Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначила, що є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як єдинний спадкоємець після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . У вказаному житлі зареєстрована відповідач, але з 2000 року вона не проживає за вказаною адресою. З вказаного часу відповідач проживає в Королівстві Бельгії, де створила нову сім`ю, при цьому з реєстрації за вказаною адресою не знята. Посилаючись на те, що відповідач з 2000 року без поважних причин не проживає в будинку [ADDRESS] , позивач просила визнати відповідача такою, що втратили право користування вище вказаним житловим приміщенням. Ухвалою від 23.07.2020 року відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов та заперечення, згідно яких відповідач просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що вона також є спадкоємцем спадкового майна після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки була зареєстрована з померлою на день її смерті. ЇЇ фактичне не проживання за місцем реєстрації не є підставою для визнання її особою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Також вказала, що позивач не є належним позивачем, оскільки остання не є власником даного будинку з огляду на те, що вона не оформилась у спадкових правах та не зареєструвала своє право власності на вказане нерухоме майно відповідно до вимог законодавства, а відтак не має права заявляти вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування вищевказаним жилим приміщенням. Позивачем було надано відповідь на відзив, згідно якої зазначила, що відповідач не є спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки фактично не проживала з матір`ю на момент її смерті. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію свідоцтва про народження [PERSON] ; копію свідоцтва про народження [PERSON] ; копію довідки Новоєгорівського виконавчого органу виконавчого комітету Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області від 08.11.2017 року за №58; копію акту про встановлення факту не проживання від 11.02.2020 року; копію довідок територіального органу виконавчого комітету Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області від 18.02.2020 року за №224 та 09.10.2020 року за №887; Інформаційну довідку від 17.10.2020 року за №228480191; копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а тому власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням в порядку, передбаченому ст.ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до вимог ст.ст. 1216,1217,1221,1223,1261,1268,1269 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. В ході розгляду справи судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належав на праві приватної власності [PERSON] , яка доводиться матір`ю сторін по справі. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на вищевказаний житловий будинок. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини в порядку, передбаченому ст. 1269 ЦК України, а відповідач вважається такою, що прийняла спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, оскільки була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця на момент смерті останньої (ч.3 ст. 1268 ЦК України). Відомостей на підтвердження наявності спадкоємців за заповітом, судом не встановлено. Таким чином, сукупність встановлених судом обставин свідчить про відсутність підстав щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, розташованим по [ADDRESS] , зважаючи на те, що відповідач є спадкоємцем вищевказаного житла, яка прийняла спадщину в порядку ч.3 ст. 268 ЦК України, а тому до неї не можуть бути застосовані правила визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності останньої в житлі певного проміжку часу. Відповідач на час розгляду справи не оформилась у спадкових правах після смерті матері [PERSON] , проте за змістом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Доводи позивача про те, що відповідач не прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , оскільки будучи зареєстрованою за місцем відкриття спадщини фактично зі спадкодавцем на момент її смерті не проживала та тривалий час знаходилась за межами країни, суд не бере до уваги виходячи з наступного. Згідно п.п.3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. З наведених правових норм вбачається, що належним та допустимим доказом підтвердження місця проживання особи є відомості органу уповноваженого на здійснення реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання особи. З наявної в матеріалах справи копії довідки територіального органу виконавчого комітету Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області від 09.10.2020 року за №887 вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована з 10.08.2000 року в [ADDRESS] . На день смерті за даною адресою була зареєстрована донька [PERSON] . В свою чергу належними та допустимими доказами факту наявності у відповідача іншого місця проживання, а ніж вищевказане, позивачем не доведено, при цьому факт перебування відповідача тривалий проміжок часу за межами країни жодним чином не спростовує того, що місцем проживання відповідача є саме: [ADDRESS] , зважаючи, що положеннями статті 3 вищевказаного Закону всім особам гарантовано свободу пересування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed