Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Шпарага С.С. про визнання договору дарування недійсним, в обґрунтування яких зазначила, що 10.01.2008 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , хоча між нею та відповідачем була домовленість щодо договору довічного утримання. Нотаріус за зачитала та не роз`яснила зміст договору, не видала їй його примірник. Одразу після укладення договору відповідач надавав їй допомогу, утримував її, але протягом останніх семи років не виконує умови їх домовленості. Про те, що квартира їй не належить, вона дізналась від покупця, який прийшов за оголошенням подивитись квартиру. Просила визнати договір дарування недійсним, оскільки він укладений внаслідок помилки. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представники позивачки адвокати Богославець М.М. та Капустін О.М. наполягали на задоволенні позовних вимог. Зазначили, що позивачка помилилась в укладенні договору, вона довіряла своєму синові, в силу свого віку вона в повній мірі не могла зрозуміти, що відбувається, вона вважала, що він буде її доглядати, але з 2014 року він зник. Нотаріус поверхнево підійшла до питання посвідчення договору, не дала позивачці його копію. Вважають, що позивачкою пропущено строк звернення до суду із поважних причин, оскільки про реальний зміст договору вона дізналась тільки в січні 2021 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, за даними, наданими стороною позивача, він перебуває на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тому його виклик здійснювався шляхом розміщення судової повістки не веб-сайті суду. Третя особа приватний нотаріус Маріупольського районного нотаріального округу Донецької області Шпарага С.С. в судове засідання не з`явилась, направила суду пояснення, в яких просить розглядати справу в її відсутність, а також виклала свою незгоду із вимогами позивачки, вказавши на те, що сторони звернулись до неї для укладення саме договору дарування квартири. Після перевірки їх осіб, збору правовстановлюючих документів, нотаріусом було оголошено зміст договору з перекладом його на російську мову, вручено оригінал договору обдаровуваному, тобто відповідачу, оскільки нормативно-правовими актами, які регламентують вчинення нотаріальних дій, не передбачено вручення примірнику договору дарувальнику. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка онук позивачки та син відповідача [PERSON] пояснив, що на початку 2021 року йому зателефонувала бабка та повідомила, що приходив покупець її квартири. Між тим, як йому було відомо, його батько мав намір довічно утримувати бабку відповідно до укладеного між ними договору. Коли вони звернулись за правничою допомогою, дізнались, що було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування, що не відповідало волевиявленню позивачки. Суд, вислухавши позивачку, її представників, свідка, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з нормами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Судом встановлено, що 10.01.2008 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передала у власність відповідача квартиру [ADDRESS] . Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Шпарага С.С., зареєстровано в реєстрі за N 89. У договорі дарування від 10.01.2008 року дарувальник та обдарований підтвердили, що вони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, діють без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, дана угода відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної, а також не є зловмисною, договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, останнім здійснено усний переклад з української на російську мову. 10.01.2008 року [PERSON] зареєстрував право власності на належну йому квартиру, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Маріупольського бюро технічної інвентаризації. Таким чином спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру. У результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваним набуто право власності на квартиру. Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи договір дарування квартири, [PERSON] не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що вона мала намір укласти з відповідачем саме договір довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. При цьому, з показань допитаного у судовому засіданні свідка з боку позивачки [PERSON] неможливо встановити факт помилки останньої при укладанні договору, оскільки свідок не був присутній при його укладенні, а питання про визнання договору дарування недійсним постало через 13 років після його укладення. Посилання сторони позивача на похилий вік позивачки суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивачка мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була. Ураховуючи зазначене, посилання позивачки на те, що спірний договір дарування укладений в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими. Крім того, суд не вбачає порушень вчинення нотаріальних дій нотаріусом, які, на думку позивачки, полягають у невидачі їй примірнику договору дарування, оскільки змістом договору передбачено вручення примірнику лише обдарованому, а позивачці на її звернення було роз`яснено порядок отримання дублікату договору. На підставі наведеного суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] , оскільки її вимоги не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Outcome: dismissed