Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до Тальнівського районного суду Черкаської області із позовом до відповідача про зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати та стягнення недоотриманих коштів. Свій позов мотивує тим, що в період часу з 2009 року по липень 2012 року позивач працював в ПСП ім. Чкалова, правонаступником якого є відповідач СТОВ Агрофірма Корсунь, філія якого розташована в м. Тальне та відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 4. Відповідно до ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи позивачу не повністю нараховувались та виплачувались компенсації та доплати за період з січня 2009 року по липень 2012 року в сумі 30616 грн., в звязку з чим змушений звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги уточнив, вказавши, що рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.10.2013 року, з урахуванням ухвалених у справі судових рішень, набрало законної сили та є чинним в частині визнання незаконними дій СТОВ "Агрофірми Корсунь" про відмову [PERSON] в перерахунку та виплаті заробітної плати з урахуванням положень ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а в частині зобовязання відповідача виплатити позивачу заробітну плату в сумі 30616 грн. скасовано та направлено на новий розгляд. В цій частині позовні вимоги він підтримує, вважає, що відповідач неправомірно нарахував позивачу в заменшеному розмірі доплату згідно положень ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і вказана доплата є заробітною платою, тому вважає що позов підлягає до задоволення, просить стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату в сумі 30616 грн. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав з підстав, вказаних у письмовому запереченні, і вважає, що вказана доплата є соціальною гарантією, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Представник третої особи - Управління соціального захисту населення [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову і пояснив, що відповідно до п. 2 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 року № 936, управління як розпорядник нижчого рівня не є в даному випадку субєктом владних повноважень відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України, так як при здійсненні (виконанні) владних управлінських функцій на основі законодавства до його повноважень (компетенції) не входить прийняття рішень по визначенню конкретних розмірів доплат. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи в сукупності з іншими доказами, дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач в період з 2009 року по липень 2012 року працював в ПСП ім. Чкалова, правонаступником якого є відповідач СТОВ Агрофірма Корсунь, філія якого розташована в м. Тальне та відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 4. Згідно довідок про доходи позивачу до заробітної плати нараховувались чорнобильські виплати згідно положень ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вищевказані обставини підтверджуються відповідними документами (а.с. 11, 12-13, 15, 16, 17 т. 1) та визнаються сторонами. Відповідно до ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, громадянам, які працюють на території радіоактивного забруднення проводиться доплата в розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Відповідно до п. 1, 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищенаведене, враховуючи предмет позову, зокрема те, що позивач просить стягнути недоплачену заробітну плату, суд приходить до висновку, що доводи представника позивача про те, що такі позовні вимоги в силу ст. 15 ЦПК України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства є обґрунтованими. Разом з тим, позивач як на підставу своїх вимог посилається на ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і вважає, що така доплата згідно положень Закону України «Про оплату праці» є додатковою заробітною платою. Таке твердження позивача суд вважає помилковими з огляду на наступне. Так, як зазначалось вище, статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачені доплати громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення в розмірах, визначених відповідно до розмірів мінімальної заробітної плати (для зони посиленого радіологічного контролю одна мінімальна заробітна плата). Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, і відповідно до статей 1, 2, 4, 21, 22 цього закону заробітна плата є гарантованою винагородою працівнику за роботу, яку роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти, виділені з цією метою. Відповідно до ст. 63 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи фінансування витрат, повязаних із його реалізацією, здійснюється за рахунок державного бюджету. Пунктом 14 постанови КМУ від 20.09.2005 року № 936 «Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, повязаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлено порядок виплати доплат за роботу в зоні відчуження, згідно з якими нарахування й виплата доплат за роботу в зоні відчуження проводиться через управління праці та соціального захисту населення місцевих органів виконавчої влади. З урахуванням вищенаведеного, передбачена статтею 39 вищевказаного закону доплата є соціальною гарантією, виплата якої компенсується підприємствам, установам, організаціям управліннями праці та соціального захисту населення, і не входить до структури заробітної плати. Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 23.12.2015 року у даній справі. Враховуючи вищенаведене, суд, перевіривши правомірність дій та рішень відповідача щодо нарахування та виплати позивачу доплати згідно ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зясувавши, що дані виплати здійснювались за рахунок бюджетних коштів і перераховувались управлінням праці та соціального захисту населення Тальнівської РДА на рахунок відповідача для виплат їх особам, потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, і те, що вказані виплати відповідач не міг проводити за рахунок інших платежів чи коштів підприємства, тому заявлена вимога про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної доплати є безпідставною та не підлягає до задоволення. Доводи представника відповідача про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і підлягає закриттю, оскільки між сторонами виник публічно-правовий спір, суд не приймає та вважає їх помилковими, виходячи з наступного. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача недоплаченої заробітної плати. Виходячи з предмету позову стягнення заробітної плати, та із субєктного складу сторін відповідачем у справі є СТОВ, яке не є субєктом владних повноважень, тому в силу вищезазначеної ст. 15 ЦПК України, а також ч. 1 ст. 2, п. 1, 7 ч. 1 ст. 3, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України, якими визначено, що справи адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є субєкт владних повноважень, зокрема спір фізичної особи із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, тому, на думку суду, в цій справі відсутні ознаки публічно-правового спору і вказана справа має розглядатись в порядку цивільного судочинства, тому немає підстав для її закриття відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. На підставі ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачі у справах про стягнення заробітної плати в силу ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, тому судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed