде звільнений з посади не раніше ніж через 2 місяці від дати ознайомлення, яке [PERSON] підписав (ознайомився) 08.01.2020 року. Наказом Інституту від 05.03.2020 № 93-К [PERSON] був звільнений 10.03.2020 року з посади згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Зазначене звільнення позивач вважає незаконним, оскільки, на його думку, при звільненні відповідачем не було дотримано положень ст. 49-2 КЗпП України, а саме не запропоновано будь-якої наявної вакансії, які були в Інституті. Також зазначив, що на момент винесення попередження про звільнення, і до моменту звільнення були вакантними посади, як у відділі адміністративно-господарського забезпечення так і в інших підрозділах інституту, про що свідчить те, що після попередження і до моменту звільнення відповідач здійснював набір нових працівників на роботу, як до відділу адміністративно-господарського забезпечення так і в інші підрозділи інституту. З огляду на викладене вважає, що його право на працю роботодавцем було порушено, а тому має бути відновлено. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Так, згідно Посадової інструкції заступника завідувача відділу адміністративно-господарського забезпечення на нього покладено наступні обов`язки: 2.4 Бере участь у розрахунках річних та перспективних планів видатків, річного кошторису Інституту щодо забезпечення матеріальними ресурсами потреб Інституту, готує розрахунки та обґрунтування до них. 2.5Бере участь у підготовці проектів наказів, інструкцій, кошторисів та інших документів, пов`язаних з діяльністю відділу. 2.6Забезпечує ефективне та прозоре здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для потреб Інституту шляхом створення конкурентного середовища відповідно до законодавства у сфері публічних закупівель. 2.7Складає та затверджує річний план закупівель Інституту, здійснює вибір закупівлі, проводить спрощені процедури і тендери за технічним завданням структурних підрозділів, що ініціюють закупівлю. 2.8Забезпечує рівні умови для всіх учасників, розробляє недискримінаційні кваліфікаційні вимоги до виробників/постачальників, здійснює об`єктивний та чесний вибір переможця. 2.9Забезпечує складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених законодавством; 2.10Забезпечує оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель на веб-порталі Уповноваженого органу через авторизовані електронні майданчики відповідно до вимог законодавства у сфері публічних закупівель 2.11Представляє інтереси Інституту з питань, пов`язаних із здійсненням закупівель, зокрема під час перевірок і контрольних заходів, розгляду скарг і судових справ. Надає в установлений строк необхідні документи та відповідні пояснення. 2.12Аналізує виконання договорів, укладених у відповідності до Закону України «Про публічні закупівлі». З вищезазначених посадових обов`язків вбачається, що нова посада заступника завідувача відділу адміністративно-господарського забезпечення передбачає повний обсяг робіт з проведення тендерів згідно процедури, передбаченої Законом України «Про публічні закупівлі», здійснення економічно-фінансових розрахунків з підготовки річних та перспективних планів видатків, річного кошторису Інституту, складання та затвердження річного плану закупівель Інституту. Для виконання зазначеного обсягу робіт Інститутом вимагається наявність вищої економічної освіти та досвід роботи у сфері публічних закупівель. Встановлено, що під час розгляду документів про освіту, досвід роботи кандидатури на заміщення вакантної посади заступника завідувача відділу адміністративно-господарського забезпечення були взяті до уваги: кваліфікаційний рівень, що підтверджує необхідний досвід роботи в сфері публічних закупівель кандидата [PERSON] , а саме: вища економічна освіта відповідного професійного спрямування за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, досвід роботи за фахом не менше 5 років та досвід роботи в сфері публічних закупівель не менше 3 років. Твердження позивача про наявність у нього кваліфікації зайняти інші вакантні посади у відділі адміністративно-господарського забезпечення не відповідають кваліфікаційним вимогам посад у зазначеному відділі. Так, відповідно до копій посадових інструкцій відповідних посад, для зайняття посади провідного інженера відділу, вимагається вища технічна освіта, а посади провідного економіста, вища економічна освіта, яких у позивача немає, зазначене підтверджується копіями посадових інструкцій відповідних посад. Встановлено, що досвід роботи позивача [PERSON] за фахом історика згідно його трудової книжки, включає роботу протягом 4 місяців у 1980 році викладачем історії в ПТУ - 23, що не відповідає кваліфікаційним вимогам до вакантних посад в Інституті. Основний досвід роботи позивача за юридичною спеціалізацією (за трудовою книжкою з 01.1999 року) відповідав лише одній посаді провідного юрисконсульта Інституту, яка на момент реорганізації і по даний час вакантною не була. Інших підрозділів з юридичного забезпечення в Інституті не передбачено штатним розписом. Що стосується посилання позивача на аналогічну правову позицію викладену у постанові 6-1264цс17 від 09.08.2017 року Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, то слід зазначити наступне. Зі змісту вказаної постанови вбачається: «Викладене свідчить про те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначеної норми матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. В період з 22 липня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ 1 (день звільнення позивача) в штаті відповідача були наявні вакантні посади, проте позивач не відповідав жодній з них за кваліфікаційними вимогами (освіта, досвід роботи, спеціальні знання та вміння). Окрім того, позивач ОСОБА 1 не має ані вищої, ані середньо-спеціальної освіти, які є обов`язковими для всіх вакантних посад в ПрАТ «Київстар», наявних у період з 22 липня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ 1. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла до висновку про об`єктивну неможливість ПрАТ «Київстар» запропонувати ОСОБА 1 наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, а відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства». Таким чином процедура звільнення [PERSON] була здійснення у повній відповідності до трудового законодавства та з урахуванням правової позиції викладеної у постанові 6-1264цс17 від 09.08.2017 року Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України. Враховуючи викладене, суд вважає, що наказ Інституту від 05.03.2020 № 93-к «Про звільнення [PERSON] » виданий в межах наданих повноважень Інституту у повній відповідності до норм КЗпП України та не суперечить законодавству. Позивач вказує, що розірвання трудового договору можливе лише при скорочені чисельності або штату працівників, однак дане твердження не відповідає п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України де зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації. Як встановлено вище, наказом директора Інституту від 28 грудня 2019 року № 350-К було введено в дію штатний розпис, що відповідає Статуту Інституту, затвердженого Указом Президента України від 07.10.2019 № 737, а саме в пункті 17 зазначено, що штатний розпис Інституту затверджує директор Інституту. Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України Наказом директора Інституту від 05.03.2020 № 93-К [PERSON] був звільнений з посади. Таким чином, вищевказані твердження позивача суперечать п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а тому не приймаються судом до уваги. Позивач оспорює кваліфікацію заступника відділу адміністративно-господарського забезпечення (секретаря тендерного комітету Інституту) вказуючи, що сертифікати видані їх власнику 10-15 років тому. Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідні сертифікати, копії яких містяться в матеріалах справи, датовані 2005, 2009, 2011 та 2016 роками. Крім того, посади про які зазначає позивач знаходяться в відділах, віднесених згідно штатного розпису, який міститься в матеріалах справи, до наукових підрозділів та потребують у кандидата на зайняття вакантної посади відповідного стажу наукової роботи, який відсутній у позивача. Також позивач вказував на те, що склад тендерного комітету визначається окремим наказом і це не може вважатися змінами функцій відділу. Однак, такі твердження позивача є необґрунтованими, оскільки заступник відділу адміністративно-господарського забезпечення одночасно є секретарем тендерного комітету Інституту (окремої посади секретаря в Інституті не передбачено), що вимагає від нього, згідно посадових інструкцій: участь у розрахунках річних та перспективних планів видатків, річного кошторису Інституту щодо забезпечення матеріальними ресурсами потреб Інституту, готує розрахунки та обґрунтування до них; складання та затвердження річних планів закупівель Інституту. Дана посада вимагає наявності економічної освіти, якої у позивача також немає. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання наказу №93-к від 05.03.2020 року про звільнення незаконним та поновлення його на посаді заступника завідуючого відділу адміністративно-господарського забезпечення Національного інституту стратегічних досліджень з 10.03.2020 року такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed