Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки»(надалі «ДП «НТК «Завод точної механіки» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що його було звільнено з посади начальника технологічного бюро верстатів з програмним керуванням ДП «НТК «Завод точної механіки» на підставі наказу №386к від 13.08.2013 р. згідно із п. 1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення виплати належної йому суми відповідачем не здійснено. Виплату заборгованості по заробітній платі за серпень 2013 р. відповідач в порушення вимог ст.115 КЗпП України та ст. 24 закону "Про оплату праці" провів тільки 31.10.2013 р. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь відповідно до ст..117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 14.08.2013 р. по 31.10.2013 р. за 56 днів в сумі 6307,84 грн., а також заподіяну йому моральну шкоду на підставі ст.23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, в сумі 2120,00грн. В суді позивач позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити. Суду позивач пояснив, що з відповідачем спору щодо розміру виплаченої заробітної плати не має, дійсно 31.10.2013 р. підприємством йому було виплачено 415,28 грн. заборгованості по заробітній платі, перебуває на обліку в центрі зайнятості, з позовними вимогами до суду раніше не звертався оскільки був зайнятий, в т.ч. і пошуками іншої роботи. Представник відповідача в суді позов не визнав, просить відмовити в його задоволенні. Суду представник відповідача пояснив, що позивач на підприємстві пропрацював тільки 6 днів, був звільнений з підприємства за згодою сторін, заборгованість по заробітній платі йому була виплачена 31.10.2013 р. Представник відповідача просить суд застосувати до вимог позивача строки звернення до суду передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України, та з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. відмовити позивачу в задоволенні його позову. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач наказом № 366к від 05.08.2013 р. був прийнятий на посаду начальника технологічного бюро верстатів з програмним керуванням з 06.08.2013 р. на ДП «НТК «Завод точної механіки». Позивач пропрацював на посаді шість днів і наказом № 386к від 13.08.2013 р. був звільнений з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. За час роботи на підприємстві позивачу було нараховано 506,80 грн. заробітної плати, з якої після відрахування податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску для виплати на руки позивачу належало 415,28 грн., що підтверджується копією розрахункового листа за серпень 2013 р.(а.с.6). Зазначені обставини сторони в суді визнали. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Ч.1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом фактично заборгованість по заробітній платі позивачу відповідачем було сплачено 31.10.2013 р. Зазначені обставини сторонни в суді визнали, підтверджуються вони також приєднаною до матеріалів справи копією відомості на виплату грошей № ТМ118 від 31.10.2013 р. Відповідно до ст. 237.1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Ч.1 ст.233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як вбачається з матеріалів справи відповідач фактично розрахувався з позивачем 31.10.2013 р., тому після цього дня, а саме з 01.11.2013 р. розпочався для позивача трьохмісячний строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору з відповідачем щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. В той же час позивач з таким позовом до суду звернувся тільки 28.03.2014 р. пропустивши строк звернення до суду встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України при цьому вимог про поновлення строку звернення з позовом суду не пред'являв, не надав суду доказів підтверджуючих поважність пропуску ним зазначеного строку, відповідач просить суд застосувати строк встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України про що подав до суду заяву. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в зв'язку із пропуском ним строку звернення з вимогами до суду встановленим ч.1 ст.233 КЗпП України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed