Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

у травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТДК». В якому просив стягнути на його користь з товариства суму заборгованості по заробітній платі. Компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати та середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум на загальну суму 18 685.91 грн. Свої вимоги мотивував тим, що працював у ТОВ «ТДК» з 12 грудня 2013 року по 13 березня 2014 року на посаді заступника директора з посадовим окладом 6 000.00 грн. за місяць. Після звільнення за вказівкою директора за власним бажанням в день звільнення отримав трудову книжку, але заробітну плату не отримав. В ході розгляду справи [PERSON] збільшив розмір позовних вимог та остаточно просив суд визнати суд запис в трудовій книжці формулювання причин звільнення за ст. 38 КЗпП України недійсним, зобов'язати ТОВ «ТДК» змінити формулювання причин звільнення зі ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, викласти запис в трудовій книжці як звільнений за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (підприємство не виконує законодавство про працю), стягнути на його користь невиплачену при звільненні вихідну допомогу в сумі 18 000.00 грн. та заборгованість по заробітній платі, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати та середній заробіток за затримку виплати належних йому сум в загальному розмірі 22 285.00 грн., а також у відшкодування моральної шкоди - 100 000,00 грн. (а.с. 12-13, 84, 231). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили останній задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала та пояснила суду, що позивач був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України відповідно до його заяви. Заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України від [PERSON] не надходило і його доводи у цій частині є надуманими. При звільненні з [PERSON] був проведений повний розрахунок, виходячи з його окладу в 2 000,00 грн. У зв'язку з наведеними обставинами просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки при звільненні [PERSON] були додержані у повному обсязі відповідні норми трудового законодавства (а.с. 32-34). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ТОВ «ТДК» з 12 грудня 2013 року на посаді заступника директора (а.с. 35). 13 березня 2014 року [PERSON] звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 5). Суд вважає, що припинення трудового договору з [PERSON] за власним бажанням останнього відповідає його волевиявленню, висловленому у вказаній заяві про звільнення, та узгоджується з вимогами закону, що регулюють трудові правовідносини. Так, позивач просить змінити формулювання причин звільнення на "з ініціативи працівника внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України", однак доказів того, що він виражав волю (подав заяву) на звільнення саме внаслідок порушення його трудових прав суду не надав. Наявність порушень трудового законодавства не є достатньою підставою для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Необхідно, щоб ініціатива працівника щодо звільнення була наслідком таких порушень. Верховним Судом України у справі № 6-120цс/12 зроблено правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, якщо позивач бажав звільнитися внаслідок порушення відповідачем його трудових прав, йому необхідно було написати відповідну заяву, в якій зазначити конкретну причину звільнення. Натомість позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи, що заява про звільнення з причин порушення відповідачем законодавства про працю позивачем не подавалась та доказів в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України того, що позивач звільнився саме внаслідок таких порушень. суду не надано, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання запису в трудовій книжці формулювання причин звільнення за ст. 38 КЗпП України недійсним, зобов'язання ТОВ «ТДК» змінити формулювання причин звільнення зі ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, викладення запису в трудовій книжці як звільнений за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (підприємство не виконує законодавство про працю) та стягнення вихідної допомоги. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звільнений 13 березня 2014 року, що ним не заперечується, а до суду звернувся - 08 травня 2014 року. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, зокрема, роз'яснено, що встановлені статями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Заяв про поновлення вищезгаданого строку від позивача та його представника не надходило. Доказів про пропущення цього строку з поважних причин цими особами не надано, тому, передбачених ст. 234 КЗпП України підстав для поновлення місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, немає. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, і це не оспорюється позивачем, що на день звільнення йому була видана трудова книжка та проведена, на його думку, лише часткова оплата належних йому сум, з огляду на те, що його оклад становив 6 000,00 грн. Разом з тим, дане твердження позивача повністю спростовується наявними в матеріалах справи документами, з яких вбачається, що посадовий оклад останнього за час роботи в ТОВ «ТДК» становив 2 000,00 грн., саме з вказаної суми провадились відповідні відрахування податків та зборів відповідно до законодавства України, та саме, виходячи з вказаної суми, позивач отримував заробітну плату (а.с. 108-159). Вказане підтвердила в судовому засіданні й свідок [PERSON], яка працювала в ТОВ «ТДС» головним бухгалтером, в послідовності та об'єктивності свідчень якої у суду відсутні будь-які сумніви. Остання зазначила про те, що [PERSON] дійсно працював в ТОВ «ТДС» на посаді заступника директора з посадовим окладом 2 000,00 грн. згідно штатного розпису. Таких заробітних плат як 6000,00 грн. на підприємстві ніхто не мав, навіть директор. При звільненні з [PERSON] був проведений повний розрахунок, виходячи з його посадового окладу в 2 000,00 грн., однак, останній у відомостях про виплати здійснив за власної ініціативи помітки, через що останні у відповідності до вимог законодавства є недійсними. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки на день розгляду справи з боку позивача відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надано доказів в розрізі ст. ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження своєї позиції, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 11 ЦПК України, приходить до висновку про необґрунтованість його позову, про те, що обставини, викладені в ньому, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому він не підлягає задоволенню й в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати та середнього заробітку за затримку виплати належних сум в загальному розмірі 22 285.00 грн. При цьому, позивачем не надано суду доказів отримання розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж відображено у платіжних документах. Оскільки судом встановлено, що при звільненні позивача [PERSON] відповідачем не були порушені його законні права, то і у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed