Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], відповідно до якого просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Шостою одеською державною нотаріальною конторою від 16.09.1992 року №1-10094, на імя [PERSON] в частині оформлення на нього спадщини, яке складалось з 2/5 частини житлового будинку, який розташований в м. Одеса, по пров. Університетський, буд. №4, який в цілому складається з одного камяного житлового будинку, житловою площею 65.1 кв.м. та господарських будівель, розташованих на земельній ділянці 1424 кв.м., з дня оформлення даного свідоцтва, визнати недійсним свідоцтво про право власності видане Виконкомом Одеської міськради від 17.07.2006 року, серія ЯЯЯ №299555, на імя [PERSON] на домоволодіння по провулку Університетському № 4/1. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.09.1992 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON] в порушення ст.ст. 527, 529, 548, 549 ЦК УРСР, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно [PERSON] (який є батьком позивача і відповідача), яке складалось з 2/5 частини житлового будинку, який розташований в м. Одеса, по пров. Університетський, буд. №4, який в цілому складається з одного камяного житлового будинку, житловою площею 65.1 кв.м. та господарських будівель, розташованих на земельній ділянці 1424 кв.м. (спадкова справа № 318/92 р.). Таким чином, незаконно з пропущенням шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та внесення неправдивих даних в цю заяву, Відповідач заволодів всім спадковим майном. При цьому вказує, що строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України не пропущений, оскільки 08.10.2012 року, Відповідач ([PERSON]М.) звернувся до суду з позовом до Позивача ([PERSON]К.) та членів його сімї про визнання осіб такими, що втратили право користування житом - домоволодінням №4/1 по пров. Університетському у м. Одесі. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2013 року позов [PERSON] був задоволений. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.07.2013 року вказане заочне рішення суду було скасоване та справа призначена до судового розгляду в загальному порядку. Після скасування заочного рішення та ознайомлення з матеріалами справи [PERSON] дізнався, що Відповідач ([PERSON]М.) 16.09.1992 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно, яке складалось з 2/5 частини житлового будинку, який розташований в м. Одеса, по пров. Університетський, буд. №4 і який в подальшому змінив номер будинку на 4/1, тим самим приховавши отримання свідоцтва про право на спадщину на буд. №4. У судове засідання позивач не зявився, про дату та час слухання справи сповіщався належним чином, про неможливість прибуття в судове засідання не повідомив. Оскільки справа вже була розпочата слуханням по суті, судом отримані допустимі для вирішення справи докази суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи по суті без участі позивача. Відповідач у судове засіданні не зявився, про дату та час слухання справи сповіщався належним чином, про неможливість прибуття в судове засідання не повідомив. Надавав заперечення в котрих позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. При цьому надав заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Треті особи Шоста одеська державна нотаріальна контора та [PERSON] надали заяви про розгляд справи без їхньої особистої участі. Третя особа [PERSON] в\~судове засіданняне зявилась, про дату та час слухання справи сповіщалась належним чином, про неможливість прибуття в судове засідання не повідомила. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наступного. Судом за розглядом даної справи встановлено, що позивач і відповідач є синами [PERSON] та [PERSON] Подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належало 2/5 частин житлового будинку №4 по пров. Університетському в м. Одесі (7/25+3/25=10/25=2/5), а належна їм загальна площа в будинку складала 66,4 кв. м (32,7 кв. м+33,7 кв. м) в т. ч. жила 35,2 кв. м (15,2 кв. м+13,7 кв. м +6,3 кв. м). 06.01.1992 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть III- ЖД № 447032 від 07.01.1992 року (далі - [PERSON]). Після смерті [PERSON], Відповідач звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 16.09.1992 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно, яке складалось з 2/5 частини житлового будинку, який розташований в м. Одеса, по пров. Університетський, буд. №4, який в цілому складається з одного камяного житлового будинку, житловою площею 65.1 кв.м. та господарських будівель, розташованих на земельній ділянці 1424 кв.м. (спадкова справа № 318/92 р.). Згідно з п. 4 Перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року (ЦК України) останній застосовується до цивільних відносин, що виникли, після набрання ним чинності. Порядок спадкування врегульовується законом який діяв на момент відкриття спадщини, тобто Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1964 року, який введено в дію з 01.01.1964 року (ЦК УРСР). Аналогічну правова позиція викладена у Постанові Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7, де Верховний Суд України , у п. 1 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004 року, У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, в даному випадку спадщина відкрита з 06.01.1992 року, яка відповідає даті смерті спадкодавця. Виходячи з положень ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Виходячи з положень ст.ст. 527, 529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги за законом є, в рівних частках, дружина, діти та батьки померлого, що були живими на момент смерті спадкодавця. Таким чином, на момент смерті [PERSON], спадкоємцями за законом першої черги є: 1) дружина - [PERSON], 2) діти - Позивач та Відповідач. Як роз'яснив Верховний Суд України у Постанові Пленуму за № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», а саме: п. 6 при встановленні в справі про поділ спадщини, що до її складу включено майно, придбане спадкодавцем у шлюбі разом з тим з подружжя, хто пережив іншого, суд визначає частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає, за правилами статей 28. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України і виключає його з того, що підлягає поділу між спадкоємцями. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи все вищенаведене, до спадкової маси [PERSON], належить його частка з спільного сумісного майна подружжя, яка складає 2/10 частини житлового будинку № 4 по пров. Університетський в м. Одеса, яку підлягала поділу у наступних частках: 1) дружина - [PERSON], у розмірі 1/3 частки спадкового майна; 2) відповідач у розмірі 1/3 частки спадкового майна; 3) позивач у розмірі 1/3 частки спадкового майна. 01.04.2003 року спадкоємець - [PERSON] померла. Враховуючи п. 1 перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року. Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ), викладених у Листі від 16.05.2013 за № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", ВССУ роз'яснив, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 531 ЦК УРСР. Таким чином, у загальному обмірі Позивач та Відповідач повинні були набути право на спадщину після смерті спадкодавця - [PERSON], та спадкодавця - [PERSON] у рівних частках, які складають по 2/10 частки кожному від 2/5 частки житлового будинку № 4 по пров. Університетський в м. Одеса. Разом з тим, відповідач в письмовій заяві просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності, у зв'язку із чим суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( ст. 267 ч.4 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності : загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила ( ст. 261 ч.1 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами ( фактами ) , які свідчать про порушення прав особи ( ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові від 03 лютого 2016 року по справі № 6-75цс15 та яка зводиться до того, що загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд не приймає доводів позивача, що строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України не пропущений, оскільки перебіг позовної давності почався з моменту ознайомлення з матеріалами справи про визнання позивача та членів його сімї такими, що втратили право користування житом - домоволодінням №4/1 по пров. Університетському у м. Одесі, так як позивач сам стверджує, що [PERSON] з 1988 року зі своєю дружиною та дітьми проживали в [INFO], тобто позивач не був позбавлений можливості з 1992 року знати хто є власником будинку, в якому він з сімєю проживає. У зв'язку з викладеним суд прийшов до висновку що позивач звернувшись до суду за захистом порушеного права тільки 18.12.2015 р., більше ніж через 20 років з моменту вступу у спадщину відповідача, пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач подавши заяву. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. У відповідності до ст.2 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема : верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. У відповідності до ст. 12 ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ч.3 вказаної статті, Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~Крім того, в ході розгляду справи ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2018 р. з метою забезпечення позову було накладено арешт на 1/2 частину домоволодіння та на земельну ділянку площею 0,0753 га, яке розташовано за адресою: м. Одеса, провулок Університетській, 4/1 та належить на праві власності [PERSON]. Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, суд вважає, що у відповідності до ст. 158 ЦПК України, слід скасувати заходи забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed