Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач 23 вересня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.1-4). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 28.11.2009 року, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2013 року. Від шлюбу народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , яка проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач зазначає, що відповідач участь в утриманні дитини не бере, матеріально не підтримує, у зв`язку із чим, вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому посилаючись на викладені обставини та обґрунтування, просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Ухвалою суду від 25 вересня 2019 року відкрито провадження у справі (а.с.19). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись, відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Представник позивача діючий на підставі договору адвокат Шахторін А.С., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач та його представник діючий на підставі договору адвокат Тарабака Є.А. у судовому засіданні проти вимог позову заперечували, наголосивши на тому, що він добровільно сплачує аліменти на користь позивача на утримання дитини щомісяця. У відзиві на позов відповідач заперечує проти доводів позивача з приводу невиконання ним свого батьківського обов`язку щодо утримування дитини та зазначає, що від утримання дитини ніколи не усувався, надавав грошові кошти, поступово збільшуючи суми, не затримуючи оплату аліментів. Брав участь в оплаті секцій, які відвідував син, у придбанні одягу та лікування. Також, зазначив, що звертався до позивача з пропозицією мирно врегулювати спір, в якій зазначив, що готовий добровільно сплачувати аліменти на утримання дитини та приймати участь в утриманні та вихованні. Але, позивач відмовилась від мирного врегулювання спору, звернувши увагу на вимоги позову про стягнення аліментів. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 2009 року, який розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року (а.с.12-13). [INFO] у сторін народилась дитина - [PERSON] (а.с.7). Дитина проживає із позивачем, що не заперечувалось сторонами. 02 вересня 2016 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (а.с.45). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані дбати про дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей,поважаючи гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1959 року зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; …». Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до п.15, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст. З Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.12.1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд зауважує, що доводи позивача щодо нерегулярної сплати платежів та різних сум по оплаті аліментів на дитину, судом відхиляються, оскільки із наданих відповідачем квитанцій (а.с.46-50) вбачається, що він щомісяця впродовж 2019 року, як до звернення позивача до суду так і після порушення судового провадження, перераховує на рахунок позивача грошові суми у розмірі 2000,00 грн. в рахунок оплати аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , із зазначенням призначення платежів як «матеріальної допомоги в рахунок аліментів», що також не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні. Крім того, в обґрунтування своїх доводів та заперечень сторони посилались на те, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як за одним із подружжя (а.с.14-15),а рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпропетровську ради №226 від 20.05.2016 року дозволено [PERSON] подарувати 1/2 частину вказаної квартири на ім`я малолітнього [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] у свою чергу дозволено прийняти в дар 1/2 частину вказаної квартири від імені малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.38). Але, жодних доказів у підтвердження укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно сторонами не надано, тому суд не приймає до уваги дані обставини. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, суд приходить до висновку, що за домовленістю між учасниками сімейних правовідносин відповідач добровільно виконує покладені на нього обов`язки по утриманню дитини та сплачує на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із чим, вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed