Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на квартиру. Позивачка посилається на те, що вона є дружиною [PERSON], шлюб було зареєстровано 10 червня 2003 року, але фактично вони почали мешкати разом як чоловік та жінка, вести спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет з 1995 року. [INFO] року народився син [PERSON]. 25 жовтня 2002 року подружжя придбало квартиру за адресою: [ADDRESS]. Купівля квартири відбулась за спільні кошти, але набувачем прав за договором купівлі-продажу укладеним 25.1.2010 року став [PERSON]. Позивачка просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що дійсно в 1994 році відповідач познайомився з позивачкою, однак подружніх стосунків між ними не було, стосунки носили виключно характер фізіологічного потягу. В 1996 році відповідачу стало відомо, що позивачка вагітна. В [INFO] народився син, він поселив позивачку та сина в кімнату, яку раніше знімав до себе. В 1997 році відповідач поїхав жити в Росію, там одружився з іншою жінкою. В 2001 році відповідач вернувся проживати в м.Одесу, шлюб розірвав. В 2002 році відповідач придбав квартиру. Ніякого відношення до придбання квартири позивачка не мала, грошових коштів на придбання квартири не давала. Намір розписатися з позивачкою виник в зв'язку з тим, що скінчився шестимісячний строк прибування відповідача в Україні. В позові просить відмовити. Свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що проводив будівельні роботи у квартирі, яку знімали позивачка і [PERSON]; щодо подружніх стосунків інформації немає. Свідок [PERSON] розповіла, що проживала у гуртожитку на [ADDRESS] У цьому ж гуртожитку проживала позивачка, потім проживала там з відповідачем. Згодом вони проживала разом у квартирі на вул. Мачтовій у м. Одесі. Свідок була присутня на новосіллі у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. У судовому засіданні встановлено, що 14 березня 2002 року [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] (а.с. 38). 25 жовтня 2002 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] а.с.11). 10 червня 2003 року [PERSON] та [PERSON] одружилися. (а.с.9) [INFO] року народився [PERSON] -[PERSON]. Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договором між ними. На підставі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приходить до висновку, що позивачкою не доведена обґрунтованість її позиції у справі. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Установлено, що договір купівлі-продажу квартири укладено та нотаріально посвідчено 25 жовтня 2002 року, тобто із цієї дати у [PERSON] виникло право власності на спірну квартиру. Позивачкою не надано до суду ніяких доказів того, що належні їй грошові кошти були використані для придбання спірної квартири. Виходячи з наведеного, не можна застосовувати норми статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання за позивачкою права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами.

Outcome: dismissed