Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Акціонерної компанії «Укрресурси» простягнення середнього заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки за період з 08.05.2012 року по 01.12.2015 року, та стягнення компенсації невикористаної відпустки за вказаний період мотивуючи позовні вимоги тим, що на виконання вимоги Державного виконавця та рішення Європейського суду з прав людини наказом за №1 від 01.12.2015 року ДАК «Укрресурси» змінено дату звільнення позивача з 08.05.2012 року на дату 01 грудня 2015 року з посади заступника директора заводу «Модуль» та 26.12.2015 року видана трудова книжка. Позивач вказує, що середньомісячний заробіток на посаді заступника директора становив 9000 грн., а за сумісництвом посади головного бухгалтера йому оплачувалось 50% ( 4500грн.) від основного посадового окладу, що встановлено Ухвалами Апеляційного суду Вінницької області від 13.07.2004 року і Верховного суду України від 02.02.2006 року. Звільнення з основної посади автоматично звільнює з посади за сумісництвом. Середньомісячний заробіток становить 13500 грн. і підлягає стягненню з відповідача за період з 08.05.2012 року по 01.12.2015 року ( 42,5 міс. х 13500грн.) =573750,00 грн., а також компенсація за дні щорічних невикористаних відпусток за період з 08.05.2012 року по 01.12.2015 року (3 роки 6 місяців 22 дні х 13 500грн.) = 49950,00 грн. В судове засідання позивач не зявився, але подав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, розгляд справи просив провести у його відсутність та не заперечив проти ухвалення заочного рішення у разі неявки в судове засідання відповідача. Представник відповідача повторно в судове засідання не зявився про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. На підставі ст. 224 ЦПК України, розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для встановлення прав та взаємовідносин сторін. Крім того, позивач не заперечила щодо ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задовленню з таких підстав. Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 45 Конституції України , кожен, хто працює, має право на відпочинок. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Згідно ч.1 ст. 6 вказаного закону, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно поданих позивачем доказів, з 08.05.2012 року він не працював, проте у вказаний період відповідач не виплатив йому розрахунок при звільненні та не видав трудової книжки. Згідно наказу № 1 від 01.12.2015 року було змінено дату звільнення [PERSON] з 08.05.2012 року на 01.12.2015 року, [PERSON] 26.11.2015 року наказано особисто вручити [PERSON] трудову книжку. Суд вважає, що всупереч вимог ст. 60 ЦПК України позивач не довів свого права на відпустку. Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Суд вважає, що всупереч вимог ст. 60 ЦПК України позивач не довів виконання ним роботи на посаді заступника директора по будівництву заводу «Модуль» правонаступником якого є відповідач. Позивач працював заступником директора "Модуль" з листопада 1992р., а за сумісництвом на посаді головного бухгалтера з вересня 1994р. і отримував 50 % від зарплати заступника директора, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.04.2004р. залишеним без змін судом апеляційної та касаційної інстанцій, що містяться в матеріалах справи. ( а. с. 5-6). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, адміністративній справі, що набрало законно сили, недоказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті сам особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Відповідно до заочного рішення Вінницького міського суд Вінницької області від 08.07.2015 року з ДАК « Укрресрси» на користь [PERSON] рішеннями Замостянського, Ленінського та Вінницького міського суду було стягнуто середній заробіток з час затримки розрахунку та видачі позивачу трудової книжки за період з 2002 року по 24.06.2015 року. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.015 року з ДАК «Укрресурси» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток з час затримки розрахунку та видачі трудової книжки з період з 25.06.2015 року по 04.12.2015 року. Документів, що свідчать про затримку розрахунку та видачі трудової книжки на день винесення рішення позивач не надав. За вказаних підстав суд вважає, що підстави задоволення позовних вимог відсутні. Відповідно до ст. ст. 81, 88 ЦПК України, судовий збір належить віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed