Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 21.01.2020 року надійшла позовна заява представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про захист порушеного права шляхом солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0034/82/81962 від 14.09.2007 року. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 14.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0034/82/81962, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 103\~020 гривень строком до 14.09.2017 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,5% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору шляхом перерахування у безготівковій формі кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позивальника. Відповідно до умов п. 5.1. кредитного договору позичальник зобов`язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах передбачених кредитним договором: щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 14.09.2017 року на рахунок, визначений в п. 4.1. кредитного договору; щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредитної заборгованості позичальника за кредитом. Проте, всупереч вимогам п. 5.1. кредитного договору відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а саме не здійснював щомісячно погашення кредиту згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. 20.09.2011 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої датою остаточного погашення кредиту визначено 14.09.2027 року, фактичну заборгованість за сумою кредиту збільшено на суму заборгованості за процентами, графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту було викладено у новій редакції в додатках №1, 2 до додаткової угоди №1. Також, 14.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] (фінансовий поручитель) було укладено договір поруки №014/0034/82/81962/1, відповідно до умов якого фінансовий поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору №014/0034/82/81962 від 14.09.2007 р. в повному обсязі цих зобов`язань. Позивачем на адресу відповідачів було направлено вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором за №114/5-172010 від 09.12.2019 р. та №114/5-172012 від 09.12.2019 р. для добровільного врегулювання заборгованості. З огляду на вищевикладене, позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів із вимогою про стягнення солідарно із відповідачів заборгованості за кредитним договором №014/0034/82/81962 від 14.09.2007 р. в сумі 74\~923,53 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.01.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. 21.02.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти за кредитним договором №014/0034/82/81962 від 14.09.2007 р. у розмірі 5\~000 грн., іншу частину грошових коштів, передбачену умовами договору, відповідач не отримував та документальне підтвердження такого отримання відсутнє, банк використав своє право дострокового розірвання кредитного договору, звернувшись до відповідача із вимогою про дострокове повернення заборгованості від 06.08.2018 р. в строк до 24.08.2018 р., з огляду на що шестимісячний строк звернення банку із позовними вимогами до поручителя станом на дату подання позовної заяви сплинув. Також, [PERSON] зазначає, що кредитний договір №014/0034/82/81962 від 14.09.2007 р. та договір поруки №014/0034/82/81962/1 від 14.09.2007 р. є оспорюваними правочинами, адже у 2016 р. [PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним кредитного договору та договорів іпотеки та поруки. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2019 р. у справі №523/8867/16-ц визнано недійсними кредитний договір № 014/0034/8281962 від 14.09.2007 року укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та Додаткову угоду № 1 від 20.09.2011р. до кредитного договору № 014/0034/8281962 від 14.09.2007 року. Постановою Одеського апеляційного суду у справі №523/8867/16-ц від 07.11.2019 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року скасовано в частині задоволення позовних вимог, в скасованій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог. Справа №523/8867/16-ц переглядається судом касаційної інстанції. В рамках цивільної справи №523/8867/16-ц проведено судово-економічну експертизу №20/011/1027/4 від 24.11.2017 р. відповідно до висновків якої розмір отриманих кредитних коштів [PERSON] від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» документально підтверджується в сумі 5000 грн., документально не підтверджується ані у сумі 98020,0 грн., ані у сумі 89900,00 грн. Також, відповідач зазначає що договір поруки є припиненим на момент звернення банку з позовом до суду. У судове засідання 26.02.2020 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] . У судове засідання 07.04.2020 року з`явився представник позивача, відповідачі не зв`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням карантину. У судове засідання 20.05.2020 року сторони не з`явились, від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням карантину. У судове засідання 02.07.2020 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про витребування оригіналів документів у АТ «Райффайзен Банк Аваль» та виклик судового експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. Судом частково задоволено клопотання представника відповідача в частині витребування документів. У судове засідання 22.09.2020 року з`явились представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] , позивач до суду не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив. У судове засідання 09.12.2020 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2020 року позовну заяву Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про захист порушеного права шляхом солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0034/82/81962 від 14.09.2007 року залишено без розгляду. 12.01.2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» подано апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2020 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2021 року апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.12.2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У судове засідання 30.11.2021 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] , відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про витребування оригіналів документів у якості доказів у АТ «Райффайзен Банк Аваль», позивач заперечував проти задоволення клопотання відповідача та просив оголосити перерву з метою надання правової позиції позивача з приводу заявленого клопотання. 14.12.2021 року від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач просить відмовити у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів у АТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на те, що оригінали витребуваних відповідачем документів відповідно до вимог законодавства зберігаються протягом 5 років та на момент розгляду справи знищені, що підтверджується Актом №9 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду від 14.03.2013 року. 14.12.2021 року від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів. У судове засідання 14.12.2021 року з`явились представник позивача, представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] , позивачем заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи документів, відповідачі проти задоволення клопотання заперечували. Судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача на підставі ст. 83 ЦПК України, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування від АТ «Райффайзен Банк Аваль» оригіналів документів, які на момент розгляду справи знищено. У судовому засідання представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідачі позовну заяву не визнали, у задоволенні позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.09.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», в особі начальника Центрального відділення «Центр іпотечного кредитування» Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» гр. [PERSON] , що діє на підставі довіреності від 25.12.2006 року, зареєстрованої в реєстрі за № 9016, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Петровим Ю.М., та в особі головного економіста відділення «Центр іпотечного кредитування» Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» гр. [PERSON] , що діє на підставі довіреності від 29.01.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за № 260, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Петровим Ю.М.. правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Банк) та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0034/8281962, за умовами якого Банк зобов`язується надати [PERSON] кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 103 020,00 гривень, який надається строком на 120 місяців по 17.09.2017 року зі сплатою процентів у розмірі 13,5 % річних (далі - Кредитний договір). Відповідно до п. 3.2. кредитного договору надання кредиту в залежності від обраної програми кредитування може здійснюватися на розсуд кредитора шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів кредитором з позичкового рахунку позичальника на його поточний рахунок з можливістю подальшої видачі готівки через касу кредитора, безготівкової оплати наданих платіжних документів (доручень) позичальника. 20.09.2011 р. між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору від 14.09.2007 року, яким були внесені зміни до п. 1.2. Кредитного договору та збільшено строк дії кредиту на 120 місяців до 14.09.2027 року. 14.09.2007 р. в забезпечення повного та належного виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору № 014/0034/8281962, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 014/0034/8281. Відповідно до п. 1.2. договору поруки від 14.09.2007 р. поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору №014/0034/8281962 від 14.09.2007 р., а саме повернути кредит в розмірі 103\~020,00 грн., сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку, в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі. Згідно до п. 2.1. договору поруки від 14.09.2007 р. у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до висновку експертів № 20/011/1027/4 комісійної судово-економічної експертизи по матеріалам цивільної справи №523/8867/16-ц, складеного на виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 18.05.2017 року у справі №523/8867/16-ц, документально не підтверджується видача кредиту [PERSON] по кредитному договору №014/0034/8281962 від 14.09.2007 р. ані у сумі 98 020,00 гри. (103 020,00 грн. - 5 000,00 грн), ані у сумі 89 900,00 грн. (згідно заяви на видачу готівки № 1179/675-8 від 17.09.2007 року), а також неможливо обґрунтувати використання банком поточного рахунку для зарахування та сплати грошових коштів, оскільки відсутній первинний документ банку - меморіальний ордер щодо видачі кредитних коштів у розмірі 103 000,00 грн., а також відсутні заява на відкриття поточного рахунку позивальнику та договору банківського рахунку, укладеного між банком та позичальником. При цьому в матеріалах даної справи та додатково наданих документах відсутні та на дослідження суду не надані первинні меморіальні та касові документи банку стосовно надання кредитних коштів по кредитному договору №014/0034/8281962 від 14.09.2007 р., оригінал заяви [PERSON] на видачу готівки №К464/1 на суму 5\~000 грн., оригінал заяви [PERSON] на видачу готівки №R79/675-8 від 17.09.2007 р. у сумі 89\~900,00 грн., договір відкриття поточного рахунку позичальника за кредитним договором №014/0034/8281962 від 14.09.2007 р. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У статті 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 29 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників)кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом,так і від будь-кого з них окремо. Згідно з ч. 1ст. 553 Цивільного Кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання Боржником свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником. Відповідно до ч. 1-2 ст. 554 Цивільного Кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено Договором поруки. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Також відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У силу ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з урахуванням викладеного, на підставі наданих банком доказів, суд вбачає, що розмір боргу, заявлений позивачем до стягнення, є таким, що не знайшов свого належного та допустимого підтвердження за розглядом справи. На спростування викладеного стороною позивача до суду не надано належних та допустимих доказів. З урахуванням викладеного, зважаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль». Також, згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного Кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання Боржником свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником. Відповідно до ч. 1-2 ст. 554 Цивільного Кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено Договором поруки. Вимога до поручителя може бути пред`явлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз.2 ч. 1 ст. 553 ЦК, у випадку порушення зобов`язання боржником. Факт порушення зобов`язання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України). За своєю правовою природою порука є зобов`язанням, у зв`язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов`язання, визначені у гл. 50 розд.1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов`язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується. За змістом статей 559, 598 ЦК України припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право й кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Ужитий законодавцем у частині першій статті 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Згідно до правової позиції ВСУ, висловленої в постанові у справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 р., збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Також у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Тобто змінами основного зобов`язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Подібна позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від: 21 травня 2012 р. у справі № 6-18цс11; 18 червня 2012 р. у справі № 6-73цс12, 03.02.2016 року у справі №6-2017цс15. У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. У Додатку № 2 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту та інших платежів. Сукупна вартість кредиту» банком зазначена реальна процентна ставка у розмірі 13.65 % та абсолютне значення подорожчання кредиту 78 076.00 грн. У Додатку № 2 до Додаткової угоди № 1 - Сукупна вартість кредиту, не визначено значення реальної процентної ставки, замість значення реальної відсоткової ставки у відсотках зазначено «#ИМЯ?», а розмір абсолютного подорожчання кредиту вказаний у розмірі 138245,61 грн. Згідно висновку експертів №20/011/1027/4 комісійної судово-економічної експертизи по матеріалам цивільної справи №523/8867/16-ц станом на день укладення Кредитного договору - 14.09.2007 року з урахуванням комісії банку згідно п. 1.7. Кредитного договору (2 020,00 грн.): реальна процентна ставка складає 18,27%, що на 4,62 % більше аніж зазначено банком у Додатку № 2 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту та інших платежів. Сукупна вартість кредиту»; абсолюте значення подорожчання кредиту с складає 87 020,92 грн., що на 8 944,92 грн. Більше аніж зазначено банком у Додатку № 2 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту та інших платежів. Сукупна вартість кредиту»; сукупна вартість кредиту становить 190 040,95 грн. При цьому у матеріалах справи і додатково наданих документах відсутні будь-які повідомлення банком поручителя по договору поруки №014/0034/82/81962/1 від 14.09.2007 р. про зміну розміру процентної ставки за кредитним договором №014/0034/8281962 від 14.09.2007 р., рішення уповноважених органів банку та/або інші внутрішні норма\-тивні документи банку, що регламентують, узгоджують та підтверджують встановлення нового розміру відсоткової ставки за кредитним договором №014/0034/8281962 від 14.09.2007 р. До суду не надано належних та допустимих доказів щодо отримання банком згоди від поручителя про зміну відсоткової ставки, доказів щодо візування поручителем змін в кредитному договорі, отримання згоди [PERSON] на внесення істотних змін у кредитний договір, а саме збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами. У постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-3176цс15 Верховний Суд України роз`яснив, що у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. Таким чином, суд приходить до висновку, що порука за договором поруки №014/0034/82/81962/1 від 14.09.2007 р., укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , припинилася унаслідок зміни умов основного кредитного договору, внесених без згоди поручителя, які всупереч положенням частини першої статті 559 ЦК України збільшують обсяг відповідальності поручителя. 10 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ, яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Цей Закон не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. Таким чином, рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірними. У зв`язку з чим, підстав для задоволення позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості з [PERSON] як поручителя судом не встановлено, а тому в цій частині позовних вимог суд також відмовляє. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed