Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та виселення з будинковолодіння зі зняттям з реєстрації по місцю проживання. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до рішення Верховинського районного суду від 15.04.2014 року залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.08.2014 року за нею визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] та в установленому порядку зареєстровано це право реєстраційною службою Верховинського районного управління юстиції, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2014 року. Іншого нерухомого майна в її володдінні і користуванні немає. Проте на даний час онукою [PERSON] порушується її право власності на будинковолодіння, яка використовує для свого проживання та проживання малолітньої дочки частину житлового будинку, не допускає до окремих приміщень, що позбавляє її права в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм будинком. З ініціативи відповідачки протягом тривалого часу між ними постійно виникають конфлікти. Зокрема, тільки на підставі ухвали Верховинського районного суду від 08.01.2014 року працівники ОКП "Коломийське МБТІ" отримали можливість провести технічну інвентаризацію будинковолодіння. Також протягом тривалого часу вона не може приватизувати присадибну ділянку, оскільки відповідач заявляє претензії на частину її нерухомого майна. Відповідач відмовляється виселетися зі спірного житла та чинить перешкоди в реалізації нею свого права власності на будинковолодіння, так як позбавляє її права користуватися належним майном в повному обсязі. Вважає, що таке порушення може бути усунуте шляхом виселення відповідача зі спірного будинку та зняття її з місця реєстрації. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, суду пояснила, що відповідачку зареєстровано в належному їй будинковолодінні в 2004 року з її згоди. Однак протягом останніх кількох років між ними виникають конфліктні ситуації і на даний час вона не бажає проживати разом з [PERSON], оскільки остання не допускає її до користування кімнатою, коридором та кладовою у належному будинку, перешкоджає приватизувати земельну ділянку. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила, суду пояснила, що в спірному будинковолодінні зареєстрована і проживає з 2004 року за заявою самої позивачки. З того часу вона разом із бабусею бере участь в утриманні господарства в належному стані, витратила значні кошти на ремонт будинковолодіння та покращення благоустрою господарства. Також разом з нею зареєстрована і проживає її малолітня дочка [PERSON], 2014 року народження. Іншого житла у них немає. Ніяких перешкод позивачу у користуванні належним їй нерухомим майном вона не чинить, просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Маротчак М.Ю. в судовому засіданні заявила, що оскільки в позовній заяві не ставиться вимога про виселення малолітньої дитини, вона при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] з часу проживання в господарстві своєї бабусі [PERSON], а також її родичі провели значні ремонтні роботи житлового будинку та благоустрій території господарства. Їм відомо, що перешкоди у користуванні будинковолодінням інколи чинила [PERSON] [PERSON], а не навпаки. Заслухавши поясненя сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як членам колишнього колгоспного двору належало будинковолодіння [ADDRESS] 10 лютого 2009 року [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину цього будинковолодіння. Рішенням Верховинського районного суду, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.08.2014 року за [PERSON] визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] з підстав належності 1/2 частки на праві спільної сумісної власності та 1/2 частки в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON].(а.с.7-16). Право власності на дане будинковолодіння в установленому порядку зареєстровано за [PERSON] реєстраційною службою Верховинського районного управління юстиції, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.09.2014 року(а.с.17,18). З 2004 року зі згоди [PERSON], яка на той час була головою та фактичним співвласником господарства в с.Гринява за особовим рахунком [NUMBER] було зареєстровано її онуку [PERSON], яка перейшла проживати в це господарство і постійно проживає в ньому по даний час, іншого житла немає, що стверджується довідками виконкому Гринявської сільської ради Верховинського району за вих.№124 від 02.02.2015 року, за вих.№347 від 23.03.2015 року, за вих.№355 від 26.03.2015 року, , випискою з погосподарської книги за вих.№353 від 25.03.2015 року (а.с.27,43-46)., а також ці обставини підтверджено також в судовому засіданні самою позивачкою. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Украни ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В заявленому позові [PERSON] зазначає, що вона як власник будинковолодіння бажає усунути перешкоди в користуванні своїм майном шляхом виселення відповідача з належного їй на праві власності будинковолодіння. Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку врегульовано ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини першої ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Підстави і порядок припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянину, розірвання договору за вимогою наймодавця, виселення наймача із жилого приміщення врегульовано ст.ст.168,169 ЖК України. Отже, враховуючи те, що [PERSON] вселилась до спірного будинковолодіння правомірно зі згоди власника та на даний час проживає в ньому на законних підставах то позивач, заявивши вимогу про її виселення повинен обгрунтувати підставність цієї вимоги з посиланням на норми ЖК України. Однак позивач [PERSON] в судовому засіданні не навела жодної правової підстави, передбаченої ЖК України для виселення відповідача [PERSON] та навіть не зазначила на яких правах відповідачка вселилась та проживає у належному їй житловому будинку, зокрема в якості члена її сім'ї чи наймача частини житлового приміщення. Крім цього позивачем не доведено належними доказами той факт, що [PERSON] неправомірними діями чинить перешкоди у користуванні належним їй на праві власності будинковолодінням. Також в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в 2014 році народила дочку [PERSON], яка разом із матір'ю зареєстрована і проживає у спірному будинковолодінні. Позивач достовірно знаючи, про цей факт, заявила позовну вимогу про виселення тільки [PERSON], не обгрунтувавши при цьому цю вимогу, з урахуванням вищенаведеної обставини, хоча частиною 4 статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за їх необгрунтованістю. На підставі ст.ст. 9, 116, 150, 156, 157, 168-170 Житлового кодексу України, ст.ст. 16,29, 317, 319, 321, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed