Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до суду та просить суд визнати за нею право власності на спадщину за законом на земельну частку пай розміром 5,88 умовних кадастрових гектар на території КСП „Дніпро" в смт. Червоногригорівка Нікопольського району, після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позову послалась на те, що є вона є онукою померлої [PERSON]Вона фактично прийняла спадщину після смерті бабусі, оскільки постійно з нею проживала. Нотаріус їй відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину через недостатність документів.(а.с.3) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 53) В судовому засіданні 26.04.2017 року суду пояснив, що видані листи від 23.11.2016 року щодо постійного проживання позивача з померлою на день її смерті за адресою [ADDRESS] є недійсними(а.с. 44-45). Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п'ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року. Передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Статтею 551 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Стаття 525 ЦК Української РСР 1963 року, визначає, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК Української РСР 1963 року, передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Стаття 527 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Стаття 529 ЦК Української РСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка проживала в [ADDRESS]. (а.с. 27) Після її смерті залишилась спадщина , що складається з земельної частки (паю) в розмірі 5,88 умовних кадастрових гектар на території КСП „Дніпро" в смт. Червоногригорівка Нікопольського району , що підтверджується сертифікатом серії [NUMBER] від 06.02.1997 року(а.с. 7) Згідно відомостей у Спадковому реєстрі після смерті [PERSON], померлої [INFO], спадкова справа не заводилась, інформація щодо заповітів та спадкових договорів відсутня (а.с. 34-36) Позивач зазначає, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON], однак належних доказів про прийняття нею спадщини суду не надано, не надано суду також доказів, що спадщину прийняла позивач [PERSON]. Також згідно пояснень представника відповідача, в судовому засіданні встановлено, що довідки про нібито постійне проживання позивача з [PERSON] до дня її смерті від 23.11.2016 року (а.с. 13-15, 44-48) не відповідають дійсності. Зазначені обставини також вбачаються із листа приватного нотаріуса (а.с. 12), яка вказала, що [PERSON] не надала доказів спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та була з померлою зареєстрована за різними адресами. Окрім того, позивач зазначає, що [PERSON] є донькою померлої [PERSON], однак судом встановлено, що згідно витягу реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №22 від 18.07.1952 року, відомості про матір зазначено - [PERSON] (а.с. 39) Таким чином позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, що [PERSON] була донькою [PERSON]. Також позивач [PERSON] , зазначає, що вона є донькою [PERSON] , однак як вбачається з свідоцтва про народження її матір'ю зазначено [PERSON].(а.с. 6) Згідно свідоцтва про смерть [INFO] померла [PERSON] (а.с.5) , а не [PERSON]. Стаття 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вище викладене, позивач [PERSON] не підтвердила належними, допустимими доказами, що вона є спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] та прийняла спадщину згідно з вимогами ЦК Української РСР 1963 року. Отже, оскільки всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України [PERSON] не були доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, то суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed