Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна, в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 січня 2020 року, укладений у м. Харкові між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ларисою Євгенівною та зареєстрований за № 267. Представник позивача в обґрунтування вимог за позовом зазначила, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2462 від 17.12.2019 р. є власником 72/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] . Співвласником вказаної вище квартири, а саме 28/100 частини комунальної квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2010 р., був відповідач [PERSON] , якій постійно не проживав в зазначеній квартирі, спільне життя з яким було нестерпним, останній систематично здійснював відносно позивача та його дружини психологічний вплив, порушував спокій, вчиняв сварки, які заважали не лише позивачу, а й власником сусідніх квартир, ображав нецензурною лайкою, погрожував позивачу можливістю проживання в спірній квартирі, періодично застосовував до позивача та його дружини фізичне насилля, у зв`язку з чим, 25.10.2019 р. представник позивача звернулася з заявою до Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області. 25.10.2019 року дільничним офіцером поліції проведено перевірку та встановлено, що між позивачем та [PERSON] склалися неприязні стосунки з причин розподілу квартири, що стало причиною сварок. 28.11.2019 р. позивачем знов було здійснено виклик поліції до квартири [ADDRESS] з причин погроз позивачу та його дружині за сторони вказаного вище відповідача фізичною розправою, виселенням з квартири. 18.12.2019 р. позивач поштою отримав від приватного нотаріуса Лук`янової О.Б. заяву [PERSON] про намір продати належні останньому 28/100 частини комунальної квартири за 164\~220 грн., що є еквівалентом 7000 доларів США. 03.01.2020 р. позивачем була направлена відповідь на вищевказану заяву, де він зазначив, що як власник 72/100 частини вищевказаної квартири має бажання придбати у [PERSON] 28/100 частини квартири, однак вважає запропоновану суму завідомо завищеною і такою, що об`єктивно не відповідає справжній вартості майна, запропонувавши придбати частку за 82\~902 грн., що еквівалентно 3500 доларів США та просив надати відповідь протягом двох тижнів. 01.02.2020 р. позивачу стало відомо від [PERSON] , що 30.01.2020 р. між відповідачами укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. Новий власник повідомив, що придбав 28/100 частини квартири за суму еквівалентну 7000 доларів США. Передбачаючи фіктивність договору, позивач звернувся до [PERSON] з проханням надати копії договору та правовстановлюючих документів, однак його прохання було проігнороване. Посилається на звіт про оцінку майна від 03.02.2020 р., згідно якого, вартість 28/100 частини квартири, станом на 31.01.2020 року, складає 91\~300 грн., що еквівалентно 3663,78 доларів США. Вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу від 30.01.2020 р. [PERSON] було порушено вимоги п.п.2 п. 7 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 29.12.2017 р. № 148, а також договір укладений з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання цього правочину в порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним. Вказує на та, що позивач є власником більшої частини комунальної квартири, постійно в ній проживає, укладений договір вплинув на права позивача, як співвласника, у зв`язку з чим, він є заінтересованою особою та набуває право оспорити даний правочин. Зазначає, що було порушено переважне право позивача, як співвласника, на придбання належної [PERSON] спільної частки. Вважає, що [PERSON] під час укладання договору з [PERSON] було порушено вимоги ч. 2 ст. 362 ЦК України, а отже договір укладений з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання цього правочину в порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вищевказаним позовом. 12 травня 2020 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] , подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у повному обсязі в задоволенні позовної заяви. Посилається на те, що позивач фактично відмовився від пропозиції [PERSON] щодо продажу 28/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] за 164\~220 грн., що еквівалентно 7000 доларів США, вважаючи оголошену ціну для продажу завідомо завищеною і такою, що об`єктивно не відповідає справжній вартості майна, та в подальшому, протягом одного місяця від дня отримання ним повідомлення, не здійсним переважного права на купівлю належної [PERSON] частки вказаної комунальної квартири. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 30.01.2020 року продаж вчинено за суму 164\~220 грн., що свідчить, на думку представника відповідача, про тотожність умов, які пропонувалися позивачу для придбання частки відповідача та умов, на яких ця частка була відчужена на користь відповідача [PERSON] , як наслідок на безпідставність доводів позивача. Зазначає, що сторони визнали вищевказану ціну взаємовигідною, реальною, підтвердили та не заперечували факт повного розрахунку за продану частку квартири ще до підписання договору. Крім того, усі вимоги договору купівлі-продажу сторонами, зазначеного вище договору, були виконані. Вказує на те, що застережень щодо недійсності правочинів вчинених з порушенням порядку розрахунку у готівковій формі чинне законодавство не містить та не є підставою для визнання такого правочину недійсним. Посилається на те, що визначення оціночної вартості об`єкта потрібно виключно у випадку якщо дохід, отриманий платником податку від продажу оподатковується податком на доходи фізичних осіб, зокрема для визначення бази оподаткування та коректної плати податку, однак сторони договору купівлі-продажу не обмежені у своєму праві договірного визначення вартості продажу нерухомості, оскільки ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Враховуючи, що [PERSON] здійснював продаж частки квартири вперше протягом трьох років, отримані ним доходи не оподатковуються, обов`язок щодо визначення оціночної вартості не виник. Крім того, звіт про оцінку майна, наданий позивачем, не зареєстрований в єдиній базі даних звітів про оцінку. Звертає увагу на те, що у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним, однак інший співвласник у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов`язків покупці, але наведені позивачем підстави позову не узгоджуються з обраним ним способом захисту своїх, начебто, порушених цивільних прав. Посилається на те, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження обставин якими обґрунтовуються позовні вимоги. 14 травня 2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому також просить суд відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що вимоги ч. 2 ст. 362 ЦК України при укладанні та посвідченні договору купівлі-продажу від 30.01.2020 року виконанні продавцем [PERSON] в повному обсязі, а саме: письмово повідомлено іншого співвласника [PERSON] про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Зазначає, що надання співвласнику квартири копії договору купівлі-продажу або інших правовстановлюючих документів не є обов`язком. Вважає, що звіт про оцінку майна, наданий стороною позивача, викликає сумнів щодо справжності ринкової вартості вказаного майна 91\~300 грн., оскільки огляд майна проведено не було, ідентифікація оціночного майна проведена на підставі документів, фотоматеріалів та усних свідчень, що надав замовник оцінки, мета оцінки зазначена сплата держмита до суду. Посилається на те, що правочин, укладений між ним та [PERSON] , не суперечить ЦК України, іншим актом цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Вважає, що його право власності на 28/100 частини квартири [ADDRESS] набуто на законних підставах та договір купівлі-продажу від 30.01.2020 року відповідає вимогам ст.ст. 203, 204, 209, 328, 334, 362 ЦК України. 25 травня 2020 року представником позивача [PERSON] подано до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] . Так, представник позивача зазначає, що позивачем не буда проігнорована пропозиція відповідача [PERSON] щодо придбання частки квартири, оскільки позивачем була надана зустрічна пропозиція продати частину спірної квартири за меншу суму та надати йому відповідь на пропозицію протягом двох тижнів. Так, позивач намагався домовитися з [PERSON] щодо зменшення розміру ціни, однак останній проігнорував пропозицію та не надавши відповіді, порушуючи переважне право позивача на придбання частини квартири, відчужив [PERSON] , отже [PERSON] не дотримався вимог ч. 2 ст. 362 ЦК України. Аналізуючи зміст договору купівлі-продажу приходить до висновку, що [PERSON] сплачував [PERSON] грошові кошти лише готівкою, чим порушив п.п. 2 п. 7 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті України» від 29.12.2017 р. № 148. Зауважує на тому, що при укладанні договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Васіковою Л.Є. роз`яснювалось відповідачам ст. 172 Податкового кодексу України, що свідчить про те, що відповідачі мали надати нотаріусу звіт про оцінку вартості 28/100 частини спірної квартири. Враховуючи, що звіт про оцінку майна відповідачами нотаріусу надано не було, остання не мала права посвідчувати спірний договір, а тому він не є нотаріально посвідченим. Зазначене свідчить, що сторонами не була дотримана форма договору. Вважає, що договір купівлі-продажу від 30.01.2020 року за своїм змістом суперечить, у тому числі, вимогам ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 362, ст. 657 ЦК України, враховуючи зазначене вище, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним. Посилається на те, що відповідачем [PERSON] не було надано доказів щодо необ`єктивності звіту, а також, що ринкова вартість зазначена в звіті, не відповідає справжній. Вважає, що все доказування [PERSON] ґрунтується на припущеннях. 17 липня 2020 року відповідачем [PERSON] надані суду заперечення. Так, відповідач зазначив, що [PERSON] при укладанні та посвідченні договору купівлі-продажу виконані вимоги ч. 2 ст. 362 ЦК України у повному обсязі. Переважне право співвласника позивача [PERSON] на купівлю 28/100 частини квартири, належній на праві власності [PERSON] , порушено не було. Доводи сторони позивача вважає безпідставним, голослівними та такими, що суперечать закону. Договір у повному обсязі відповідає ст.ст. 203, 209, 362, 657 ЦК України. Нотаріусом виконанні вимоги п. 4 ст. 172 Податкового кодексу України договір посвідчувався з урахуванням оціночної вартості майна та до бюджету сплачувався податок. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2020 року залучено до участі у справі, в якості третьої особи [PERSON] та витребувані докази у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Л.Є. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2020 року закрито підготовче судове засідання по справі, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Присутній у судовому засіданні позивач, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, у останнє судове засідання не з`явився, представник позивача просила розглядати справу у відсутності позивача. Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі договору № 1 про надання правничої допомоги від 11.01.2021 р., підтримала позовну заяву, просила її задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Представники відповідачів [PERSON] , яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.01.2021 р., та [PERSON] , яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги № 25 від 06.07.2020 р., в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на підстави викладені у відзивах. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л.Є. у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Третя особа [PERSON] , присутня у судовому засіданні, проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши доводи сторін, третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно із ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 грудня 2019 року належить 72/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Разом з тим, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року, належали 28/100 часток квартири [ADDRESS] . 18 грудня 2019 року [PERSON] направлено позивачу заяву з пропозицією скористатися переважним правом купівлі 28/100 частки комунальної квартири [ADDRESS] за\~164\~220 грн., що є еквівалентом суми 7000 доларів США. Справжність підписів на даній заяві засвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лук`яновою О.Б. Вказана заява була отримана позивачем 18 грудня 2019 року, про що зазначив позивач у позовній заяві. 03 січня 2020 року позивач надав відповідь на заяву від 18 грудня 2019 року, повідомивши, що бажає придбати у [PERSON] належні йому на праві приватної власності 28/100 частки комунальної квартир [ADDRESS] , однак вважає запропоновану ним суму завідомо завищеною і такою, що об`єктивно не відповідає справжній вартості вищевказаного майна та пропонує [PERSON] придбати у нього 28/100 частки комунальної квартири за грошові кошти у розмірі 82\~902 грн., що еквівалентно 3500 доларів США. Разом з тим, протягом двох тижнів з моменту отримання відповіді на заяву просив письмово повідомити про прийняття або відмову від пропозиції. Якщо договір купівлі-продажу частки підлягає нотаріальному посвідченню, доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця згідно зі статтею 84\~Закону України\~«Про нотаріат» або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка). Справжність підпису на заяві учасника спільної часткової власності повинна бути засвідчена нотаріально (пункт 5.2 глави 1 розділу ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). 29 січня 2020 року приватним нотаріусом ХМНО Лук`яновою О.Б. видано свідоцтво про передачу [PERSON] заяви [PERSON] про продаж належної останньому на праві приватної власності 28/100 частки комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] за\~164\~220 грн., що є еквівалентом суми 7000 доларів США. 30 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 28/100 часток комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є., зареєстрований у реєстрі за № 267. Відповідно до пункту 1 вказаного договору\~\~ [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв право власності на 28/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] . Пунктом 2 договору встановлено, що продаж вчинено за 164\~220 гривань, які [PERSON] одержав від покупця повністю, ще до підписання цього договору, згідно чинного законодавства. Примітка: зміст ст. 172 Податкового кодексу України, сторонам роз`яснено. Відповідно звіту про оцінку майна від 03.02.2020 року ринкова вартість 28/100 частини квартири [ADDRESS] з урахуванням округлень і без ПДВ на день оцінки 31.01.2020 р. становить 91\~300 грн. У відповідності до ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на їх купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна протягом 10 днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Згідно з ч. 4 ст.\~362\~ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця, одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Тлумачення статті 362\~ЦК України свідчить, що переважне право є організаційним, відносним та вторинним. Переважне право співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. При цьому, відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки. Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності. Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право. Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, і протягом десяти днів - якщо предметом договору купівлі-продажу є рухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки. Так, судами встановлено, що позивач отримав від [PERSON] у порядку статті 84\~Закону України\~«Про нотаріат» заяву про намір продажу 28/100 частки у спільному майні, в якої також повідомлялось про переважне право позивача на купівлю такої частки. Таку пропозицію необхідно вважати офертою, яка, не є безстроковою, діє в межах розумного строку, повинна містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Правовідносини щодо укладення, зміни і розірвання договору регулюються правилами Глави 53 ЦК України, розташованої у Книзі п`ятій «Зобов`язальне право», тобто спірні правовідносини мають зобов`язальний характер як для сторони оферти, так і для сторони акцепту у спосіб визначений законом. За загальним правилом договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Ціна товару є істотною умовою правовідносин за договором-купівлі продажу, а відтак під час продажу частки у праві спільної часткової власності, продавцем має бути виконаний обов`язок повідомлення інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Ці умови оферти є істотними та повинні висловлювати актуальну інформацію стосовно предмета договірних відносин, оскільки впливають на забезпечення переважного права співвласників перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах. Так, суд приходить до висновку, що [PERSON] належним чином повідомив позивача про свій намір продати частку у праві спільної часткової власності, тобто дотримав визначеного законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в місячний строк надав відповідь про бажання придбати частину комунальної квартири, однак запропоновану суму вважає завищеною та робить зустрічну пропозицію придбати частку за меншу вартість. Суд не може розцінювати таку заяву як згоду позивача на реалізацію його переважного права щодо купівлі частки, оскільки ст.\~362\~ЦК України передбачено лише такі варіанти поведінки співвласника, якому направлена заява-пропозиція скористатися своїм переважним правом: 1) співвласник реалізовує своє переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності; 2) співвласник відмовився від здійснення переважного права купівлі; 3) співвласник не здійснить цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця,а щодо рухомого - 10 днів. Законодавцем не передбачено іншого варіанту поведінки співвласника, якому направлена заява-пропозиція скористатися своїм переважним правом, зокрема, як звертатися з зустрічною пропозицію щодо зменшення ціни товару. Суд бере до уваги правову позиції Верховного Суду України, зроблену у Постанові від 30 березня 2016 року у справі за № 6-107цс16 «На підставі частини першої статті 52 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її\~купівлю за\~ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.» Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час продажу частки у праві спільної часткової власності не було порушене переважне право купівлі співвласником [PERSON] . Посилання представника позивача на те, що реальна вартість частки відрізняється від оголошеної ціни, не можуть бути прийняті судом, оскільки право власності передбачає можливість продавця відчужувати об`єкт власності за ціною на власний розсуд. Щодо доводів сторони позивача про укладання договору з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставною для визнання правочину в порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним, суд зазначає наступне. За приписами ч.1 ст.626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.627\~ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.\~638\~ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Згідно ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203\~ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. У той же час, згідно вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства. З огляду на п.7 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~6\~листопада 2009\~року N\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст.215\~ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посвідчення правочинів про відчуження майна регулюється главою 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Пунктом 1 цієї глави Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначений перелік обов`язкових документів, які необхідні нотаріусу для посвідчення договору відчуження майна, а саме: подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються. Згідно із пунктом 1.18 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус посвідчує правочин, який передбачає будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості та об`єкти незавершеного будівництва, крім їх успадкування та дарування, за наявності документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб, обчисленого з ціни, зазначеної у правочині, але не нижче вартості такого нерухомого майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності згідно з вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна, у випадках, визначених статтею 172 Податкового кодексу України, та висновку про вартість майна. У справах нотаріуса залишаються копії висновку про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності, який має повноваження на здійснення оціночної діяльності, та документа, який підтверджує такі повноваження. На копіях зазначених документів проставляється відмітка "згідно з оригіналом" із зазначенням дати та проставленням підпису нотаріуса. Звіт про оцінку майна повертається особам, що його подали. Тобто висновок про вартість майна, складений суб`єктом оціночної діяльності, надається нотаріусу при посвідченні договору купівлі-продажу лише для перевірки сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб. Згідно із частиною першою статті 632\~ЦК України ціна в договорі купівлі-продажу встановлюється за домовленістю сторін. Приймаючи до уваги наведене, суд не вбачає підстав для визнання договору купівлі-продажу від 30.01.2020 року недійсним з зазначених вище підстав. Відповідно до ч.3 ст.1087\~ЦК України граничні суми розрахунків у готівковій формі для фізичних, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. В пункті 2 ч.7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління\~Національного банку\~України №\~148\~від 29\~грудня 2017\~року фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Суд враховує, що Закон України\~«Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які б зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи, підтверджуючі безготівковість розрахунку. За недотримання норм щодо граничних сум розрахунків передбачена відповідальність за ст. 163-15 КУпАП, згідно з якою порушення порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), у тому числі перевищення граничних сум розрахунків готівкою тягне за собою накладення штрафу, що не є предметом спору у даній справі і відноситься до компетенції інших державних служб. Відповідно до інформації, наданої приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. від 06.10.2020 р., при укладанні спірного договору останньою депозитний рахунок не відкривався. Посилаючись на дані обставини, акцентуючи увагу на порядку розрахунків при укладенні угоди купівлі-продажу, яка підлягає нотаріальному посвідченню, та допустимих сум розрахунків, позивач та його представник фактично висловлювали сумнів у реальності договору та проведенні безготівкового розрахунку. При цьому будь-яким чином дані сумніви, які фактично є припущеннями, не обґрунтовують та не доводять у порядку, визначеному законом. Щодо доводів [PERSON] у позовній заяві про передбачення ним фіктивності спірного договору, суд приходить до висновку про їх недоведеність з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Відповідно до змісту статті 234\~ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Так, стороною позивача не надано докази фіктивності спірного договору купівлі-продажу від 30.01.2020 року. Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В ч.ч.1,3 ст.13\~ЦПК України зазначено, що\~\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України\~\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, позивач та його представник суду не надали, як і не спростували доводів відповідачів. Виходячи з цих обставин, приведені припущення судом не можуть прийматися до уваги. Разом з тим, при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 у справі № 362/3810/16-ц (провадження № 61-816св19) зроблено висновок, що «при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Тлумачення частини четвертої статті 362\~ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушеного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів». Приймаючи до уваги наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог та вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed