Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користування та розпорядженні власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.04.2004 року між ним та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Після набуття права власності на квартиру [ADDRESS] позивач не має можливості користуватися нею належним чином, оскільки у 2007 році надав дозвіл відповідачу на реєстрацію місця проживання у даній квартирі; водночас відповідач тривалий час за вказаною адресою не проживає. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди йому у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом позбавлення відповідача права користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та місце судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, що свідчить про наявність підстав для розгляду даної справи у його відсутність у заочному порядку. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22.04.2004 року, укладеним між ним та [PERSON], посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончар Т.В. Як встановлено судом, відповідач був зареєстрований у спірній квартирі у 2007 році за згодою власника квартири; [PERSON] тривалий час не проживає у даній квартирі, зв'язку із ним позивач не має; викладене зумовлює перешкоди для позивача у реалізації ним прав власника щодо квартири. Наявним у матеріалах справи актом про фактичне проживання мешканця квартири встановлено, що відповідач із моменту його реєстрації у вказаній квартирі, 26.06.2007 року, у ній ніколи не проживав. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право користування є складовою частиною права власності на майно та припиняється автоматично з припиненням права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з наведених вище норм законодавства, право власності позивача на квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, відповідач створює позивачу перешкоди у здійсненні ним свого права користування та розпорядження своїм нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати квартиру за власником розсудом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved