Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи вимоги тим, що 07.09.2006 року між ними, було укладено кредитний договір №003-21029-070906, відповідно до якого позивачем було надано відповідачу кредит у розмірі 7093,73 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 06.09.2009 року. Даний договір укладено на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, відповідно до яких відповідач зобов'язався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти за користування ними, а також належним чином виконувати інші умови Кредитного договору. Оскільки умови договору кредиту відповідачем не виконані, позивач просить стягнути на його користь заборгованість, яка станом на 18.11.2013 рік становить 4649 грн., а також судові витрати в розмірі 229,40 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, відповідно до заяви просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримав на підставах вказаних в позові, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання з'явився, надав до суду письмові заперечення, відповідно до яких в задоволенні позову просив відмовити, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду з даною вимогою. Заслухавши пояснення відповідача, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України 2003 року за договором кредиту банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 07.09.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір кредиту, за яким позивач надав відповідача кредит в розмірі7079,73 грн., зі сплатою за користування кредитними коштами 5 відсотків на рік. Протягом дії договору відповідач повинен був щомісяця погашати кредит, відповідно до графіку погашення, та проценти за користування ним. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідач порушив умови Кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого, станом на 18.11.2013 року виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 4649 грн. У відповідності до ч.1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно розрахунку заборгованість відповідача за договором від 07.09.2006 року складається із заборгованості за тілом кредитом - 0,00 грн., заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом - 2,24 грн., заборгованості по комісії - 4646,76 грн. У відповідності до умов договору відповідачу кредит надавався у вигляді грошових коштів на споживчі потреби з кінцевим терміном повернення - 06.09.2009 року. Згідно зі ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Як вбачається з умов кредитування, кінцевий строк повернення кредиту становить до 06.09.2009 року і саме з цієї дати, починається перебіг строку позовної давності. У відповідності до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Із змісту укладеного сторонами договору не оговорено якогось іншого строку позовної давності, а пунктом 9.5 договору передбачено, що відносини сторін стосовно предмета цього договору не врегульовані в ньому регулюються чинним законодавством України. Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Із матеріалів справи вбачається, що будь-яких угод щодо збільшення строку позовної давності сторони не укладали. Отже, до даних правовідносинах слід застосовувати загальний строк позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Відповідно до наданого до суду розрахунку та виписки по кредиту останній платіж на погашення відсотків по кредитному договору відповідачем було здійснено 09.09.2009 року, а строк погашення кредиту визначений терміном до 06.09.2009 року. Названа дата є початком перебігу позовної давності, тобто строку, у межах якого Банк має звернутись з позовом до суду за захистом свого порушеного цивільного права у судовому порядку. Позивач із зазначеним позовом звернувся до суду аж 27.12.2013 року, тобто майже через 4 роки 3 місяців після настання у позивача права вимоги та обізнаності про порушення своїх прав. Таким чином, звернення позивача до суду з пропущенням строку позовної давності на 1 рік 3 місяців, є підставою для відмови в задоволенні позову. Позивачем не заявлялося клопотання про поновлення строку позовної давності, а відповідачем заявлене клопотання про застосування позовної давності. Всупереч вимогам ст.ст. 15, 15-1, 30 ЦПК України позивачне надав достатніх та беззаперечних доказів в частині наявності правових підстав для переривання строків позовної давності чи поважності причин її пропуску, а також не надав доказів укладення договору про збільшення позовної давності. Та обставина, що зобов'язання за кредитним договором не припинені внаслідок того, що їх виконання не відбулося, не тягнуть висновку про продовження дії кредитного договору. Строк дії кредитного договору сторін не залежить від стану виконання зобов'язань і не може вважатися продовженим через невиконання зобов'язань. Поряд з викладеним, при вирішенні спору, суд враховує роз'яснення викладені в п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Така ж позиція викладена й у ч.3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, вивчивши матеріали справи та врахувавши її обставини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог із передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав, оскільки ПАТ «Дельта Банк» пропущено строк позовної давності, клопотання про поновлення якого позивачем не заявлялося, а відповідач наполягав на застосуванні наслідків пропущення такого строку в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed