Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

У квітні 2014р. позивач звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій поставлено питання про визнання недійсним договору поруки №014/0983/73/59094/1 від 12.11.2008р., укладеного між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона з 22.09.2007р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Проте, у січні 2013р. їй стало відомо, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.01.2013р., позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором №014/0983/73/59 від 10.08.2007р. було задоволено. Як вказує позивач, вказана заборгованість була солідарно стягнута з [PERSON] за рішенням суду, на підставі договору поруки №014/0983/73/59094/1 від 12.11.2008р., укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] задля забезпечення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором №014/0983/73/59 від 10.08.2007р. Позивач посилаючись на те, що вона будучи дружиною [PERSON] будь-якої згоди на укладення між відповідачем та її чоловіком [PERSON] договору поруки не надавала та їй, взагалі не будо відомо про те, що такий договір поруки було укладено, а також, враховуючи те, що вказаний договір поруки фактично створює обов'язки не лише для її чоловіка [PERSON], а й для неї самої, оскільки для погашення заборгованості перед відповідачем, останній має право звернути стягнення на майно поручителя, яке є спільною сумісною власністю подружжя, просила на підставі ст.60,61,65 Сімейного кодексу України, ст.369 Цивільного кодексу України визнати договір поруки недійсним. В судове засідання позивач не з'явилася, повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі, просила з підстав, викладених у ньому, його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, сповіщений належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомляв, заперечень на позов не надавав та не просив слухати справу за його відсутністю. Треті особи в судове засідання не з'явилися, сповіщені належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. У відповідності до вимог ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечувала позивач. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.08.2007р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач) та [PERSON] (третя особа 1/боржник) було укладено кредитний договір №014/0983/73/59094 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 50000,00 доларів США, строком на 84 місяці з 10.08.2007 по 10.08.2014рр., зі сплатою 13,50% річних (7-8). В забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором, 12.11.2008р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] (третя особа2/поручитель) було укладено договір поруки №014/0983/73/59094/1 (далі - договір поруки), відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника, що зазначені в п.1.3 цього договору, які виникають з умов кредитного договору (а.с.5-6). Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата Договору) і діє до повного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі. Також, з наявних матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.01.2013р. позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0983/73/59094 від 10.08.2007р., звернення стягнення на рухоме майно задоволено. Стягнуто солідарно за кредитним договором №014/0983/73/59094 від 10.08.2007р. з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 50906,37 доларів США, що становить в еквіваленті по курсу НБУ - 406706,26грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0983/73/59094 від 10.08.2007р., укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (назва змінена на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON], звернуто стягнення на предмет застави: транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель Sprinter 416 CDI, рік випуску 2007, колір білий, тип ТЗ фургон - С, реєстраційний [NUMBER], об'єм двигуна 2686, зареєстрований Попільнянським МРЕВ УДАІ УМВС України в Житомирській області 07.08.2007 року, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], видане Попільнянським МРЕВ УДАІ УМВС України в Житомирській області 07.08.2007р., шляхом продажу з прилюдних торгів, в межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною предмету застави, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому звичайної ціни на цей вид майна. А також, стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рівних частинах судовий збір в сумі 3219, 00грн., а саме: по 1073,00грн. з кожного (а.с.9-11). В подальшому, 20.03.2014р. Відділом державної виконавчої служби Красилівського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження №42583658 з примусового виконання виконавчого листа №619/2196/2012, виданого 24.07.2013р. Попільнянським районним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості у розмірі 406706,26грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 15.03.2012р. Так, згідно з ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. При цьому, слід зазначити, що договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов'язань, який полягає у залученні третьої особи (поручителя) до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором. Також, за загальним правилом тягар пошуку поручителя покладається на боржника. Отже, боржник при наявності поручителя отримує від нього згоду на те, щоб він поручився за нього перед кредитором. Частиною 1 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, судом установлено обставини, які підтверджують правомірність покладання на [PERSON] обов'язку поручителя за зобов'язаннями [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Разом з тим, як убачається зі змісту позовної заяви, позивач як на підставу задоволення позову зазначає, що на момент укладання договору поруки №014/0983/73/59094/1 від 12.11.2008р. його сторонами не було додержано вимог, які встановлені ст.ст.60, 61, ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України та ст.369 ЦК України, а саме, зміст вказаного правочину не відповідав волі позивача, яка на момент укладення спірного договору, перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та будь-якої згоди на укладення між відповідачем та її чоловіком [PERSON] договору поруки не надавала. При цьому, про існування вказаного договору, вона дізналася лише у січні 2013р. з Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.01.2013р. Також, вказувала, що договір поруки фактично створює обов'язки не лише для її чоловіка [PERSON], а й для неї самої, оскільки для погашення заборгованості перед відповідачем, останній має право звернути стягнення на майно поручителя, яке є спільною сумісною власністю подружжя,. Так, судом з копії свідоцтва про шлюб, виданим 22.09.2007р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Красилівського районного управління юстиції, яке долучено до матеріалів справи, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є подружжям (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ч.1.2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. При цьому, ч.ч.1,2 ст.65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім цього, відповідно до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не додано доказів про те, що їй належить на праві спільної сумісної власності подружжя буд-яке рухоме чи нерухоме майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на яке, за твердженням позивача, може бути звернено стягнення у процесі виконання виконавчих дій. Тому, посилання позивача на ст.ст.60, 61, 65 СК України та ст. 369 ЦК України, як на підставу визнання недійсності договору поруки є безпідставними. При цьому, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірного договору поруки не було порушено вимоги ст.203 ЦК України, ст.61, 65 СК України, на що посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed