Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

[PERSON] (далі-Позивач) звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами до Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті останнього відкрилася спадщина, яка складалася із права власності на житловий будинок та господарські споруди, що були розташовані за адресою: [ADDRESS] . За життя батько склав заповіт за яким заповів житловий будинок та господарські споруди, що були розташовані за адресою: [ADDRESS] , позивачу. Позивач своєчасно прийняла спадщину звернувшись із відповідною заявою до державної нотаріальної контори. Однак державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю у позивача оригіналу документів, які підтверджували право власності на будинок із господарськими спорудами. Відповідач надав до суду письмове клопотання, в якому не заперечував проти позовних вимог. Відзив не надавав. Треті особи письмових пояснень суду не надали. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи-Чернігівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа- [PERSON] в судове засідання не з`явися, заяв та клопотань не надав. Третя особа- [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти позову. Вислухавши думку присутньої третьої особи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, надавши їм оцінку, суд доходить до наступних висновків. Так, 08.05.2019 помирає [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть, виданим Комунарським районним у місті Запоріжжя відділом реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області від 20.06.2019. Померлий [PERSON] був батьком позивача згідно свідоцтва про народження, виданим Стульневським сільЗАЦС Чернігівського району Запорізької області від 17.07.1951 та свідоцтва про одруження, виданим Балабинською селищною радою Запорізького району від 20.02.1970 відповідно до якого позивач при одруженні змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». За життя [PERSON] склав заповіт від 19.09.2017, який був посвідчений в.о.старости Стульневського старостинського округу Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області. Згідно змісту заповіту [PERSON] заповів позивачу належний йому на праві власності житловий будинок, який був розташований за адресою: [ADDRESS] . На вищезазначений будинок був складений технічний паспорт від 19.07.1994 із зазначенням власника будинку [PERSON] та видане Чернігівською районною радою народних депутатів свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок від 12.09.1994. Того ж дня право власності було зареєстровано в Пологівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 112, що підтверджується відміткою в свідоцтві на право особистої власності на житловий будинок. 07 липня 2019 року позивач звернулася до Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітами. Окрім позивача спадкоємцями після померлого [PERSON] були також [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи №15/19 від 21.06.2019. В [PERSON] о. державного нотаріуса Чернігівської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] у зв`язку із втратою «всіх документів», що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.08.2019. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частитною1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже з аналізу вказаних положень ЦПК України випливає, що передумовою звернення особи до суду є порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів будь-ким іншим. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.ст.1217,1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В статті 1233 ЦК України розтлумачено поняття заповіту, яким є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст.297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Статтею 4 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус має право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Згідно п.2 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус є державним реєстратором. Відповідно до п.3 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, яким також є нотаріус, під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п.6 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; На виконання ч.2. ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №1127 від 25.12.2015 (в редакції постанови №553 від 23.08.2016), якою затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно п.66 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. При цьому, відповідно до п.53 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію якого проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія. Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. З системного аналізу вищезазначених положень законодавства випливає, що позивач у разі втрати ним оригіналу свідоцтва про право власності на житловий будинок, який належав померлому повинна була отримати дублікат такого свідоцтва. У разі ж неможливості отримати дублікат з об`єктивних причин та подати такий дублікат нотаріусу, нотаріус в такому випадку повинен був, у разі відсутності даних в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, скористуватися інформацією, яка містилася на паперових носіях в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації. Під час розгляду справи позивач не надав жодних доказів того, що він був позбавлений можливості отримати дублікат свідоцтва про право власності на житловий будинок, зокрема доказів щодо відмови у видачі такого дублікату відповідним органом. Більше того, навіть втрата оригінала свідоцтва про право власності на житловий будинок, який належав померлому не перешкоджала видати свідоцтво про право на спадщину на цей будинок. Так, під час розгляду справи встановлено, що право власності за померлим було зареєстроване згідно діючого на той час законодавства в Пологівському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить запис у свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 12.09.1994. Однак нотаріус не скористався відомостями, які містилися в БТІ на паперових носіях, не витребовував такі відомості з БТІ, про що свідчать матеріали спадкової справи №15/19 та безпідставно відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через нібито втрату «всіх документів». Крім того, слід зауважити, що позивач звернувся до суду про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, а до нотаріуса звертався за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно змісту постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 02.08.2019. Таким чином, позивач не зміг отримати свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] не через втрату оригіналу свідоцтва про право власності, а через недбале виконання службового обов`язку відповідним нотаріусом. В свою чергу суд не повинен підміняти та виконувати функції органів нотаріату. Позивач не позбавлений можливості оскаржити відмову у вчиненні нотаріальної дії, в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину та отримати у власність житловий будинок зареєструвавши відповідне право на нього згідно діючого законодавства. Підстав для судового захисту прав позивача у формі визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування не встановлено. За таких обставин суд доходить до висновку, що в позові слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed