Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

29 грудня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксани Сергіївни, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» на свою користь земельних ділянок площею 0,0577 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0121 та площею 0,003 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0120, розташованих за адресою: [ADDRESS] ; скасування рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксани Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 43769563 від 30.10.2018 року та внесеного на його підставі запису про право власності за номером 28658558; скасування рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксани Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 43770476 від 30.10.2018 року та внесеного на його підставі запису про право власності за номером 28659342; припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» на земельні ділянки площею 0,0577 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0121 та площею 0,003 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0120, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позов обгрунтовано тим, що Позивач заперечував підписання будь-яких документів та надання повноважень будь-яким особам на розпорядження належним йому майном, стверджував, що майно вибуло з його володіння поза його волею, а тому підлягає витребуванню на його користь з чужого незаконного володіння відповідача ТОВ «Украгродім ХК». Ухвалою суду від 22 січня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 03 березня 2021 року. 25 лютого 2021 року до суду від представника ТОВ «Украгродім ХК» - адвоката Кійко О.В. надійшли відзив на позов та заява про застосування наслідків спливу позовної давності. В зазначеному відзиві, ТОВ «Украгродім ХК» не визнає позов, вважало його недоведеним допустимими та належними доказами, оскільки позивач не є власником спірних земельних ділянок через скасування його правовстановлюючих документів. Також ТОВ «Украгродім ХК» у своїй заяві просило суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу позовної давності та відмовити в позові повністю. 03 березня 2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову. В своїх поясненнях [PERSON] просив суд в задоволенні позову відмовити повністю, так як позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності у нього законного права на витребування з добросовісного володіння ТОВ «Украгродім ХК» спірних земельних ділянок. У підготовче засідання 03 березня 2021 року з`явилися представник позивача та відповідача ТОВ «Украгродім ХК». Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Оголошено перерву у підготовчому засіданні на 22 квітня 2021 року. Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано у Державного підприємства «Національні інформаційні системи» відомості щодо того чи видавалась та посвідчувалась довіреність, якою [PERSON] уповноважував [PERSON] бути його представником. У підготовче засідання 20 липня 2021 року з`явилися представник позивача та відповідача ТОВ «Украгродім ХК». Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 21 жовтня 2021 року. 05 жовтня 2021 року до суду від ДП «Національні інформаційні системи» надійшов лист від 29.09.2021 року, в якому повідомлено, що надання інформації з Єдиного реєстру довіреностей не належить до повноважень ДП «НАІС». 05 жовтня 2021 року до суду від Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшов лист від 29.09.2021 року з скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей від 28.09.2021 року № 45784281. У судове засідання 21 жовтня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача ТОВ «Украгродім ХК». Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представниками позивача та ТОВ «Украгродім ХК» надані пояснення по суті позовних вимог. Оголошено перерву на 04 листопада 2021 року. В судовому засіданні 04 листопада 2021 року оголошено перерву на 26 листопада 2021 року. У судове засідання 26 листопада 2021 року з`явився представник відповідача ТОВ «Украгродім ХК». Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Оголошено перерву на 07 грудня 2021 року. У судове засідання 07 грудня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача ТОВ «Украгродім ХК». Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представниками позивача та ТОВ «Украгродім ХК» надані пояснення по суті позовних вимог. Оголошено перерву до 13 грудня 2021 року. В судове засідання 13 грудня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача ТОВ «Украгродім ХК». Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази встановив наступне. Рішенням Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , для дачного будівництва» вирішено вилучити із землекористування Дачно-Будівельного кооперативу «Нова Аркадія» (за згодою ДБК) земельну ділянку площею 0,607 га за адресою: [ADDRESS] , передати у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,607 га за адресою: [ADDRESS] , для дачного будівництва, Управлінню земельних ресурсів видати гр. [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю. На підставі вказаного рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю І-ОД №012661 від 25.10.2000р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4451. 03.02.2005р. між [PERSON] в особі представника по довіреності [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу Косаревою Т.В., зареєстрований в реєстрі за №86. За змістом пункту першого Договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005р., дарувальник передав, а обдарований прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0607 гектарів для дачного будівництва, яка розташована по [ADDRESS] (земельна ділянка), без змін її цільового призначення. Ця земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ОД №012661, виданого Одеською міською радою. Цільове призначення земельної ділянки - для дачного будівництва. 27.04.2005р. прокурором Одеської області старшим радником юстиції Шаховим В.Ф. було внесено протест №7/1-65 исх-05 на рішення сесії Одеської міської ради від 10.09.2000р. №1936-ХХІІІ з вимогою скасувати, як незаконне, рішення Одеської міської ради №1936-ХХІІІ від 10.09.2000р. «Про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га, що знаходиться у користуванні гр. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , для дачного будівництва». Рішенням Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05» було задоволено зазначений протест прокурора Одеської області на рішення Одеської міської ради №1936-ІІІ від 10.09.2000р. «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для дачного будівництва» та скасовано рішення Одеської міської ради №1936-ІІІ від 10.09.2000р. «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0607 га гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для дачного будівництва». Рішенням Одеської міської ради від 29.09.2005р. №4425-ІV «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05», відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з метою усунення технічної помилки у тексті рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року №4250-ІV та приведення його у відповідність з вимогами чинного законодавства, Одеська міська рада вирішила внести зміни до рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05» в частині, що стосується дати прийняття рішення та його номеру: замість дати « 10.09.2000 року» вважати дійсним дату прийняття рішення « 10.08.2000 року»; замість номера « 1936-ІІІ» вважати дійсним номер рішення « 1536-ІІІ». Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012р. у цивільній справі №2-3801/11, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю №4451 від 25.10.2000р., за адресою: [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] . Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.04.2013р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.03.2014р., в задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради про визнання недійсним рішення сесії Одеської міської ради №4250-IV від 15.07.2005р. відмовлено. 07.10.2016р. на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 15.09.2016р., Управлінням Держгеокадастру в місті Одесі Одеської області проведено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, площею 0,0607 га за адресою: [ADDRESS] , із присвоєнням їй кадастрового номера 5110137500:52:020:0119. 17.10.2016р. приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович на підставі Договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 31954454 від 20.10.2016 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 5110137500:52:020:0119, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1060050751101. 18.11.2016р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смекаліним С.О., та зареєстрованого в реєстрі за №433, [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку площею 0,0607 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва. Кадастровий номер земельної ділянки 5110137500:52:020:0119. На підставі нотаріальної заяви [PERSON] від 22.11.2016р. земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер 5110137500:52:020:0119 за адресою: [ADDRESS] , було поділено на дві окремі земельні ділянки, одна площею 0,0577 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0121, друга площею 0,003 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0120. Утворені в результаті поділу вищенаведені земельні ділянки 20.12.2016р. Управлінням Держгеокадастру в місті Одесі були зареєстровані в Державному земельному кадастрі, а право власності на них за [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.12.2016р. згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятими державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» Патрашку К.В. (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 1133985651101 та 1134189351101). Відповідно до Рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» від 17.10.2018р., оформленого Протоколом №17/10 від 17.10.2018р. та Актів оцінки вартості та приймання-передачі майна № 17/10 і 17/10-1 від 17.10.2018р. [PERSON] вніс в Статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» земельну ділянку кадастровий номер 5110137500:52:020:0120, загальною площею 0,003 га та земельну ділянку кадастровий номер кадастровий номер 5110137500:52:020:0121, загальною площею 0,0577 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 30.10.2018р. на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 43769563 та №43770476 державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксаною Сергіївною зареєстровано право власності на вищевказані земельні ділянки за ТОВ «Украгродім ХК». За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови від 05.06.2018р. по справі №\~338/180/17, пункт 89 постанови від 11.09.2019р. по справі №\~487/10132/14-ц, пункт 7.23 постанови від 16.06.2020р. по справі №145/2047/16-ц та пункт 67 постанови від 15.09.2020р. по справі №\~469/1044/17). Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (пункт 7.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020р. по справі № 369/10789/14-ц). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство видокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України,). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. При цьому, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019р. по справі № 522/1029/18). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019р. по справі №\~924/831/17, від 28.11.2019р. по справі № 910/8357/18). Верховний Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд. За змістом позовних вимог [PERSON] , основним обраним позивачем способом захисту порушеного права власності є витребування власником майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (постанови Верховного Суду від 11.02.2021р. по справі № 727/9547/13, від 28.01.2021р. по справі № 367/8910/17). Згідно із положеннями статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11.09.2019р. по справі № 766/4410/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Схожої правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 27.11.2019р. по справі №\~203/3937/16-ц. Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Відповідно до діючих на час виникнення спірних правовідносин норм Земельного кодексу України (статті 3, 4, 6, 10, 17, 22, 23) для набуття фізичною особою права власності на земельну ділянку для дачного будівництва із земель державної власності необхідними умовами було прийняття відповідною радою народних депутатів рішення про надання такої земельної ділянки зацікавленій особі та одержання останньою зареєстрованого в установленому порядку документа, що посвідчує право власності (державного акту). На підтвердження належності саме йому права власності на земельні ділянки площею 0,0577 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0121, друга площею 0,003 га з кадастровим номером 5110137500:52:020:0120, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] посилається на рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,607 га, що знаходиться у користуванні гр. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , для дачного будівництва» та Державний акт на право приватної власності на землю І-ОД №012661 від 25.10.2000р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4451. В той же час, як встановлено судом в ході розгляду даної справи, рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. в подальшому було скасовано на підставі рішення Одеської міської ради від 15.07.2005р. №4250-ІV «Про розгляд протесту прокурора Одеської області від 27.04.2005р. №7/1-65 исх-05» з урахуванням внесених до нього змін рішенням Одеської міської ради від 29.09.2005р. №4425-ІV. Натомість, виданий [PERSON] . Державний акт на право приватної власності на землю І-ОД №012661 від 25.10.2000р. був визнаний недійсним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2011р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.06.2012р. у цивільній справі №2-3801/11. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлена судом. Частиною першою статті 216 ЦК України встановлюється, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, набуте [PERSON] право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , в подальшому було скасовано шляхом відміни рішення Одеської міської ради про надання земельної ділянки у власність та визнання недійсним в судовому порядку правовстановлюючого документу - Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012661 від 25.10.2000 року, а тому такий правочин є недійсним з моменту його вчинення та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд відхиляє посилання [PERSON] про встановлення рішенням Господарського суду Одеської області від 16.09.2019 року по справі № 916/200/19 преюдиціальної для даної справи обставини щодо нібито чинності до теперішнього часу рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. з огляду на таке. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). В пункті 32 постанови від 03.07.2018р. по справі №\~917/1345/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020р. по справі №\~907/29/19 зазначено, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. З огляду на вказане, на переконання суду обставина чинності рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. про передачу [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , що встановлена рішенням суду у справі №916/200/19 є лише правовою оцінкою, а не юридичним фактом (життєвою обставиною), з якими пов`язується виникнення юридичних наслідків, а тому вона не має преюдиціального значення для даної справи. Аналогічної правової позиції дотримується також Верховний Суд в пункті 4.31 постанови від 01.10.2020 року по справі № 916/1691/19. Жодних інших доказів на підтвердження належності саме йому на праві власності спірних земельних ділянок [PERSON] до суду не надано. Окрім того, судом враховується, що в пункті 49 постанови від 22.09.2021 року по справі №\~916/1691/19 Верховним Судом встановлено, що оскільки рішення Одеської міської ради №1536-ХХІІІ від 10.08.2000р. було скасовано, а Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 012661 від 25.10.2000 року визнано недійсним в судовому порядку, саме в Одеської міської ради (а не в [PERSON] ) є всі законні підстави на витребування земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , від добросовісного набувача в комунальну власність. Таким чином, суд приходить до висновку про не доведення [PERSON] належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами обставин правомірності його вимог про витребування спірних земельних ділянок на свою користь з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», зокрема фактів, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Встановлені судом обставини свідчать про відсутність в даному випадку порушення відповідачами будь-яких законних прав чи інтересів [PERSON] та відповідно відсутність у останнього суб`єктивного права на витребування спірних земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК». Наведені [PERSON] у позовній заяві доводи та аргументи про те, що він не дарував [PERSON] спірні земельні ділянки та не уповноважував [PERSON] на розпорядження своїм майном, тобто щодо можливої незаконності набуття [PERSON] на підставі Договору дарування земельної ділянки від 03.02.2005 року права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відхиляються судом, адже не спростовують зазначених вище висновків та в будь-якому випадку не наділяють [PERSON] правом на витребування цих земельних ділянок з огляду на встановлені судом обставини відсутності у нього права власності або іншого суб`єктивного права титульного володільця витребуваного майна. З аналогічних причин, судом відхиляються посилання [PERSON] на матеріали кримінального провадження №\~12016160500008561 від 09.11.2016 року, в тому числі на протокол допиту свідка від 20.04.2017 року, так як вони не можуть бути належною підставою для задоволення віндикаційного позову у цій справі. Окрім того, вказані докази є недопустимими з огляду на норми частини першої статті 222 КПК України та відсутність у [PERSON] письмового дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей даного досудового розслідування, а також вони не є вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності в розумінні частини шостої статті 82 ЦПК України та не встановлюють обов`язковості визнання для суду в даній справі зазначених у них обставин. Відповідно до положень діючого процесуального законодавства суд оцінює докази у сукупності і жоден доказ не має переваги над іншим. Зважаючи на викладені вище обставини та відповідні їм норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для витребування майна (спірних земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] ) з володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» на користь [PERSON] та відповідно наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині. Щодо вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» на спірні земельні ділянки, ці вимоги є похідними від вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, а з огляду на безпідставність основних вимог Ульяницького, то і похідні вимоги задоволенню не підлягають. З приводу зазначених похідних вимог позовної заяви [PERSON] судом також враховується наступне. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. по справі № 48/340, від 05.05.2020р. по справі №\~750/3917/17 та багатьох інших. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі №910/3009/18 наголошується, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункти 33, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. по справі № 372/266/15-ц). При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі №\~488/5027/14-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. по справі №183/1617/16 та пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі № 488/5027/14-ц). В пунктах 86, 87 постанови від 09.11.2021р. по справі № 466/8649/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Таким чином, враховуючи звернення [PERSON] до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом), заявлені ним інші позовні вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, зокрема про скасування рішень про державну реєстрації прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності та припинення права власності відповідача на витребуване майно, в будь-якому випадку є неефективними, не призведуть до ефективного захисту його прав, а тому підлягають відхиленню. Велика Палата Верховного Суду в пункті 72 постанови від 23.06.2020р. по справі № 680/214/16 дійшла правового висновку, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно слід розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи оскарження [PERSON] рішень про державну реєстрацію речових прав та записів про право власності на спірні земельні ділянки, прийнятих та вчинених Державним реєстратором Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксаною Сергіївною, безпосередньо пов`язане із захистом ним свого цивільного права на спірні земельні ділянки, на переконання суду єдиним належним відповідачем у даній справі може бути виключно Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК», а не державний реєстратор, яким було здійснено реєстраційні дії щодо спірного майна в інтересах такої особи. Якщо позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. по справі № 552/6381/17). Що стосується заяви про застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності, поданої представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгродім ХК» адвокатом Кійко О.В., то суд зазначає наступне. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суд відзначає, що [PERSON] в позовній заяві сам вказує, що про вибуття спірних земельних ділянок зі свого володіння йому стало відомо ще в 2016 році, проте із вказаним позовом він звернувся до суду лише в грудні 2020 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку. В свою чергу, за змістом статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018р. по справі № 367/2271/15-ц. Враховуючи те, що судом встановлено необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування записів про право власності, припинення права власності та відсутність порушення його прав та законних інтересів, у даному випадку наслідки пропуску позивачем строків позовної давності судом не застосовуються. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.09.2019р. по справі № 924/831/17, від 28.11.2019р. по справі №\~910/8357/18). Верховний Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд. Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» ЦПК України. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. по справі № 129/1033/13-ц. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS"). Встановлення фактів у справі повинно оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України"). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії"). Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів"). Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" та у справі "Руїз Матеос проти Іспанії"). У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі "Краска проти Швейцарії" вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Де Куббер проти Бельгії" та у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини "Хамідов проти Росії"). При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Беручи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які б підтвердили обставини справи, викладені [PERSON] у своїй позовній заяві та поясненнях наданих під час розгляду справи, щодо наявності законних підстав для задоволення індикаційного позову у цій справі.

Outcome: dismissed