Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

22.06.2017 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Крохмальова Л.П., звернувся до Першотравневого районного суду Донецької області із позовом до неповнолітньої [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником будинку, розташованого по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований він - [PERSON] та його малолітня онука [PERSON] , [INFO] , яка проживала у вказаному будинку разом із своїми батьками - [PERSON] та [PERSON] , а після смерті батька дитини (його сина) - [PERSON] , яка настала [INFO] , в червні 2014 року невістка із онукою виїхали з даного будинку і з цього часу не проживають у ньому, що підтверджується актом обстеження житлового будинку № 106 від 16.05.2017 , у зв`язку з чим просить визнати її такою, що втратила право користування даним будинком. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили визнати відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Законний представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, пояснивши, що їй на праві спільної часткової власності належить частина маленької квартири-гостинки, у якій вона не може зареєструвати свою дочку, оскільки не дозволяє площа , іншої власності в неї немає і після зняття дочки з реєстрації у спірному будинку її нікуди буде зареєструвати, у звязку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи служби у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Біла В.О. в судовому засіданні заперечувала проти позову. Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши надані докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] (а.с. 6-7). Відповідно до поквартирної картки будинку [ADDRESS] , у даному будинку зареєстровані: голова родини [PERSON] , [INFO] , та онука [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно свідоцвтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно Виконавчим комітетом Іллічівської сільської ради Першотравневого району Донецької області 14.04.2017, [PERSON] , син позивача [PERSON] , помер [INFO] (а.с. 11). Згідно акту обстеження житлового будинку № 106 від 16.05.2017, складеного комісією у складі секретаря сільської ради [PERSON] , секретаря виконкому [PERSON] депутата сільської ради [PERSON], будинок [ADDRESS] на момент обстеження був зачинений, на вигляд спорожнілий, зі слів сусідів господар будинку [PERSON] за даною адресою фактично не проживає. Малолітня онука [PERSON] , 2009 року народження, також на момент обстеження у будинку не проживає, дитина і її матір за місцем реєстрації не проживають, оскільки [PERSON] неодноразово виганяв їх із будинку, влаштовував сімейні сварки, в ході яких доводилося звертатися в міліцію. Зі слів сусідів [PERSON] вела домашнє господарство, була доброзичлива і неконфліктна. Спиртне не вживала, дитина була доглянута, в будинку були створені ілеальні умови для проживання дитини (а.с. 12). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З`ясовано, що спір виник між позивачем і відповідачем, яка є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України. Відповідно до норми цієї статті члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] значиться зареєстрованою малолітня [PERSON] , яка була зареєстрована в будинку як онука власника, і яка в контексті ст. 64 ЖК України, не є членом сім`ї власника будинку. Проте, вона, як дитина сина власника спірного будинку, має право на користування ним, однак в силу свого малолітства змушена були висилитись у зв`язку із виселенням її матері, з якою вона проживає. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї конвенції). Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом буде суперечити її інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вона забезпечена іншим житлом та має можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. Отже, сам по собі факт непроживання малолітньої у спірному будинку з 2014 року не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] до теперішнього часу повноліття не досягла, а відтак не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її непроживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вона не може самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed