Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] померла її прабабуся - [PERSON] . Після смерті якої відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті остання не залишила. До складу спадщини увійшла земельна ділянка загальною площею 5,25 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Високобайрацької сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області. Крім того, зазначила, що її мати 20 листопада 1998 року уклала шлюб з [PERSON] . На той час, будучи підлітком, не знаходила порозуміння в родині, а тому з червня 2001 року переїхала на постійне місце проживання до своєї прабабусі [PERSON] , яка на той час проживала одна. З червня 2001 року і по день смерті, тобто до [INFO] , [PERSON] піклувалася про неї, матеріально забезпечувала її всіма необхідними предметами для існування та навчання (від продуктів харчування до іграшок та шкільного приладдя). Також, зазначила, що вона як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого не менше одного року до дня його смерті, звернулася до приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Флоренко С.К. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, проте отримала роз`яснення за №66/01-16 від 16.06.2020 року щодо неможливості оформлення спадкових прав з огляду на відсутність у спадковій справі всіх необхідних документів. Таким чином, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, тому вона і звернулася до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні спадкодавця з метою приєднання до спадкоємців першої або другої черги за правилами ЦК УРСР, який був чинним на час відкриття спадщини. Представник заявника - адвокат Бойко З.С. в судове засідання не з`вилася, надала суду заяву, в якій вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду клопотання, в якому заявлені вимоги визнала та просила проводити розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд дійшов висновку, що вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного чи окремого провадження. Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК). Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою їх є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових стан громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. Так, судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , про що В-Байрацькою сільською радою Кіровоградського району Кіровоградської області складено актовий запис за №8 (а.с.5). [PERSON] доводилася матір`ю [PERSON] (на рос. мові), що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого В-Байрацькою сільською радою Кіровоградського району Кіровоградської області, про складено актовий запис за №30 (а.с.6). [PERSON] , в свою чергу, доводився батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Високобайрацьким ДРАЦС Кіровоградського району, про що складено актовий запис за №13. [PERSON] доводиться матір`ю заявнику [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого В-Байрацькою сільською радою Кіровоградського району, про що складено актовий запис за №12. 03 листопада 2009 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Трепівською сільською радою Знам`янського району Кіровоградської області актовим записом за №08. У шлюбі заявник набула прізвище « [PERSON] ». Як вбачається з роз`яснення приватного нотаріуса Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Флоренко С.К. за №66/01-16 від 16.06.2020 року, [PERSON] звернулася з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , на земельну ділянку загальною площею 5,25 га кадастровий номер 35222582100:02:000:0096 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Високобайрацької сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області та яка належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-КР №042084, виданого Високобайрацькою сільською радою 01.03.2002 року (а.с.8). Проте, видати свідоцтво про право на спадщину не вбачається можливим у зв`язку з відсутністю, зокрема, підтвердження наявності підстав для закликання [PERSON] до спадкування після смерті [INFO] [PERSON] . В порядку підготовки справи до розгляду, ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.07.2020 року у державного нотаріуса Кропивницької районної державної нотаріальної контори було витребувано інформацію про коло осіб, які зверталися із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] та про коло осіб, які отримали свідоцтво про право на спадщину. На виконання ухвали, 28 липня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь Кропивницької районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області за №583/01-09 з якої вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася, заяв про прийняття спадщини та відмову у прийнятті спадщини, відповідно, не надходило. Надано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (а.с.19). Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03.09.2020 року у приватного нотаріуса Кропивницького нотаріального округу було витребувано інформацію про коло осіб, які зверталися із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] та про коло осіб, які отримали свідоцтво про право на спадщину. На виконання ухвали, 23.09.2020 року на адресу суду надійшла відповідь за №99/01-16 з якої вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася, надано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (а.с.42). Відповідно до п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР 1963 року, чинної на час відкриття спадщини, встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", чинної на час відкриття спадщини, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину необхідно, щоб утриманець був непрацездатним на день смерті спадкодавця і перебував на утриманні останнього незалежно від родинних чи шлюбних відносин з ним (ст. 531 Цивільного кодексу України (ЦК) не менше одного року. При цьому суд відзначає, що в роз`ясненні нотаріуса зазначено, що спадковим майном після смерті [PERSON] є земельна ділянка загальною площею 5,25 га кадастровий номер 35222582100:02:000:0096 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Високобайрацької сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області та яка належить спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-КР №042084, виданого Високобайрацькою сільською радою 01.03.2002 року, проте заявником не надано жодного документу, який би підтверджував наявність у спадкодавця права власності на вказане майно. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 своєї Постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - суд повинен навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1)письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Згідно ст.77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного, надаючи аналіз дослідженим доказам, суд доходить висновку про недоведеність факту перебування заявника [PERSON] на утриманні [PERSON] , яка померла [INFO] , в період з червня 2001 року до день смерті спадкодавця. При цьому суд відзначає, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що заявник перебувала на утриманні [PERSON] , а остання, в свою чергу, піклувалася про онуку та повністю утримувала її, та такий спосіб забезпечення був основним та єдиним джерелом існування заявника враховуючи те, що заявник має матір, яка на той час була працездатною та, відповідно до матеріалів справи, не ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини. Таким чином, за відсутності достатніх доказів на підтвердження того факту, що допомога з боку [PERSON] , яка померла [INFO] була постійним і єдиним джерелом існування заявника [PERSON] в період з червня 2001 року по [INFO] , факт перебування заявниці на утриманні [PERSON] є недоведеним, а тому заява задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed