Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила суд розірвати типовий договір оренди землі укладений між спадкодавцем [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Агротіс», в особі філії «Павлівська», зареєстрований у державному реєстрі земель 23.08.2012 року за № 142330004002053. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.10.2012 року, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , належить земельна ділянка площею 5,180 га, з них: рілля 4,730 га, за кадастровим номером 1423386300:02:000:0925, багаторічні насадження 0,240 га, за кадастровим номером 1423386300:02:000:0926, пасовища 0,210 га, за кадастровим номером 1423386300:02:000:0927, для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Павлівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області. За життя спадкодавець [PERSON] з ТОВ «Агрофірма «Агротіс», в особі філії «Павлівська», 01.10.2010 року, уклала типовий договір оренди земельної ділянки площею 5,180 га. За умовами договору [PERSON] передано в оренду відповідачу земельну ділянку площею 5,180 га на 12 років, зокрема, у пункті 43 типового договору, сторонами погоджено, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності з моменту його підписання та державної реєстрації. Звернула увагу, що типовим договором на орендаря покладено обов`язок нести витрати з оформлення та реєстрації вказаного договору, та орендодавець не була наділена правом контролювати дії орендодавця щодо реєстрації спірного договору оренди. Після підписання акту приймання-передачі земельної ділянки у 2010 році відповідач прийняв її та приступив до використання, проте державна реєстрація договору оренди відбулась 23.08.2012 року у відділ Держкомзему Мар`їнського району Донецької області. Проте, на її переконання, договір оренди земельної ділянки повинен припинити свою дію після закінчення 10-річного строку, у 2022 році, оскільки орендарем у 2010 році земельну ділянку було прийнято у використання. Вважає, що порушення строку проведення державної реєстрації, договору оренди, порушує її права як спадкоємця та нового власника земельної ділянки, тим, що строк дії договору повинен закінчитись у 2022 році, саме з моменту підписання договору. Отже, посилаючись на положення ст. ст. 13, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», статей 90, 211 ЗК України, а також правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі № 322/1178/17, позивач вважає, що відповідач діючи недобросовісно, ухилився від свого обов`язку реєстрації речового права на оренду земельної ділянки у зв`язку із чим порушив її права як спадкоємця та нового власника земельної ділянки, продовживши строк дії договору на два роки. На підставі викладеного, позивач просить суд розірвати договір оренди земельної ділянки укладений між спадкодавцем [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Агротіс» в особі філії «Павлівська» (а.с 1-4) Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 21.10.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 24-25). Протокольною ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 20.01.2021 року витребовувано від ТОВ «Агрофірма «Агротіс», в особі філії «Павлівська» відомості про сплату відповідачем орендних платежів [PERSON] у 2010 році та 2011 році та відомості про сплату відповідачем земельного податку у 2010 -2011 роках (а.с. 47). Позивач [PERSON] до суду не з`явилась, неодноразово повідомлялась про день, час та місце розгляду справи, в т.ч. за допомогою офіційного веб-порталу "Мар`їнського районного суду Донецької області", в порядку ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12.08.2014 року № 1632-VII, надіслала до суду заяву, в якій слухання справи просила проводити за її відсутності, просила позов задовольнити (а.с. 29, 40, 43, 44, 45, 50, 71). При розгляді справи представник відповідача - адвокат Брага А.І позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважає вимоги необґрунтованими, у їх задоволенні просив відмовити. Пояснив, що підприємство умов договору оренди земельної ділянки не порушувало, постійно сплачувало орендну плату померлій [PERSON] , а після її смерті, позивачу [PERSON] . Зауважив, що умисних дій спрямованих на затягування процедури реєстрації договору оренди земельної ділянки, відповідач, у якого у користуванні перебуває понад 50000 га. землі не мав. Реєстрація договору оренди земельної ділянки, яка відбулась у 2012 році пов`язана із повільними діями державного реєстратора. Звернув увагу, що відповідач є платником єдиного податку 4 групи оподаткування, а тому відповідач та позивач звільнені від сплати земельного податку. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З фотокопії пенсійного посвідчення № [NUMBER] , копій свідоцтва про право на спадщину за законом 13.10.2012 року, державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 184954 із план схемою, виданого на підставі розпорядження Мар`їнської РДА № 313 від 27.07.2005 року та зареєстрованого 19.04.2006 року вбачається, що позивач [PERSON] , є інвалідом 2-ї групи, прийняла у спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , земельну ділянку площею 5,180 га, з них: рілля 4,730 га, за кадастровим номером 1423386300:02:000:0925, багаторічні насадження 0,240 га, за кадастровим номером 1423386300:02:000:0926, пасовища 0,210 га, за кадастровим номером 1423386300:02:000:0927, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Павлівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області (а.с. 11-17). Відповідно до пунктів 1, 2 типового договору оренди земельної ділянки, укладеного 01.10.2012 року між спадкодавцем [PERSON] позивачем та відповідачем ТОВ «Агрофірма «Агротіс», в особі філії «Павлівська», акту приймання передачі земельної ділянки в оренду від 2010 року, орендодавець [PERSON] надала відповідачу у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 5,180 га, що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 184954 від 19.04.2006 року, яка знаходиться на території Павлівської сільської ради. За пунктом 8 Договору встановлено, що він укладений на 12 років. Після закінчення строку договору, орендар має переважне право його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку договору повідомити письмово орендаря про намір його продовжити. За пунктом 9 Договору орендну плату сторонами визначено у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, що відповідно до п. 5 становить 61934,83 грн. Плата вноситься у грошовій формі, зокрема, один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, а також у натуральній формі, зокрема, до 20 числа останнього у звітному році місяця. Пунктами 20, 34, 43 Договору визначено, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у тижневий строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі, а Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, витрати з оформлення та державної реєстрації Договору несе орендар. Відповідно до відмітки в Договорі, його зареєстровано у відділі Держкомзему у Мар`їнському районі Донецької області 23.08.2012 року, про що у Державному реєстрі земель учинено запис за № 142330004002053 (а.с. 5-10, 14). Відповідно до відомостей викладених у відзиві на позов та довідці щодо орендної плати, орендодавцю [PERSON] у 2010-2012 роках нараховувалась орендна плата у 7282,45 грн. та податкові платежі у загальному розмірі 1016,32 грн. Після її смерті позивачу [PERSON] за період з 2013 року по 2020 рік виплачена орендна плата у загальному розмірі 34108,79 грн., утримано податок на доходи у розмірі 5830,05 грн. та військовий збір у розмірі 416,38 грн. За період з 2016 року по 2020 рік відповідачем сплачено податки за користування земельною ділянкою у розмірі 2395,56 грн. та відповідно до повідомлення ДПС у 2021 році відповідачу підтверджений статус платника єдиного податку четвертої групи (а.с. 51-55, 63-68, 72-77). Положеннями ч. 1 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 1218 ЦК України, пунктом «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі спадщини. Положеннями ст. 125 ЗК України (редакція на час виникнення правовідносин) визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За змістом ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 06.08.1998 року № 161-XIV (редакція на час правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Зокрема, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, а право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Положення наведених норм узгоджуються із вимогами ст. ст. 210, 638 ЦК України відповідно до яких правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. В той же час, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 року № 6-2777цс16. Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Разом із цим, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків ( постанова Великої Палати Верховного Суду України від 15.01.2020 року по справі № 322/1178/17), на що акцентує увагу позивач у своєму позові. При цьому, нормами спеціального закону, зокрема, статтею 31 Закону України «Про оренду землі» від 06.08.1998 року № 161-XIV визначено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Так, відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. Зокрема, пунктом «ї» ч. 1 ст. 211 ЗК України передбачено, що порушенням земельного законодавства є, зокрема, ухилення від державної реєстрації земельних ділянок. Разом із цим, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Згідно із частиною другою статті 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на наведені норми, суд зазначає, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо розірвання договору оренди земельної ділянки зареєстрованого 23.08.2012 року, посилається на копію типового договору оренди землі від 01.10.2010 року, акт приймання-передачі земельної ділянки, свідоцтво про право на спадщину за заповітом та на державний акт (а.с 5-17). Встановлено, що відповідачем, померлій [PERSON] , починаючи із 2010 року, після укладення договору оренди та її спадкоємцю [PERSON] постійно сплачується орендна плата за користування земельною ділянкою загальною площею 5,180 га (а.с. 33, 51-55, 63-68, 72, 74, 75). За пунктом 43 Договору визначено, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, отже, суд приходить до висновку, що строк дії оспорюваного договору оренди земельної ділянки почався з моменту його державної реєстрації, тобто з 23.08.2012 року, а не з дати його укладання 01.10.2010 року. І як встановлено матеріалами справи, позивачка належними та допустимими доказами не довела існування об`єктивних обставин, що вказують на наявність значної міри позбавлення того, на що орендодавець [PERSON] , розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки та в подальшому могла розраховувати спадкоємець [PERSON] . Адже позивач на час укладання договору не була орендодавцем земельної ділянки і їй не належало право власності або користування зазначеною землею. Поряд із цим, позивач достатніми та допустимими доказами не довела обставин того, чи мала орендодавець за її життя можливість контролювати дії орендаря з державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, оскільки передача земельної ділянки фактично відбулася у 2010 році, а державна реєстрація була проведена лише через два роки, та чи мала орендодавець за її життя підстави розраховувати, що строк дії договору оренди закінчиться саме у 2022 році. На переконання суду орендодавець не був позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію спірного договору особисто та вимагати компенсації витрат з орендаря, або здійснити контроль за реєстрацією договору, а не покладатися на відповідача. Спірним договором не визначено хто із сторін договору зобов`язаний зареєструвати договір оренди в органах державної реєстрації, а лише покладено обов`язок на орендаря понести витрати пов`язані з такою реєстрацією, на що фактично акцентує увагу позивач у своєму позові. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що на момент пред`явлення позову строк дії договору оренди земельної ділянки не припинив свою дію, тому позовні вимоги позивача [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки у встановлений ЦПК України спосіб є недоведеними та задоволенню не підлягають. Щодо судового збору. Позивач [PERSON] є інвалідом другої групи та відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, судові витрати, що підлягають стягненню з останнього, необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed