Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди, в якому просив: 1. Зобов'язати відповідачів принести йому вибачення у приміщенні Авдіївського міського суду та Авдіївського міського відділу міліції у присутності працівників цих державних установ; 2. Стягнути з відповідачів на його користь у солідарному порядку моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень; 3. Стягнути на його користь з відповідача судові витрати, що пов'язані з розглядом даної справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23 лютого 2012 року на автодорозі «Авдіївка-Донецьк» поблизу селища Опитного сталась дорожньо-транспортна пригода за участю двох автомобілів під його керуванням та керуванням [PERSON] Вироком Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2012 року [PERSON] визнана винною у скоєнні ДТП через порушення нею Правил дорожнього руху. В результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, після лікування його визнано інвалідом 3 групи. Страхова компанія «Оранта» значний час не проводила відшкодування шкоди майну та здоров'ю. [PERSON] вважала, що не має перед ним зобов'язань, оскільки сплатила за лікування 5 000 гривень. Відповідно до законодавства СК «Оранта» сплачує моральну шкоду за рішенням суду. Всі ці обставини стали підставою для його звернення до суду. У судовому засіданні відповідачі проти задоволення позову заперечували, вважали, що позивач симулює травму, звинувачували його у вимаганні коштів, та вчинювали інші дії, які позивачем розцінюються як наклеп, що принижує його честь та гідність. Його виставляли як шахрая, шантажиста у присутності судді, секретаря судового засідання та його представника. Те ж саме відповідачі розповідали в Апеляційному суді Донецької області у присутності трьох суддів, секретаря, судового розпорядника, представника страхової компанії і його представника. Тобто, продовжували поширювати негативну інформацію щодо нього, яка не відповідає дійсності. Крім того, відповідачі 11 червня 2013 року звернулись до Авдіївського міського відділу міліції із заявою з приводу надання позивачем сфальсифікованої довідки про заробіток, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження з попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України. Позивача викликали для надання пояснень, він повинен був виправдовуватись. Також запит органів міліції за місцем його роботи підірвав його авторитет. Кримінальне провадження відносно нього було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. Посилаючись на ст.ст. 277, 280, 297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на безпідставність заявленого позову. Просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Авдіївським міським судом Донецької області розглядалася цивільна справа № 0501/2433/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], НАСК «Оранта» про відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 5 червня 2013 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 20 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції було скасовано та прийнято нове рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] 11 червня 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Авдіївського МВ ГУМВС в Донецькій області із заявою, в якій вказали, що [PERSON] у судове засідання 5 червня 2013 року була надана довідка про заробітну плату. Однак, під час спілкування з ним було встановлено, що на час ДТП він не був працевлаштований. З цих підстав відповідачі вважали, що довідка була сфальшована, та просили перевірити вказаний факт. Постановою слідчого СВ Авдіївського МВ ГУМВС в Донецькій області від 15 серпня 2013 року кримінальне провадження за даним фактом було закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. На підставі статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У статті 68 Конституції України закріплено обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач вважає, що відповідачами було поширено відносно нього недостовірну інформацію як під час судових засідань по вищевказаній цивільній справі, так і під час звернення до Авдіївського МВ ГУМВС в Донецькій області. Вказує, що зазначені дії відповідачів принизили його честь та гідність. Проте, з такими доводами позивача суд не погоджується з огляду на таке. Як роз'яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Таким чином, викладення у заяві відповідачів до Авдіївського МВ ГУМВС України в Донецькій області певних обставин, які підлягали перевірці в межах кримінального провадження, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь та гідність. Також, у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» наголошено, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. У даному випадку позивач фактично ставить питання щодо визнання недостовірною інформації, повідомленої щодо нього відповідачами при розгляді іншої цивільної справи, в якій брав участь позивач та відповідачі як учасники судового процесу. Ця інформація вже оцінювалась судом при ухваленні судового рішення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог, з огляду на що відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed