Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

11.08.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту, складеного [PERSON] 12.05.2014 року на користь відповідачки, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], удаваним, застосувавши до вказаного правочину правила щодо договору купівлі-продажу, визнання спільним майном подружжя салон краси, магазин та земельні ділянки, на яких вони розташовані в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області, вул. Шкільна, 53/1, посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі між собою з 22.10.1994 по 30.07.2015 і за цей час придбали значну кількість цінного майна, угоди про придбання якого укладали, як правило у приватного нотаріуса [PERSON] за єдиною схемою: продавець отримував від них гроші, після чого видавав генеральну довіреність на право розпорядження майном, після чого він від імені продавця продавав майно, а відповідачка придбавала майно. 03.09.2013 року вони домовилися із [PERSON] про придбання салону краси, магазину та земельних ділянок, на яких вони розташовані в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області, вул. Шкільна, 53/1, передали їй гроші в сумі 250000 гривень, а вона написала відповідну розписку. 12.05.2014 в офісі приватного нотаріуса [PERSON] [PERSON] видала на його імя генеральну довіреність на розпорядження майном, а також для під страховки, враховуючи стан здоровя власниці майна, яка була онкохвора, склала оспорюваний заповіт на імя відповідачки. 30.05.2014 [PERSON] померла, пі після цього вони передали доньці померлої ([PERSON] А.) гроші в сумі 120000 гривень в рахунок оплати за придбане нерухоме майно, яке належало її матері. Оскільки сторони насправді вчинили договір купівлі-продажу, а заповіт є правочином удаваним, то з посиланням на ст. ст. 202, 235, 1233 ЦК України просив задовольнити позов. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, зазначених у позові. Додатково надав до суду копії угод, які сторони укладали за єдиною, виробленою ними схемою щодо іншого майна, придбаного у третіх осіб. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що [PERSON] вільно розпорядилася своїм майном, склавши на відповідачку, з якою вони давно приятелювали, оспорюваний заповіт. Доказів придбання спірного нерухомого майна у [PERSON] позивач суду не надав, а кошти, які вона отримувала, - це були кошти, отримані померлою та її донькою в якості позики, що ними і зазначено у розписці, які були вчасно повернуті відповідачці, що також підтверджується відповідними розписками. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.05.2014 року [PERSON] заповіла належне їй на момент смерті нерухоме майно, а саме: Салон краси, Магазин та земельні ділянки на яких вони розташовані в с. Залізний Порт Голопристанського району Херсонської області, вул. Шкільна, 53/1 відповідачці. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 592 (а. с. 52-60). 30.05.2014 [PERSON] померла (а. с. 50) і після її смерті відповідачка прийняла спадщину на майно, зазначене у оспорюваному заповіті (а. с. 49), про що їй було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а. с. 40, 41, 77). Сторони перебували у шлюбі між собою з 22.10.1994 (а. с. 9) по 30.07.2015, що ними не заперечувалося. Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України, названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України "Про нотаріат" та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 N 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595. Названі в указаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним. Позов не заявлено з підстав ч.1 ст. 1257 та ст. 1247 ЦК України, доказів щодо цього суду не надавалося, порушення законодавства України щодо посвідчення заповіту судом не встановлено, в межах наданих суду доказів та позицій сторін по справі. До оспорюваних заповітів за змістом частини другої ст. 1257 ЦК України належать ті з них, які визнаються недійними за судовим рішенням на підставі встановлення того факту, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В даному випадку має місце порушення вимоги дійсності правочину, яка передбачена у ч. 3 ст. 203 ЦК. Оскільки ст. 1257 є спеціальною нормою, яка спрямована на регулювання відносин щодо недійсності (нікчемності) заповіту, саме ця норма має застосовуватись при розгляді справ і винесенні рішень за позовами про недійсність (нікчемність) заповіту, складеного дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК); складеного недієздатною фізичною особою (ст. 226 ЦК); вчиненого під впливом помилки, обману, насильства (ст. ст. 229 - 231 ЦК). Відповідно, суд при визнанні заповіту недійсним і при встановленні його нікчемності позбавлений можливості застосовувати наведені загальні норми глави 16 ЦК, присвячені правовому регулюванню окремих видів недійсних правочинів. Разом з тим Верховний Суд України відзначає, що судова практика, яка склалася з приводу застосування положень ст. 230 ЦК, свідчить про неможливість поширення даної підстави недійсності правочину на односторонні правочини - довіреності, заповіти тощо. Підтвердженням цієї практики, зокрема, є рішення Верховного Суду України від 19 липня 2007 року // Архів Верховного Суду України за 2007 рік. - Справа N 6-7182св06. Ця позиція є цілком правильною, адже з контексту ст. 230 ЦК випливає, що вона застосовується до правовідносин між сторонами, тобто учасниками дво- або багатосторонніх правочинів - договорів. Таким чином норми статті 235 ЦК України про удаваність правочину не можуть бути застосовані до односторонніх правочинів, оскільки така норма застосовується до правовідносин між сторонами, тобто учасниками дво- або багатосторонніх правочинів - договорів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обовязок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачу. Укладання між особами (відповідачкою та [PERSON], яка не є власницею спірного майна) договору позики коштів та повернення цих коштів позикодавцю (а. с. 39) не свідчить про наявність домовленостей між [PERSON] та сторонами по справі про купівлю-продаж спірного майна. Також не свідчить про наявність між [PERSON] та сторонами по справі домовленостей про купівлю-продаж спірного майна розписка про отримання [PERSON] від відповідачки 250000 гривень 03.09.2013 року в позику до 01.01.2014 року (а. с. 6), оскільки правочин купівлі-продажу майна не передбачає повернення покупцю сплачених за майно коштів, а є істотними умовами, характерними для правовідносин позики. Таким чином позовні вимоги задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed