Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовує тим, що 27.06.2008 року він уклав шлюб з [PERSON] та, починаючи з березня 2008 року і по сьогоднішній день вони проживають у [ADDRESS], який є приватною власністю бубусі його дружини - [PERSON] (далі -Відповідачка). На протязі двох з половиною років вони з відповідачкою проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, разом готували іжу, спільно утримували, прибирали та дбали про будинок, тобто користувались та продовжують користуватись її житлом нарівні з нею. Однак, починаючи з грудня 2010 року по сьогоднішній день, [PERSON] штучно створює такі умови проживання за яких проживати однією сім'єю не можливо. У зв'язку з цим, вони проживають разом у будинку, але без ведення спільного господарства. Дії відповідачки щодо приниження його честі та гідності проявляються у провокуванні скандалів з ним, поширенням про нього неправдивої інформації сусідам, розповідаючи їм, що начебто він неодноразово принижував її, ображав нецензурною бранню, погрожував їй фізичною розправою та нанесенням тілесних ушкоджень. [PERSON] з надуманих нею причин всіляко перешкоджала їм у користуванні їхніми речами, побутовими приладами, пересуванню по території домоволодіння. Але суттєвим приниженням честі та гідності стали звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу начебто скоєння ним правопорушень по відношенню до неї. Але, жодна з заяв відповідачки не знайшла свого підтвердження в перевірках органами МВС України в Дніпропетровській області, а є лише наклипом. Так, з відповіді Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 26.06.2012 року вбачається, що факти перелічені в листі [PERSON] від 21.06.2012 року за № С-1027-П не підтвердились, так як при опитуванні мешканців вул. Інгулецька у м. Кривому Розі, останні пояснили, що ніколи не бачили щоб [PERSON] вчиняв відносно [PERSON] дії фізичного чи психологічного характеру, але вони неодноразово були свідками як [PERSON] безпідставно писала на нього заяви в яких викладені неправдиві факти. Також, приблизно в червні 2011 року від свого керівництва позивач дізнався, що [PERSON] було написано заяву до прокуратури м. Кривого Рогу згідно якої, він начебто погрожував кобурою пістолета з метою заволодіння її майном. За даним фактом ДІМ Центрально-Міського РВ було відмовлено в порушенні кримінальної справи. У вересні 2011 року донькою відповідачки [PERSON] було викликано дільничного інспектора Центрально-Міського РВ, якому повідомила, що начебто [PERSON] здійснив напад на [PERSON], однак, в цей час, він разом зі своєю донькою знаходився по вул. Орджонікідзе у м. Кривому Розі, у власному автомобілі, та зустрічав дружину з роботи. Коли вони повернулись додому, то вже був дільничний, який опитував [PERSON]. По даному факту було проведено перевірку представником Криворізького відділу ДСО УДСО при ГУМВС України в Дніпропетровській області. Своїми діями, які полягають у розповсюдженні про нього неправдивої інформації сусідам, знайомим, правоохоронним органам, відповідачка завдала позивачу чималої моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, а саме приниженні, ущемленні честі, гідності та інших негативних явищ, що призвели до порушення його нормального психічного стану. Неправомірна діяльність [PERSON] викликала у позивача душевні страждання різного ступеня і частково позбавила психічного благополучення. Через постійні сварки та наклепи він постійно переживає емоційні стреси, хронічну втому, погіршення самопочуття, настрою, зниження життєвих сил та енергії, не може зосередитись на роботі. Суттєво погіршились його стосунки з оточуючими, рідними та близькими людьми, оскільки нерідкі нервові зриви. Оскільки [PERSON] неодноразово писала до прокуратури та правоохоронних органів наклепи на нього, що начебто він скоював злочини та правопорушення, в позивача почались проблеми на роботі, а саме: він не міг просуватись по кар'єрній дробині, що призвело до того, що він почуває себе безсильним та безпомічним перед обставинами, які склались. Відповідачці він нічого поганого не зробив і не розуміє навіщо вона поширює неправдиву інформацію, таким чином вона вчиняє дії направлені на знищення його сім'ї. Також, наслідком її дій є зростання малолітньої доньки у постійному стресі. На підставі вищевикладеного, позивач просить зобов'язати [PERSON] спростувати відомості та інформацію, яку вона розповсюджувала та яка не відповідає дійсності і порочить його честь та гідність, шляхом прилюдного вибачення перед ним у присутності колективу Криворізького відділу ДСО УДСО при ГУМВС України в Дніпропетровській області та стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду у розмірі 20000 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка та її представник проти пред'явлених вимог заперечували, як безпідставних, оскільки наміру принижувати позивача, у [PERSON] не було, вона зверталась до правоохоронних органів лише з метою захистити себе від неправомірних дій з боку [PERSON]. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що їм, зі слів позивача, відомо про те, що [PERSON] на протязі трьох років розповсюджує неправдиву інформацію відносно [PERSON], у зв'язку з чим в нього виникало пригнічене самопочуття, поганий настрій, що призводило до виникнення проблем в сім'ї та на роботі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є донькою [PERSON], проживає вона за іншою адресою, а [PERSON] проживає разом з [PERSON]. Їй відомо, зі слів матері, що [PERSON] неодноразово ображав її, погрожував фізичною розправою та завдавав їй тілесних ушкоджень, проте свідком цих подій вона не була. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до своєї гідності та право спростувати недостовірну інформацію про себе, а також на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Підставою свого позову позивач визначив приниження з боку відповідачки його честі та гідності та в обґрунтування цього послався на такі її дії: провокування скандалів з ним, поширенням про нього неправдивої інформації сусідам, розповідаючи їм, що начебто він неодноразово принижував її, ображав нецензурною бранню, погрожував їй фізичною розправою та нанесенням тілесних ушкоджень, звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу начебто скоєння ним правопорушень по відношенню до неї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Згідно вимог п. 17 цієї ж Постанови на позивача покладається обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов. Проте позивач має право подати докази невідповідності дійсності таких відомостей. В судовому засіданні встановлено, що надіслання [PERSON] до правоохоронних органів інформації щодо [PERSON], яка містить відомості, що стали підставою для проведення перевірки відносно позивача, не мало на меті поширення недостовірної інформації, а було лише способом захисту прав та інтересів відовідачки [PERSON] Згідно з п. 16 Постанови Пленума Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, де, зокрема, зазначено, що "звернення громадянина до правоохоронних органів про захист своїх прав від неправомірних дій інших осіб, у тому числі показання свідка під час попереднього слідства, не може вважатись поширенням неправдивих відомостей". До наданих в судовому засіданні пояснень свідків суд відноситься критично, оскільки вони є суб'єктивними, так як жоден зі свідків не був присутнім при обставинах, якими позивач обгрунтовує свої вимоги. У зв'язку з наведеним суд вважає, що немає фактів, які б доводили, що дії відповідачки були цілеспрямованою дією з метою принизити честь та гідність. За таких обставин дії відповідачки щодо поширення таких відомостей не можуть розцінюватись як поширення неправдивих відомостей. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не довів суду фактів, на підставі яких можливо було б стверджувати про приниження з боку відповідачки честі та гідності. Крім того, відповідно п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України 27.02.2009 N 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідачки, не надав доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачки та начебто завданою шкодою. Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed