Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

Представник Каховського міжрайонного управління водного господарства звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої ним, як працівником підприємства, під час ви-конання трудових обов'язків, в сумі 30 492 грн, 69 коп, а також витрати на проведення не-залежної оцінки в сумі 1 000 грн, а всього 31 492 грн 69 коп, та судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і просив відмовити в його задоволенні, оскільки ніякої шкоди підприємству не спричиняв. Представник відповідача - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засі-данні щодо задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що матеріальні збитки по-зивачу завдано не з вини відповідача, а нестача виникла у зв'язку з тим, що позивачем не за-безпечувались належні умови щодо збереження ввірених відповідачу матеріальних цінно-стей. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не під-лягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом начальника Каховського міжрайонного управління водного господарства від 22 квітня 2005 року №65 [PERSON] був при-значений на посаду начальника виробничої дільниці Інформаційно-дорадчий Центр Кахов-ського міжрайонного управління водного господарства ( з 01.06.2013 року переіменований з Виробничої дільниці інформаційно-дорадчий центр у Інформаційно-дорадчу дільницю) а.с. 13). 22.04.2005 року між відповідачем [PERSON]. та позивачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність [PERSON], як працівника, що займає посаду безпосередньо пов'язану з отриманням, зберіганням та витратами матеріаль-них цінностей та грошових засобів, придбанням товаро-матеріальних цінностей за готівку (а.с.14). Згідно частини 3 статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваже-ного ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення запо-діяної працівником шкоди. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розяснено, що судам необхідно перевіряти, чи до-держаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП Ук-раїни річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з по-зовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач виявив нестачу 06.02.2017 року. Позовна заява та додані матеріали представником надійшли від позивача до суду 31.03.2017 року, а отже позов предявлено з додержанням річного строку, встановленого стат-тею 233 КЗпП України. Частиною 1 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушен-ня покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності згідно частини 2 цієї статті права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (без діяльністю) працівника. Згідно пункту 1 частини 1 статті 124 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, ор-ганізації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відпо-відно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе пра-цівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цін-ностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівни-ками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або за-стосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджують-ся в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно укладеного з [PERSON] договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, працівник, що займає посаду начальника виробничої дільниці Інформацій-но-дорадчий центр і виконує роботу безпосередньо пов'язану з отриманням, збергіанням та витратами матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і у зв'язку з викладеним зобов'язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з ін-шою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збит-ків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують за-безпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й пе-редавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цін-ностей. Підприємство, у свою чергу, зобов'язується: створювати працівникові умови, необхід-ні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідаль-ності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінно-стей; проводити в установленому порядку інвентаризацію матеріальних цінностей. Пунктом 3 цього договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини праців-ника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завда-них підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодав-ства. Згідно пункту 4 договору працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збит-ки завдані не з його вини. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог статті 15 ЦПК України суд, у кожному випадку, зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відпові-дальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому поля-гала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які за-безпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майно-вий стан працівника. Відповідно до частини 2 статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної від-повідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв'язок між протиправним і винним ді-янням працівника і шкодою, яка настала. Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України). В судовому засіданні представник позивача, обґрунтовуючи свої вимоги, зазначив, що відповідач, виконуючи трудові обов'язки протягом періоду роботи в Каховському міжрайон-ному управлінні водного госпордарства з 22.04.2005 року по 06.02.2017 року, здійснював приймання та зберігання матеріальних цінностей (газ скраплений, дошки соснові). При цьому, представник позивача посилався на досліджену в судовому засіданні бух-галтерську довідку від 06.02.2017 року про результати позачергової вибіркової інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, матеріали незалежної оцінки ПП "Мар-тинов" від 15.02. 2017 року. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обста-вини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не мо-же ґрунтуватися на припущеннях. Так, представник позивача зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей на суму 30 492,69 грн. Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до запо-діяння шкоди, як обов'язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено. Не доведено в суді також і того, що керівництвом позивача після отримання резуль-татів інвентаризації вживалися достатні заходи щодо встановлення причин виявленої недо-стачі, пояснення у відповідача з приводу складених на протязі року актів по факту нестачі продукції не відбиралися, службове розслідування факту нестачі товаро-матеріальних цінно-стей (скрапленого газу та соснових дошок) не проводилося, обставини вчинення нестачі, або зіпсування товаро-матеріальних цінностей - не з'ясовувалися. Також, суд не може залишити поза увагою, що в судовому засіданні позивачем, жод-ним чином, не доведено й того, що Каховське міжрайонне управління водного господарства створило належні умови для забезпечення повного збереження ввірених працівнику [PERSON]. матеріальних цінностей, як це передбачено п.2 Договору про повну матеріальну відповідальність. Доказів наявності протиправної поведінки відповідача, або його винних дій чи без-діяльності, що призвели до нестачі (скрапленого газу та соснових дошок обрізних), а також причинного зв'язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, яка заподіяна, пози-вачем суду не надано. Таким чином, з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними про-типравними діями відповідача підприємству заподіяно матеріальної шкоди і відповідач має нести цивільну відповідальність. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмови-ти через необгрунтованість.

Outcome: dismissed