Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач 29.07.2019 року звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи Одеської міської ради та просить стягнути з відповідача на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, від імені якої діє департамент комунальної власності Одеської міської ради збитки у розмірі 815\~232 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 136,0 кв.м., що розташоване за адесою: [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси. Зазначене приміщення згідно договору оренди №62/31 від 30.10.2006 року було передано в оренду ФОП [PERSON] . Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.05.2007 року по справі №2-4635/2007 задоволено позов [PERSON] про визнання права власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В результаті оскарження рішення позов [PERSON] залишено без розгляду. Втім, 22.08.2007 року [PERSON] продав [PERSON] спірне приміщення, а 30.11.2007 року [PERSON] продав нежитлове приміщення [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м.Одеси у справі №522/13468/12 від 22.11.2018 року відмовлено у задоволені позову, адже спірний об`єкт нерухомості в результаті здійснених поліпшень не може бути витребувано в первісному стані. Тому, позивач просить відшкодувати шкоду у розмірі вартості такого приміщення без врахування вартості невід`ємних поліпшень. [PERSON] у період з 03.12.2007 року по 29.07.2016 року користувався приміщенням та провів поліпшення, які стали підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, шкода завдана позивачу з вини відповідача, який провів невід`ємні поліпшення. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29.08.2019 року позовну заяву Департаменту комунальної власності передано за підсудністю до Свалявського районного суду Закарпатської області. Позивач не погоджуючись з ухвалою суду подав апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Постановою Одеського апеляційного суду від 07.02.2020 року ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 29.08.2019 року було скасовано, цивільну справу направлено до Приморського районного суду м.Одеси для продовження розгляду. Справа повернулася до Приморського районного суду м.Одеси та ухвалою суду від 25.02.2020 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.03.2020 року. У підготовчому засіданні 24.03.2020 року було задоволено заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 22.04.2020 року. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання та подання представником позивача заяви про відкладення, у зв`язку запровадженням карантину, розгляд справи відкладено на 22.06.2020 року. В результаті проведених підготовчих дій підготовче провадження у підготовчому засіданні 22.06.2020 року було закрито, справу призначено до розгляду по суті на 21.07.2020 року. У зв`язку з першою неявкою відповідача у судове засідання 21.07.2020 року, розгляд справи відкладено на 11.08.2020 року. У судове засідання 11.08.2020 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи відкладено на 09.09.2020 року. У судовому засіданні 09.09.2020 року представник позивача [PERSON] вважав за необхідне повторно сповістити відповідача про час, дату та місце судового розгляду, розгляд справи було відкладено на 28.10.2020 року. Розгляд справи у судовому засіданні 28.10.2020 року було відкладено на 30.11.2020 року, у зв`язку з неявкою сторін. У судовому засіданні 30.11.2020 року представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення №201 серії ЯЯЯ №275977 нежиле приміщення підвалу, загальною площею 137.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належали територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 05.07.2004 року №370 (а.с.28). 22 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] купив підвальне приміщення № [NUMBER] , що перебуває під квартирою [ADDRESS] , загальною площею 136 кв.м. (а.с.33). 30 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] купив підвальне приміщення № [NUMBER] , що перебуває під квартирою [ADDRESS] , загальною площею 136 кв.м. (а.с.32). Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 22.11.2018 року (справа №522/13468/12) відмовлено у задоволені позову Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна (а.с.34-39). Відповідно до висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №5355 від 05.11.2018 року, поданого на виконання ухвали суду у справі №522/13468/13-ц, ринкова вартість підвального приміщення, площею 136 кв.м. по [ADDRESS] станом на 10.05.2007 року становить 161432 дол. США або 815232 грн. (курс НБУ 505,5грн./100доларів США); фактично виконані будівельні роботи у нежитловому приміщення є саме невід`ємним поліпшенням, які не можуть бути відділені від вказаного приміщення без завдання йому шкоди (а.с.13-27). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК Українинеобхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред`явлено позов. Такий самий висновок зроблено Верховним судом у постанові від 10.06.2019 року при розгляді справи № 591/5118/14-ц. З позову вбачається, що майно було відчужено іншою особою, яка не є учасником справи, щодо підстав набуття права власності на спірне приміщення [PERSON] , то позивачем не заявляються жодні аргументи з приводу незаконності чи неправомірності набуття відповідачем права власності. Тож, слід вважати, що право власності на підвальне приміщення [PERSON] набуте у встановленому законом порядку. Позивач вказує, що поліпшення нежитлового приміщення, що призвели до неможливості витребування майна, сталися під час перебування майна у власності [PERSON] . Варто відзначити, що експертний висновок не зазначає хто здійснював поліпшення приміщення, а позивачем навіть не додано докази належності підвального приміщення [PERSON] станом на час звернення до суду або ж до 27.10.2017 року, коли було здійснено останні об`ємно-планувальні та конструктивні дії, відповідно до висновку експерту. За таких підстав, суд дійшов висновку, що винна [PERSON] у шкоді завданій позивачу не підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч.1 ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Позивач вважає, що шкоду майну, тобто суттєві його поліпшення було причинено відповідачем, в той час як відповідач, відповідно до наявних доказів та позову, немає жодного відношення до вибуття нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , з-під власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" №6 від 27.03.1992 року розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається відсутність неправомірних дій відповідача. Дії щодо проведених робіт в нежитловому приміщення, за умови їх проведення [PERSON] не оспорювалися. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що вина [PERSON] у заподіянні шкоди позивачу так як і наявність неправомірних дій доведена не була. Статтею 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. За таких підстав, суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволенню не підлягають. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, вимоги позивача про стягнення судових витрат з відповідача також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed