Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Королівська селищна рада Виноградівського району. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS]. Право власності на будинок підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. 09.02.1991 року відповідач уклав шлюб з позивачем, який почав проживати з останньою в її будинку, як член сім'ї, та був зареєстрований за вказаною адресою. 09.08.2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Після чого позивач неодноразово просила відповідача покинути займане ним приміщення належного їй будинку. Як зазначає позивач відповідач продовжує проживати в позивачки будинку, не допускає її до власності, продає речі з будинку, зловживає алкогольними напоями. Позивач за таких умов змушена жити в мами. Такі обставини та той факт, що відповідач відмовляється покинути безпідставно займане приміщення створює суттєві порушення права власності, яке є непорушним. 22.01.2014 року Виноградівським районним судом було винесено рішення, яким останній було відмовлено в задоволенні позову про виселення та зняття з реєстрації відповідача, підставою відмови було те, що відповідач має право на вказаний будинок, оскільки він мав право на спільне майно подружжя. На даний момент з дня розірвання шлюбу пройшло вже більше 6 років, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідач не звертався з позовом про поділ спільного майна подружжя, хоча знав про те, що будинок перебуває у позивача власності, у зв'язку з чим остання вважає, що відповідачем пропущено строки позовної давності, щодо вимоги про поділ майна подружжя, будинок зареєстрований на ім'я позивача, на даний момент відповідач немає жодного права на вказане майно. Відповідач перешкоджає позивачці користуватися своїм майно, без жодних на те законних підстав займає приміщення літньої кухні, обмежуючи її право користування. Також позивач зазначає про обов"язковість врахування при вирішення даного спору правову позицію, викладену у Постанові ВСУ від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цc14. Представник позивача в судовому засіданні обставини та вимоги позову підтримала. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що будинок належний позивачу він добудовував за час шлюбу з нею. Жодним чином не порушує права позивача на проживання та користування спірним будинком. Речі з будинку він не продав. Іншого житла в нього не має. Представник третьої особи про розгляд справи повідомлений наленжним чином, в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.02.1991 року по 09.08.2010 року (а.с.10). 04.02.1992 року [PERSON] подарувала [PERSON] недобудований житловий будинок 62 % готовності в [ADDRESS] (а.с.7). Згідно свідотцва про право власності на нерухоме від 10.05.2006 року даний житловий будинок рахується за [PERSON] (а.с.6). Дане свідоцтво видано позивачу на підставі рішення виконкому Королівської селищної ради від 23.09.2004 року № 72. З наведеного вбачається, що отриманий позивачем в дар житловий будинок 62 % готовності добудований позивачем та відповідачем за час перебування їх у шлюбі. Земельна ділянка для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку на підставі Деражвного акту на право власності від 02.12.2008 року належить позивачу, який їй видано на підставі рішення сільської ради від 19.06.2007 року (а.с.8). Відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК Кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Зазначені обставини встановлені судовим рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22.01.2014 року, і такі доказуванню не підлягають, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України (а.с.38-39). Обставина позову про пропуск відповідачем строку звернення до суду про поділ майна є безпідставною. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуваний судом не відноситься до категорії поділу спільного майна, а отже посилання на такі обставини позивачем є безпідставними. Згідно з положеннями ст.ст. 319 ч.1, 321 ч.1, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак, у ст. 156 ЖК України зазначено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, а у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. В судовому засіданні не встановлено жодного доказу на підтвердження обставин про порушення відповідачем прав позивача щодо володіння, користування, розпоряджання спірним житловим будинком. Також судом не встановлено підстав для застосування до даних правовідносин ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач як на час завершення будівництва спірного будинку, на час розірвання шлюбу, після його розірвання і по теперішній час проживає у спірному будинку та право на проживання у ньому не втратив. Реєстрація місця проживання та факт постійного проживання відповідача сторонами не оспорюється, підтверджується відомостями з ВГІРФО Виноградівського РВ (а.с.17). Правову позицію викладену у Постанові ВСУ від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цc14 про право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, суд при вирішенні даного спору не враховує, оскільки ця правова позиція стосується правовідносин, які є відмінними від вирішуваного судом спору у даній справі. Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог та на підставі наявних і ній доказів суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed