Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Представник [PERSON] [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Публічого акціонерного товариства комерційний банк Надра в особі Центрального відділення Івано-Франківського регіонального управління філії ПАТ КБ Надра про визнання кредитного договору №1606/2008 від 18.07.2008 року недійсним. Позовні вимоги мотивував тим, що кредитний договір №1606/2008 від 18.07.2008 року, який укладений між сторонами укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема всупереч ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком при укладенні договору позивача не було письмово повідомлено про істотні умови кредитного договору, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. При укладенні кредитного договору позивачем не отримано жодного графіку погашення кредиту, у звязку з чим позивач не отримав чіткої інформації щодо розміру щомісячного платежу. Крім цього, в самому кредитному договорі навіть не йде мова про графік погашення кредиту. Не надаючи графік погашення кредиту за кредитним договором, відповідач порушив право позивача як споживача на оцінку ризиків щодо укладення кредитного договору. Такі дії відповідача викликають у позивача на даний час підстави сумніватися в добросовісності здійсненого банком розрахунку щомісячного платежу за кредитом та свідчать про введення відповідачем позивача в оману щодо істотних умов кредитного договору. Також зазначив, що значна частина умов кредитного договору є несправедливими та дискримінаційними. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Представники позивача, позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримали з мотивів викладених в позовній заяві, просили задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки, згідно кредитного договору сторонами визначено розмір щомісячного платежу, який включає відсотки за користування кредитними коштами, строки його виконання. Жодного графіку погашення кредитного договору вказаним договором не передбачено. Крім цього, позивач завчасно був ознайомлений з умовами кредитного договору і погодився із ними, що свідчить підписання спірного кредитного договору. Відповідно до ч.6 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, позивачем до лютого 2015 року проводилось виконання умов кредитного договору, а отже, позивач прийняв та розумів умови кредитного договору. Жодних дій зі сторони відповідача, що введення в оману позивача при укладенні кредитного договору вчинено не було. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 18.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1606/2008, відповідно до якого банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 20 000,00 доларів США на споживчі цілі на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, а позичальник зобовязався належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах зазначених в Договорі, а саме 15,99% річних. Позичальник зобовязаний повернути кредит до 18 липня 2023 року (а.с.10, 11). Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Як зазначено в п. 5 вказаної вище Постанови, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку посилається позивач, як на правове обґрунтування позовної вимоги, передбачено що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач був ініціатором укладення договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови. В судовому засіданні представник відповідача повідомив, що позивач у випадку незгоди із умовами кредитного договору міг викласти своє бачення певних пунктів кредитного договору та подати їх на розгляд відповідачу. [PERSON] при укладенні кредитного договору ознайомився з усіма умовами кредитування, що підтверджується підписами Позичальника на кредитному договорі №1606/2008 від 18.07.2008 року (а.с.10, 11). Згідно п. 3.3.2. кредитного договору визначено, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 297,22 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п.3.3.2. цього договору, щомісячно до 20-го числа поточного місяця (п.3.3.3) (а.с.10 зворот). Жодним пунктом кредитного договору не передбачено наявність графіка погашення кредитного договору. Крім цього, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. Відповідно до п. 3 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Таким чином, розміри усіх можливих платежів передбачені кредитним договором. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представників позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника є надуманими, а їх посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки, [PERSON] ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи представників позивача, що спірний договір укладений на несправедливих умовах. Крім цього, згідно укладеного кредитного договору позивач [PERSON] отримав грошові кошти. З часу отримання коштів і до лютого 2015 позивач виконував умови кредитного договору, здійснював платежі навіть у більшому розмірі ніж було передбачено п.3.3.2. Кредитного договору, а отже, умови кредитного договору для нього були зрозумілими. Слід зазначити, що ч.6 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Однак, позивач таким наданим йому правом не скористався, а отже погоджувався з умовами підписаного ним кредитного договору.; 2. oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторонами не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін.; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивач [PERSON] був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив.; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Факт підписання кредитного договору сторонами, що є підставою вважати, що договір укладений у письмовій формі сторонами не оспорюється; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав позивачу кошти, а останній їх отримав, що визнано сторонами спору; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, кредитний договір укладений 18.07.2008 року між сторонами та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як зазначено у п. 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч. 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 цієї ж статті нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Разом з тим, обґрунтовуючи позов про визнання договору недійсним, позивач не навів достатніх підстав, за яких суд міг дійти до висновку про здійснення банком нечесної підприємницької практики в розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Представниками позивачки не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо позивачки. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4, 5, 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. ст. 5, 16, 23, 204, 203, 215, 509, 526, 628, 629, 638 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed