Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивака звернулась з цим позовом до суду мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 квітня 2017 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 84893984 від 12 квітня 2017 року, їй належить житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] З метою придбання даного будинку до неї звернулися відповідачі та 14 квітня 2017 року внесли завдаток у сумі 17000 гривень в рахунок суми 25000 грн., яку вони зобов'язалися сплатити при укладенні договору купівлі-продажу. Згодом відповідачі звернулись до позивачки з проханням надання дозволу на проживання у спірному будинку до укладення договору купівлі-продажу, на що позивачка дала згоду. [PERSON] зобов'язалась позивачці до 10 травня 2017 року укласти договір купівлі-продажу та сплатити їй повну вартість будинку, тобто ще 8000 грн. На звернення позивачки з пропозицією укласти договір купівлі-продажу будинку відповідачі не відповідали та до цього часу продовжують мешкати в ньому і укладати договір-купівлі продажу відмовляються. Зазначена обставина на думку позивачки порушує її законні права й стала причиною звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з вказаного будинку та відшкодування судових витрат в сумі 2173 грн. 80 коп., пов'язаних з прибуттям у судові засідання. Відповідачі позовні вимоги не визнали і пояснили, що дійсно [PERSON] вирішила купити у позивачки спірний будинок для проживання і сплатила позивачці 17000 грн., після чого разом з дитиною і матір'ю поселились в будинку з дозволу позивачки. Але через тяжкий матеріальний стан виплатити решту вартості будинку 8000 грн. не змогли. Вони не заперечують існування цього боргу і зобов'язуються його сплатити, але просять не виселяти їх з будинку, оскільки іншого приміщення для проживання вони не мають. Представник третьої особи органу опіки та піклування Кудашівської сільської ради в судове засідання не з'явився, про день розгляду справи сповіщений. надав суду висновок, згідно якого вважає недоцільним надання дозволу на зняття з реєстрації, виселення з місця проживання, оскільки [PERSON] є матір'ю одиночкою та іншого житла не має ніж будинок в якому вона проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачі домовились купити у позивачки спірний житловий будинок за 17000 гривень, з яких 14000 грн. виплатили одним разом, та згодом почали поступово виплачувати залишкові 3000 гривень. У грудні 2017 року [PERSON], було виплачено 1500 гривень та запропоновано написати розписку, що до березня 2018 року повну заборгованість за будинок буде погашено, та заборгованість перед нею складає 1500 гривень, проте вона відмовилась. після чого Відповідачі попросили [PERSON] щоб та надала згоду на те щоб їх можна було прописати в будинку. Після чого [PERSON] почала вчиняти систематичні сварки з даного приводу. Потім перестала відповідати на телефонні дзвінки та звернулась до поліції з даних обставин, а згодом і до суду, оскільки факт прийняття нею грошових коштів не признає. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що знає про домовленість між сторонами про придбання будинку за 17 000 гривень та при ньому сторони написали розписки про дану угоду. 14 000 гривень було надано [PERSON] до березня 2017 року та залишкову суму сторони домовились віддати згодом. Оцінивши докази по справі суд вважає встановленим в судовому засіданні, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 квітня 2017 року державним нотаріусом Криничанської державної нотаріальної контори, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 квітня 2017 року, позивачка є власником житлового будинку по [ADDRESS]. 14 квітня 2017 року між позивачкою та [PERSON] фактично був укладений договір купівлі-продажу згаданого будинку, згідно якого позивачка-продавець передала належний їй будинок у власність відповідачці [PERSON]-покупцеві, а остання прийняла будинок і зобов'язалась оплатити його вартість 25000 грн, як те передбачено ст. 655 ЦК України. На підтвердження укладення договору [PERSON] написала розписку про зобов'язання сплатити позивачці до 10 травня 2017 року 18000 грн., після чого оформити документи на будинок. Позивачка стверджує, що вона отримала від [PERSON] аванс в сумі 17000 грн., після чого дала згоду на вселення до будинку [PERSON], її матері [PERSON] та сина малолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідачі проживають в будинку по цей час, і не дивлячись на наданий судом строк решту вартості будинку 8000 грн. позивачці не сплатили і правовстановлюючі документи на будинок не оформили, порушивши тим самими вимоги ст. ст. 692, 209, 210 ЦК України. Тобто на час розгляду справи спірний будинок залишається у власності позивачки. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і право власності є непорушним. За правилами ст. 391 ЦК України позивачка вправі вимагати усунення перешкод в здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Ст. 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №№ 2,4,7,11 до Конвенції. Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року ратифікована Конвенція про права дитини. від 20 листопада 1989 року. Вказані правові акти таким чином є частиною національного законодавства України. Ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений права власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст. 3 Конвенції про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В даному разі суд має вирішувати питання щодо виселення із спірного будинку малолітнього [PERSON], [INFO], право якого на житло захищене ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", яка також зобов'язує органи опіки та піклування здійснювати контроль за додержанням батьками та особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. А орган опіки та піклування Кудашівської сільської ради виходячи з інтересів дитини, у висновку від 02 липня 2018 року вказав, що виселення [PERSON] з будинку буде порушенням його права на житло і вважає недоцільним таке виселення, оскільки мати малолітнього іншого житла не має. Тому суд вважає, що в даному разі задоволення позову потягне за собою порушення права малолітньої дитини на житло, що на думку суду є порушенням суспільного інтересу, захист якого спричиняє необхідність і можливість обмеження права власності позивачки на спірний будинок. Положення ст. 9 Конвенції про права дитини передбачають забезпечення державами-учасницями того, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Обставин, які б свідчили про необхідність забезпечення інтересів малолітнього [PERSON] шляхом розлучення його з матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON], які згідно актів Кудашівської сільської ради від 07 вересня 2017 року, проживають разом однією сім'єю, в судовому засіданні не встановлено, що обумовлює висновок суду про неможливість виселення відповідачів з належного позивачці будинку і узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, викладеній і рішенні у справі «Бушемі проти Італії» від 16 вересня 1999 року, що для кожного з батьків і для дитини спільне проживання становить засадничий елемент сімейного життя, а національні заходи, які заважають цьому, становлять втручання у право, що його захищає стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення «Бронда проти Італії» від 9 червня 1998 року). Спираючись на наведені обставини суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в цілому, що не позбавляє позивачку права у відповідності із ст. 20 ЦК України звернутись до суду з позовом про захист права власності іншим способом. А відмова в задоволенні позову покладає на позивачку обов'язок по сплаті судових витрат як те передбачає ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed