Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно, просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з садового будинку літ. «А»: 1 - коридор площею 4,7 кв.м., 2 - літня житлова - 6,7 кв.м., 3 - літня житлова 9,5 кв.м., 4 - літня житлова - 6,0 кв.м., 5 - кухня площею 4,0 кв.м., загальною площею 30,9 кв.м., - житловою площею 22,2 кв.м., літ. «Б» - душ, літ «В» - вбиральня, мостіння та огорожі, розташовані на земельній ділянці 178 кв.м., що складає одиницю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 31 січня 1992 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі запису актів громадського стану Виконкому Центральної районної Ради народних депутатів м. Одеси, актовий запис №51. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 22 січня 2010 року (справа №2-939/10) шлюб розірвано. На виконання рішення суду 14 липня 2010 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №249. Під час шлюбу набуто право власності на садовий будинок № [ADDRESS] , що посвідчується свідоцтвом про право власності на садові будівлі № [NUMBER] , виданим Управлінням житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому 08 серпня 2002 року на ім`я [PERSON] . Згідно технічного паспорту, реєстровий номер 18с-52-1243, садовий будинок [ADDRESS], який складається з садового будинку літ. «А»: 1 - коридор площею 4,7 кв.м., 2 - літня житлова - 6,7 кв.м., 3 - літня житлова 9,5 кв.м., 4 - літня житлова - 6,0 кв.м., 5 - кухня площею 4,0 кв.м., загальною площею 30,9 кв.м., - житловою площею 22,2 кв.м., літ. «Б» - душ, літ «В» - туалет, мостіння та огорожі. Відповідно до довідки Садового товариства «Маяк-2» №28 від 02 квітня 2002 року, [PERSON] є членом товариства, дільниця 1Б по вулиці Верхній, земельна ділянка площею 178 кв.м., на якій розташований садовий будинок, туалет, душ, мостіння, огорожа. Вартість зазначеного майна складає, станом на 2018 рік, 485639 гривень, а 1/2 - 242819 гривень 50 копійок. 28 квітня 1974 року матері позивача [PERSON] була передана земельна ділянка по [ADDRESS] кв.м., яка утворилась внаслідок оповзню, а 03 березня 2002 року зазначена ділянка, відповідно до відкоригованої топографічної зйомки, рішенням правління Садового товариства «Маяк-2» №17 закріплена за нею. Рішенням правління Садового товариства «Маяк-2» від 18 травня 1997 року до земельної ділянки [PERSON] приєднана ділянка [PERSON] , площею 200 кв.м., у зв`язку із відмовою останнього від членства у кооперативі через сімейні обставини. В наступному, зазначена земельна ділянка, яка отримала адресу [ADDRESS], була подарована [PERSON] . сину, і оформлена на нього. Отже, спірне майно придбане на гроші [PERSON] - мати позивача, та в подальшому подаровано позивачу. Крім того, упродовж 3 років після розірвання шлюбу відповідачка не зверталась до позивача із позовом про визнання права власності на частину будинку або отримання грошової компенсації. Весь цей час [PERSON] несе тягар утримання будинку, сплачує послуги водовідведення, електропостачання, проводить поточні ремонти, поліпшення майна тощо. Позивач при зверненні до суду керується приписами ч. 1 ст. 344 ЦК України, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Крім того, просить застосувати положення ст. 392 ЦК України, згідно з якими власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; ст. 41 Конституції України: кожен має право -володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Принцип непорушності права приватної власності встановлений і ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.07.2018 року відкрито провадження по цивільній справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Потопальський С.М. підтримали позовні вимоги. Відповідачка та представник відповідачки адвокат Селезньова Т.В. позовні вимоги не визнали.Відповідачка пояснила суду, що вказаний будинок її чоловік, позивач по справі, та вона будували в період шлюбу. В період шлюбу відповідачка стала інвалідом другої групи. До 2013-2014 року відповідачка з дітьми відпочивала в будинку, припинила користуватися, тому що існувала домовленість, що [PERSON] як інвалід не подає на стягнення аліменти з чоловіка, а [PERSON]. продає будинок і ділить гроші навпіл. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності за № 3020915 від 08 серпня 2002 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на садові будівлі, які розташовані за адресою : [ADDRESS], в цілому складаються з садового будинку літ «А» загальною площею 30,9 кв.м., душа літ «Б», вбиральні літ «В», відображених у технічному паспорті від 02.04.2002 року. 22 січня 2010 року рішенням Київського районного суду м.Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 31 січня 1992 року в відділі запису актів громадського стану Виконкому Центральної районної Ради народних депутатів м.Одеси, актовий запис №51, було розірвано. Позивач не заперечує, що право власності на садовий будинок [ADDRESS], що посвідчується свідоцтвом про право власності на садові будівлі № [NUMBER] , виданим Управлінням житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому 08 серпня 2002 року на ім`я [PERSON] , було набуте під час шлюбу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та подія спільного майна подружжя " вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень Цивільного кодексу України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. На обґрунтування заявлених вимог позивач стверджує, що поділ майна - садового будинку площею 30,9 кв.м. фізично неможливий, однак не надає до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних фактів, не заявляє клопотання щодо проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка може підтвердити технічну неможливість поділу майна. Тому суд критично ставиться до вказаних доводів позивача. Позивач також вказує на те, що відповідач упродовж трьох років після розірвання шлюбу не зверталась із позовом про визнання права власності на частину будинку або отримання грошової компенсації. Відповідно до ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, дійсно застосовується позовна давність у три роки, однак, у даному випадку позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сам по собі факт розірвання шлюбу жодним чином не порушив права відповідача, а отже зазначений аргумент не є суттєвим. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Тому посилання позивача на ст. 344 ЦК України є безпідставними . У судовому засіданні представником позивача було заявлено, що спірне майно було отримано позивачем згідно договору дарування, але не представив на підтвердження цього ніяких доказів. Суд звертає увагу на те, що позивач просить визнати право власності на житловий будинок, тоді як у Свідоцтві про право власності від 08 серпня 2002 року за № 020915 спірний об`єкт нерухомості визначений як садовий будинок. Таким чином, в обґрунтування своєї позиції у справі позивач посилається на різні норми права, які суперечать одна одній. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1, 2, ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішенням. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що доводи позивача є необґрунтованими, та позовні вимоги не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed