Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Прокурор Комінтернівського району Одеської області [PERSON] в інтересах держави звернувся до суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON] про скасування розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області від 27.12.2012 року № 2873/А-2012, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки. Посилався на те, що даним розпорядженням було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту) Комінтернівського району Одеської області. В подальшому на підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га. В державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №373083, виданого [PERSON] зазначено кадастровий номер земельної ділянки 5122755900:01:003:0015. Згідно інформації Управління Дерземагенства у [PERSON] районі Одеської області виявлено невідповідність кадастрового номеру зазначеної земельної ділянки, внесеному до Державного земельного кадастру, а саме помилково зазначено кадастровий номер земельної ділянки 5122755900:01:003 (замість 002):0011. Вважали, що розпорядження [PERSON] РДА від 27.12.2012 р. № 2873/а-2012 видано з суттєвими порушеннями земельного та природоохоронного законодавства, тому підлягає скасуванню, а виданий державний акт на імя [PERSON] визнано недійсним. Вважав, що суть порушень земельного та природоохоронного законодавства полягає у відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів при виданні розпорядження. Крім того, відповідно до чинного законодавства, а саме ст. 88 Водного Кодексу України встановлена прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. До теперішнього часу землевпорядна документація щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги Чорного моря на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області не розроблялась. За інформацією управління Держземагенства у [PERSON] районі земельна ділянка видана [PERSON] знаходиться на відстані 85-91 м. від урізу води, а отже відноситься до земель водного фонду. Передача земель в межах прибережної захисної смуги у власність для ведення особистого селянського господарства законодавством не передбачена. Прийняте розпорядження суперечачить вимогам закону, який забороняє передачу у власність земель водного фонду, чим порушуються інтереси держави як власника спірної земельної ділянки від імені Українського народу. Просив суд скасувати незаконне розпорядження, визнати недійним державний акт виданий на імя [PERSON] зобовязати останньою повернути земельну ділянку до земель запасу державної власності. В судовому засіданні прокурор прокуратури [PERSON] підтримав заявлений позов з підстав зазначених у ньому просив суд задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації в судове засідання жодного разу не зявився, причини неявки суду, хоча був повідомлений своєчасно і належним чином про дати судових засідань. Відповідач по справі [PERSON] у судові засідання не зявилася по причині неможливості належного повідомлення судом про дати та місце проведення судових засідань, так як відповідач проживає у [INFO] (територія яка в даний час не обслуговується Укрпоштою, в звязку з проведенням антитерористичної операції). Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Судовим розглядом справи встановлено, що 27 грудня 2012 року розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту) Комінтернівського району Одеської області та передано дану земельну ділянку у власність (а.с.7, 8). З змісту розпорядження вбачається, що предметом розгляду та затвердження органу виконавчої влади [PERSON] районної державної адміністрації був проект землеустрою. Однак прокурором не надано та предметом судового розгляду даний проект не був, клопотань про витребування доказів при розгляді справи від прокурора не надходило. Суд критично ставиться до питання скасування розпорядження райдержадміністрації без вирішення питання про оскарження та скасування документа, який став підставою для прийняття розпорядчого документа, а саме без вирішення питання чинності проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Суд не приймає до уваги посилання прокурора, які базуються на виразах «водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри», «фактичний розмір і межі прибережної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної зони є лише документом, який включає графічні матеріали та відомості про обчислену площу…», «відсутність цього проекту та не визнання відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись, як відсутність самої прибережної захисної смуги». Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд приймає до уваги, що дане розпорядження за своїм змістом є актом одноразового застосування і вичерпав свою дію фактом його виконання, а саме виданням Державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) (далі по тексту Рішення Конституційного Суду від 16 квітня 2009 р.) визначено, що «Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання». Абз. 12 п. 4.1. Рішення Конституційного Суду від 16 квітня 2009 р. зазначено, що «Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп\~у справі щодо несумісності депутатського мандата.» Питання обґрунтування прокурором підстави для звернення до суду з даним позовом. Звертаючись до суду з даним позовом прокурор посилався на те, що у Державної інспекції сільського господарства України відсутні повноваження щодо звернення до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок. Однак суду не надано жодного матеріалу управлінської діяльності субєкта владних повноважень, який міг би свідчити про наявність порушень. Відмовляючи у задоволенні позову суд приймає до уваги інформацію, яка міститься у листі від 17.07.2014 року № 10-1503-0.11-2584/214 (а.с.9), з якого вбачається, що «фактичну відстань від урізу води до меж земельної ділянки можливо визначити за результатами польових геодезичних робіт субєктами, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які відповідають за якість робіт із землеустрою». Порядок призначення експертизи в цивільному процесі, врегульований нормами ст. 143 ЦПК України, відповідно ч. 1 до якої встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені\~Конституцією України\~функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Засади діяльності прокуратури визначені ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої п. 1, 2 ч. 1 якої визначено , що діяльність прокуратури ґрунтується на засадах:1) верховенства права та визнання людини, її життя і здоровя, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю; 2) законності, справедливості, неупередженості та обєктивності. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» регулює порядок наявності підстав для представництва, яка має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобовязаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного субєкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або субєктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому субєкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. У разі відсутності субєкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих субєктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою. Статтею 9 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель та проведення моніторингу ґрунтів здійснюється шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об'єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення. Повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель та отриманням вимог законодавства України про охорону земель визначені нормами ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» відповідно до якої державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право: безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; давати обов'язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов'язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності; у разі неможливості встановлення особи правопорушника земельного законодавства на місці вчинення правопорушення доставляти його до міліції чи до приміщення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради для встановлення особи порушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення; викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для одержання від них усних або письмових пояснень з питань, пов'язаних з порушенням земельного законодавства України; передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення; проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням земельного законодавства України; звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства про охорону земель можуть мати й інші повноваження відповідно до закону. При ухвалені рішення по справі суд приймає до уваги абз. 9 п. 4.1. рішення Конституційного Суду від 16 квітня 2009 р., яким визначено, що «При цьому Конституційний Суд України зазначає, що право прокурора оскаржувати до суду рішення органів місцевого самоврядування не є абсолютним, оскільки у Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії, а отже, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному (частина третя статті 8, частина друга статті 55). Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3)». З огляду на вищевикладене суд вважає, що при наявності порушень, які нібито існують при виданні розпорядження РДА прокурор, відповідно до закону, мав би відреагувати відповідно до ч. 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а не здійснювати дії фактично на виправлення становища шляхом відповідальності громадянина за неналежні дії місцевого органу влади чи посадової особи. Відповідно до ч. 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобовязаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Суд не приймає до уваги представлені прокурором листи управління Дерземагенства у Комінтернівську району Одеської області від 17.07.2014 року № 10-1503-0.11-2584/214 (а.с.9) та від 07.07.2015 року № 10-1503-0.11-4915/2-15 (а.с.10), так як вони не відповідають вимогам Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Суд приймає до уваги, що дані відповіді були виготовленні на запит прокуратури (від 17.07.2014 року №16-55-3982-14 та від 01.07.2015 року № 16-55-3013вих. 15), але самі запити прокурором суду у якості доказів або інформації не представлені. Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» рішення посадових осіб місцевих державних адміністрацій можуть бути оскаржені Президенту України, органу виконавчої влади вищого рівня, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини або до суду. Питання оскарження, зупинення дії та скасування актів місцевих державних адміністрацій відбуваються у порядку встановленому ст. 43 Закону України « Про місцеві державні адміністрації», відповідно до яких акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду. Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні позову суд приймає до уваги неналежне сповіщення відповідача про час і місце проведення судового засідання і вважає цю обставину суттєвою при відмові у задоволенні позову з огляду на відсутність правового врегулювання питання проживання чи перебування сторони на території проведення АТО. Змагальність сторін, передбачена ч.ч.1-3 ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Диспозитивність цивільного судочинства, визначена ст. 11 ЦПК України, відповідно до частин 1-2 якої встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 4 Конституції України, ст. ст. 1, 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 9, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Рішенням Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування),

Outcome: dismissed