Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом та просить стягнути із відповідача матеріальну шкоду в сумі 10000,00грн. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що із березня 2019 року у неї із [PERSON] склалися неприязні відносини через те, що останній тримає у своєму господарстві неконтрольовану собаку. [INFO] у с. Жужеляни Сокальського району під час випасу овець собака [PERSON] напала на вівцю та розірвала її (як стало відомо згодом вівця була кітною). Дана вівця належала позивачці, після чого вона звернулася із вимогою до відповідача про відшкодування шкоди та отримала від останнього 1000,00грн. вартості одного ягняти. Повторно, 24.04.2019р. собака [PERSON] напала на овець позивачки та нанесла одній із них рвані рани, після чого вівця загинула. За даним фактом позивач звернулася в поліцію, однак встановити факту нападу собаки на вівцю не вдалося, оскільки відповідач повністю заперечував свою провину та його покази були взяті до уваги поліцейськими. Того ж дня позивач та її чоловік звернулися до Жужулянської сільської ради з приводу нападу собаки на їхніх овець та отримали відповідь у якій зазначено, що собака відповідача є великих розмірів та може становити небезпеку для оточуючих та для самих господарів. За таких обставин позивач просить стягнути із відповідача матеріальну шкоду у розмірі 10000.00грн., яка розрахована наступним чином: 3500-4000грн. середня ціна в України на купівлю дорослої вівці; 1000-1500грн. середня ціна ягнят з розрахунку того що обидві вівці були кітними. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просить суд відмовити у позові оскільки такий є необгрунтованим та не відповідає вимогам чинного законодавства. Зазначає, що за фактом від 20.03.2019р., з метою налагодження ситуації мирним шляхом, він оплатив позивачці кошти у добровільному порядку та без будь якого з`ясування обставин справи: чи це було ягня чи то доросла вівця; чи це його собака напала на вівцю чи інші собаки. Зазначає, що у їхньому селі є певна кількість безпритульних собак та собак, господарі яких не тримають на прив`язі, які часто готуються у зграї та завдають шкоди світським тваринам односельчанам. Випадок, який стався у квітні 2019 року, просить суд не брати до уваги, оскільки працівниками поліції не було доведено вини [PERSON] , а сільською радою навпаки зафіксовано той факт, що зграя собак завдає шкоду світським тваринам. Оскільки у зграї собак міг бути собака відповідача чи інший собака, схожий на його пса, то відповідач не повинен відшкодовувати заподіяну шкоду односельчанам. Вказує також, що матеріали позову не містять жодного доказу, що вівці належать на праві власності позивачці (або ж спільно із [PERSON] ), не доведено, що саме собака відповідача завдав шкоди, письмові покази свідків не можуть братися до уваги, оскільки відібрано самостійно позивачкою. Ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна, а завдана шкода не підтверджена належними доказами. Враховуючи вищенаведене відповідач просить відмовити у задоволені позову. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] зазначає, що відповідач не довів жодного доказу своєї непричетності до завданої матеріальної шкоди, нічим не обгрунтував заперечення щодо показів свідків, хоча їх також можна допитати в судовому засіданні. Щодо ціни позову просить суд врахувати те, що сума шкоди оцінюється не лише із вартості овець але й ціни м`яса та хутра, якого можна було б отримати із загрижених овець. В запереченні [PERSON] наводить твердження аналогічні, викладеними у відзиві на позовну заяву, наголошує, що його не було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 154 КУпАП. Вартість майнової шкоди вважає завищеною і такою що не доведена жодними доказами. Вважає, що позивач безпідставно намагається стягнути із нього матеріальну шкоду, яка нічим не підтверджена. Більше того, позивач також не довела, що вказані вівці належать їй на праві власності чи в у спільній власності. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Гуменюк О.Р. позов підтримали. Позивач додатково пояснила, що свідок [PERSON] надавав покази відносно епізоду, що мав місце в березні 2019р., а не в квітні 2019р. разом з тим, зазначила, що відповідач може відшкодувати шкоду не грошима, а нехай відкупить їй дві вівці. Їй невідомо, чи сільський голова складав протокол та постанову про вчинення [PERSON] правопорушення. Вона з ним спілкувалась в телефонному режимі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив повністю та пояснив, що 24.04.2019р. він зранку поїхав на підводі підживлювати пшеницю. Взяв з собою собаку. Приїхали вони після 15.00год. додому. Біля 17.00год. до нього додому прийшов [PERSON] , який звинуватив його у тому, що його пес загриз їхню вівцю. Позов є безпідставним. Позивач хоче його оговорити та заробити на ньому гроші. Просив суд відмовити у задоволенні позову. З приводу інциденту його викликав сільський голова та сказав що застосував до нього стягнення у виді попередження. Самої постанови йому не було вручено. В судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснив, що співмешкає з [PERSON] , [INFO] . він завів на пасовище овець. Повернувся додому, але через 15 хвилин вівці прибігли до хати. Він побачив, що не має одної вівці. Тому він пішов на пасовище та за 200 м побачив собаку [PERSON] яка їла його вівцю. Він одразу ж підбіг та почав відганяти пса. Він цю вівчарку не боявся. Одразу ж зателефонував сільському голові та розповів про цю подію. Прийшов додому його співмешканка зателефонувала в поліцію, а він пішов до [PERSON] сваритись, щоб той віддав кошти за загризену його собакою вівцю. Просив суд задоволити позов в повному об`ємі. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що в березні 2019р. коли він йшов на роботу за сто метрів біля церкви в с.Жужеляни, Сокальського району бачив як вівчарка гризе вівцю. Він почав відганяти собаку. Стверджувати, що це був пес [PERSON] на сто відсотків він не може. Суд, вислухавши пояснення осіб та дослідивши письмові докази по справі приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, прошу суд і позивачів мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Частина 2 ст. 1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обов`язок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обов`язку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду. Із копії довідки №772 від 17.09.2019р., виданої Жужелянською сільською радою Сокальського району, встановлено, що [PERSON] проживає без реєстрації у с. Жужеляни, Сокальського району та спільно із [PERSON] веде спільне господарство та вирощують вівці породи «Романівська». Як встановлено ході розгляду даної справи [INFO] в с. Жужеляни, Сокальського району собака породи «німецька вівчарка» загризла вівцю. Після чого [PERSON] звернулася до [PERSON] про відшкодування шкоди, на що останній сплатив 1000.00грн. у добровільному порядку. Даний факт не оспорюється ніким із учасників справи. 24.04.2019 року під час випасу овець [PERSON] у с. Жужеляни, Сокальського району одна із овець отримала рвані рани та загинула. Того ж дня [PERSON] звернулася із заявою до Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області про прийняття мір відносно [PERSON] , оскільки собака останнього загриз її вівцю на пасовиську поблизу її господарства, а також надала письмові поснення. Із письмових пояснень [PERSON] , наданих працівникам поліції по даному факту, вбачається, що того дня до нього прийшов [PERSON] та стверджував, що його вівцю загриз собака. Проте факт причетності собаки [PERSON] до вказаної події останній заперечив, оскільки собака цілий день знаходився у вольєрі та лише на 20хв. господар його спустив і за цей час собака не міг загризти вівцю. Більше того у господарстві [PERSON] є також домашні тварини проте собака їх не зачіпає. За даним фактом по заяві [PERSON] дільничий офіцер поліції провів перевірку та склав висновок від 08.05.2019р. про те, що в діях [PERSON] присутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 154 КУпАП, оскільки було встановлено той факт, що 24.04.2019р. собака останнього їв вівцю, належну [PERSON] Вказані матеріали відносно [PERSON] про порушення вимог ч.1 ст. 154 КУпАП 15.05.2019р. за вих. №3222 із Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області було направлено голові адміністративної комісії Жужелянської сільської ради для розгляду. 26.11.2019 року Жужелянська сільська рада Сокальського району розглянула матеріали за ч.1 ст. 154 КУпАП відносно факту про те, що собака [PERSON] загриз вівцю [PERSON] та комісією прийнято рішення, винесення попередження [PERSON] та роз`яснено наслідки неналежного виконання обов`язків. Стаття 154 ч.1 КУпАП встановлює відповідальність за порушення правил тримання собак і котів у місцях, де це заборонено відповідними правилами, чи понад установлену кількість, чи незареєстрованих собак, або приведення в громадські місця, або вигулювання собак без повідків і намордників (крім собак, у реєстраційних свідоцтвах на яких зроблено спеціальну відмітку) чи в невідведених для цього місцях. Статтею 154 ч. 2 КУпАП передбачено відповідальність, зокрема, за приведення собак в громадські місця або вигулювання собак без повідків і намордників (крім собак, у реєстраційних свідоцтвах на яких зроблено спеціальну відмітку), що спричинили заподіяння шкоди здоров`ю людей або їх майну. Законом України "Про захист тварин від жорстокого поводження" статтею 9 визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, крім того, фізичні та юридичні особи, які утримуюсь домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб. Таким чином, із поданих доказів та доводів встановлено достатньо підстав вважати, що у березні 2019 року та повторно у квітні 2019 року у с. Жужеляни, Сокальського району під час випасу овець загинули дві вівці, належні [PERSON] спільно із [PERSON] . Як підтверджено висновком працівника поліції достовірно відомо, що у квітні 2019 року собака породи «німецька вівчарка», яка належить [PERSON] , їв м`ясо загриженої тушки вівці, однак що саме цей собака загриз вівцю не було доведено в ході розгляду даної справи. За даним фактом комісією Жужелянської сільської ради гр. [PERSON] оголошено попередження за порушення вимог ч.1 ст. 154 КУпАП. Отже, як достовірно встановлено в ході розгляду даної справи є факт того, що саме [PERSON] є особою, якою допущено порушення правил тримання собаки, а саме вигулювання собаки без повідка та намордника, за що йому було оголошено попередження за порушення вимог ч.1 ст. 154 КУпАП. Факт заподіяння шкоди [PERSON] в даному випадку не було доведено а лише констатовано те, що собака [PERSON] , їв м`ясо тушки вівці. Звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] просить стягнути із відповідача матеріальну шкоду у розмірі 10000.00грн., яка розрахована наступним чином: 3500-4000грн. середня ціна в України на купівлю дорослої вівці; 1000-1500грн. середня ціна ягнят з розрахунку того що обидві вівці були кітними а також вартості ціни м`яса та хутра, якого можна було б отримати із загрижених овець. Однак доказів того, що на момент настання смерті обидві овечки були кітними матеріали справи також не містять. Варто звернути увагу на той факт, що після випадку, який стався 20.03.2019 року після того як собака [PERSON] загризла вівцю [PERSON] остання отримала 1000.00грн на відшкодування шкоди, даний факт не оспорювався ніким із учасників справи та не може бути предметом спору, оскільки на підтвердження цього немає жодних доказів та був вирішений у добровільному порядку. Таким чином належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди майну позивачки та безпосередній причинно-наслідковий зв`язок з нападом собаки відповідача не підтверджено жодними доказами. Враховуючи вищевикладені висновки, суд не вбачає підстав для задоволення позову про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10000.00грн..

Outcome: dismissed