Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

17 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої протиправними діями відповідача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в подальшому уточнив. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20 листопада 2018 року відповідач керуючи автомобілем АЗЛК - 21412, державний номерний знак [NUMBER] , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху та допустив занос автомобіля в праве узбіччя, де відбулося зіткнення з автомобілем Renault, державний номерний знак [NUMBER] , належним позивачу, який стояв на узбіччі. У наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Позивач [PERSON] є власником транспортного засобу - легкового автомобіля «РЕNAULT KANGOO», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу у Лубенському ВРЕР УМВС України у Полтавській області серії [NUMBER] . Згідно постанови Пирятинського районного суду Полтавської області 20 грудня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за порушення п.12.1 Правил дорожнього руху та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 (триста сорок) гривень на користь держави. Постанова набрала законної сили 03.01.2019. Згідно звіту № 0612 про незалежну оцінку майна (визначення розміру матеріального збитку) автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер [NUMBER] від 20 грудня 2018 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП складає 31038,66 грн. Позивачем було проведено оцінку пошкодженого майна вартість якої складає 1850 грн та понесено витрати для придбання палива для поїздки до майстра у м. Лубни, які становлять 609,80 грн. Всього матеріальна шкода становить 33497,80 грн. Та, з урахуванням страхового відшкодування у розмірі 16980,35 грн, просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 16517,45 грн. Крім матеріальної шкоди позивачу завдано також і моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням майна, володільцем якого є він, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається ним в 33000 грн. Відповідач відмовляється відшкодувати завдану позивачу матеріальну та моральну шкоду добровільно, тому він змушений звернутися до суду. Просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду завдану пошкодженням автомобіля, витрати за проведення оцінки пошкодженого майна, витрати на придбання палива для поїздки до майстра у м. Лубни, моральну шкоду. 08 травня 2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому останній зазначив, що позивачем у позові не зазначено ПАТ «НАСК «ОРАНТА», де відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність, йому відшкодовано шкоду спричинену відповідачем. У позовній заяві позивач вказує, що ремонт автомобіля проводив у м. Лубни, тому змушений був винаймати авто для поїздок до майстра і надає копії чеків на заправку дизпалива від 03.12.2018 та 07.12.2018, тобто ремонт автомобіля був проведений з 03 по 07 грудня 2018 року. А протокол огляду транспортного засобу проводився 17 грудня 2018 року і звіт про незалежну оцінку проводиться уже після ремонту автомобіля. Вважає позов [PERSON] не обґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. 17 травня 2019 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що відповідач не вказує у відзиві на конкретні підстави необґрунтованості позову та на незаконність позовних вимог, а тому необхідно прийти до висновку про визнання позову. Вважає позов обґрунтованим, а позовні вимоги законними. Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20 листопада 2018 року відповідач керуючи автомобілем АЗЛК - 21412, державний номерний знак [NUMBER] , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху та допустив занос автомобіля в праве узбіччя, де відбулося зіткнення з автомобілем Renault, державний номерний знак [NUMBER] , належним [PERSON] , який стояв на узбіччі. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 3018325337125027 та постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2018 року, згідно якої [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за порушення п.12.1 Правил дорожнього руху та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 (триста сорок) гривень на користь держави. Постанова набрала законної сили 03.01.2019 (а.с. 10, 30). Позивач [PERSON] є власником транспортного засобу - легкового автомобіля «РЕNAULT KANGOO», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 22). На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджується копією полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ /5712399 (а.с. 43). Відповідно до повідомлення Полтавської обласної дирекції ПАТ «НАСК «Оранта» останній на виконання своїх страхових зобов`язань за страховим полісом № АМ/5712399 у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП), який стався 20 листопада 2018 року за участю забезпеченого транспортного засобу, у порядку, передбаченого умовами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, здійснило 28 грудня 2018 року на користь потерпілого [PERSON] за його заявою виплату страхового відшкодування у сумі 16980,35 грн у відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу «РЕNAULT KANGOO», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 66). Позивач вважає таку суму відшкодування недостатньою, тому просить суд стягнути 16517,45 грн матеріальної шкоди та моральну шкоду у розмірі 33000 грн з відповідача. Положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ст. 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: володілець транспортного засобу; винна особа-володілець транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (володілець) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним: роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст.ст. 1178, 1179, 1183, 1186 ЦК України та ст.ст. 1187, 1188 ЦК України. Відповідно до п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 4 від 01.03.2014 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Позивач посилається до звіту № 0612 про незалежну оцінку майна (визначення розміру матеріального збитку) автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер [NUMBER] , від 20 грудня 2018 року, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля RENAULT KANGOO, реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП складає 31038,66 (а.с. 11-26), як на єдиний доказ понесення витрат на відновлювальні роботи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вказаний звіт, на який позивач посилається як на єдиний доказ понесення ним витрат на ремонтні роботи, має характер прогнозування, тобто не містить точних цін деталей та вартості ремонтних робіт. Вказані висновки є нічим іншим, як припущенням можливих витрат. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем, згідно його слів, було здійснено певні ремонтні роботи шляхом заміни або ж відремонтування, придбано з рук бувші у використанні деталі, проте ні квитанцій, ні інших будь-яких розрахункових документів, які б підтверджували вартість та факт проведених робіт, позивачем суду не надано. На підставі викладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Суд зазначає, що вимоги про стягнення понесених витрат на проведення оцінки, придбання палива для поїздки у м. Лубни, та стягнення моральної шкоди є похідними вимогами від первісної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, в якій суд визначив за необхідне відмовити, а отже і в задоволенні даних вимог слід також відмовити. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача про те, що надані позивачем квитанції на підтвердження придбання палива для поїздки до майстра у м. Лубни не співпадають із датами проведення огляду транспортного засобу. Так, позивач надав суду копії чеків, що підтверджують витрати на придбання палива для поїздки до майстра у м. Лубни у сумі 609,80 грн (а.с. 27), проте датовані вони 03.12.2018 та 07.12.2018, але тільки сам огляд транспортного засобу проводився пізніше - 17.12.2018. Також суд зазначає, що позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди. Так, позивач зазначив, що внаслідок пошкодження автомобіля йому та його родині довелося переносити певні поїздки, а деякі довелося взагалі відмінити. У судовому засіданні позивач також зазначив, що обставини ускладнились через тяжке захворювання його матері, оскільки її потрібно було перевозити до іншого міста, але у зв`язку з пошкодженням його автомобіля потрібно було вирішувати дане питання іншими способами. Проте ніяких доказів на підтвердження вказаного (довідка про хворобу матері, будь-які виклики чи запрошення) позивач суду не надав. Таким чином, оскільки позивачем не надано належних та достовірних доказів понесення ним матеріальних витрат, що не покриваються розміром страхового відшкодування та завдання йому моральної шкоди, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed