Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

20.10.2016 року позивач [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду із позовом до Солоницької сільської ради Козельщинського району Полтавської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 22 серпня 2000 року будівельсвинарників, за інв. № 167, 1960 року будівництва, вартістю 5 500,00 грн., та за інв. № 169,1990 року будівництва, вартістю 190 284,00 грн., який укладений між КСП «Солоницьке» та [PERSON], про визнання за [PERSON] право власності на виробничу будівлю: свинарник, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] площею 1954,80 кв.м; свинарник, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], площею 673,82 кв.м. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона працювала КСП «Солоницьке» на посаді економіста з 1984 по 1994 року. У 2000-2002 роках відбувалася реорганізація колективних сільськогосподарських підприємств у підприємства інших організаційно-правових форм. При реорганізації КСП «Солоницьке», було виділено такі групи, складеноструктуру основних засобів виробничого призначення КСП «Солоницьке», виділено майнона погашення кредиторської заборгованості, резервного фонду і розподіл пайового фонду. На погашення кредиторської заборгованості, було виділено будівлі свинарників в с. Шевченки, Козельщинського району:за інв. № 167, побудованої і введенної в експлуатацію у 1960 році, вартістю 5500,00грн., та заінв. № 169, побудованої і введеної в експлуатацію у 1990році, вартістю 190 284,00грн. 22.08.2000 року між позивачем та КСП «Солоницьке», було укладено відповідний договір купівлі-продажу, при цьому було сплачено кошти до каси підприємства в сумі 195 784,00 грн., що підтверджується квитанцією про отримання коштів, а також актом приймання - передачі придбаних будівель свинарників. Далі, позивач в позові зазначила, що згідно норм чинного на час укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу, а саме Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, вимоги щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації аналогічних договорів були відсутні. Весь цей час вона безперешкодно та відкрито користуюється вищезазначеними будівлями і використовую їх у господарській діяльності. Будь-яких претензій з боку інших осіб немає. Предметом позовної заяви є визнання вищезазначеного договору дійсним та відповідно визнання права власності на будівлі свинарників. Зазначені об'єкти нерухомості будувалися господарським способом у 1960-1990роках минулого століття і використовувались без належного їх оформлення у органах реєстрації, так як вони входили до колхозного двору, а тому первісної їх реєстрації в органах БТ1 не відбулося. На даний час КСП «Солоницьке», як юридична особа, ліквідоване, його не існує. Також, позивачем в позові зазначено, що реалізувати своє право щодо реєстрації прав на вищевказане нерухоме майно вона не має можливості, оскільки вищезазначений договір не посвідчено нотаріально. Позивач в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки в судове засідання, суд не повідомила. Представник позивача позов підтримав та прохав задовольнити, оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо. Відповідач в судове засідання не з'явився, але направив листа згідно якого вбачається, що позов позивача визнає та прохає задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та вивчивши письмові докази по справі, встановив наступне. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 22 серпня 2000 року між позивачем [PERSON] та представником в особі заступника директора КСП «Солоницьке» [PERSON] укладено договір купівлі-продажу. Предметом зазначеного договору купівлі-продажу є будівлісвинарників за інвентаризаційним № 167, 1960 року будівництва, вартістю 5 500,00 грн., та за інвентаризаційним № 169,1990 року будівництва, вартістю 190 284,00 грн. Згідно до ст. 86 ЦК України (в редакції 1963 року) вбачається, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно до ст. 225 ЦК України (в редакції 1963 року) вбачається право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Суд звертає увагу на те, що представником позивача не надано до суду жодного письмового доказу про те, що вищезазначені об'єкти нерухомості належали на праві власності КСП «Солоницьке». Також, суд звертає увагу на те, що представником позивача не надано до суду жодного письмового доказу, що 22 серпня 2000 року заступник директора КСП «Солоницьке» [PERSON] мав повноваження на укладення договору купівлі-продажу. Отже, з врахуванням вищевикладеного суд вважає, що позов позивача не підлягає до задоволенню, оскільки суд позбавлений можливості перевірити законність продажі майна, а також встановити, що майно, яке було визначено в договорі купівлі-продажу, належало саме КСП «Солоницьке», а представник тобто заступник директора мав право вчиняти дії щодо продажу вищезазначених об'єктів нерухомості. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed