Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

17.10.2014 р. Путивльська РДА як орган опіки та піклування звернулася до суду з вказаним позовом і свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач є матір'ю [PERSON], [INFO]. [PERSON] веде аморальний спосіб життя, не створює умов для проживання своєї дитини, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а 13.03.2014 року малолітня [PERSON] виявлена на території Російської Федерації без законних представників та на даний час влаштована в родину свого дядька [PERSON], який тимчасово є її опікуном. Відповідач неодноразово попереджалась про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов'язків, але належних висновків не зробила, заходів щодо повернення дочки не вживає, з квітня 2014 року за місцем реєстрації не проживає. Посилаючись на ці обставини позивач просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] та стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів просив проводити на рахунок [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Такі вимоги підтримав і прокурор, який вступив у справу для захисту прав малолітньої особи. Відповідач проти позову заперечувала та пояснила, що тривалий час мешкала разом із дочкою на території Російської Федерації. Через порушення строків перебування їй було заборонено в'їзд на території цієї держави до 2016 року. В зв'язку із своїм вимушеним виїздом до України, дочку залишила під опікою у свого дядька [PERSON] в м. Москва, на що надала нотаріально посвідчену письмову згоду. Просила не позбавляти її батьківських прав та сприяти поверненню дитини. Заслухавши пояснення осіб, які брати участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. З акту виявлення і обліку безпризорного неповнолітнього вбачається, що 13.03.2014 року в м. Москва була виявлена безпризорною [PERSON] (а.с. 11). Згідно із повторним свідоцтвом про народження, виданим відділом РАЦС Путивльського районного управління юстиції 16.10.2012 року (а.с. 6) ця дитина народилась [INFO] в м. Путивль Сумської області та її матір'ю є [PERSON], відповідач в справі. Відомості про батька у свідоцтві записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що видно із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 7). За змістом ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них. Відповідно до адресної довідки, станом на 21.10.2014 року зареєстрованим місцем проживання відповідача є [ADDRESS] В листі Управління соціального захисту Нагорного району м. Москви від 25.07.2014 року на адресу Путивльської РДА (а.с. 31) повідомлено про необхідність вжиття заходів щодо повернення дитини матері або позбавлення останньої батьківських прав. За висновком Путивльської районної адміністрації від 07.10.2014 року (а.с. 38) позбавлення батьківських прав [PERSON], яка веде аморальний спосіб життя, не створює умов для проживання дитини, неодноразово попереджалась про неналежне виконання своїх батьківських обов'язків та надала свою письмову згоду на позбавлення батьківських прав. Натомість, як роз'яснено в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (із змінами) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Зі змісту письмових заяв і пояснень [PERSON] вбачається, що остання хоча і надала свою згоду на позбавлення батьківських прав відносно дитини, але при цьому пояснювала, що опинилась у складній життевій ситуації, коли за нотаріально посвідченими документами дочка виїхала до м. Москва, а їй самій заборонено в'їзд до Російській Федерації до 2016 року, в зв'язку з чим просила допомоги у поверненні дитини на Україну (а.с. 14, 16, 20, 32). Ці обставини підтвердив суду свідок [PERSON] та випливають з нотаріально посвідчених заяв від 09.01.2014 року та 17.03.2014 року і 18.03.2014 року (а.с. 8-10), в яких [PERSON] надала згоду на тимчасові виїзди (поїздки) своєї дочки [PERSON] до Російської Федерації та в зворотному напрямку на період з 09.01.2014 року по 09.01.2015 року та з 17.03.2014 року по 17.03.2015 року у супроводі [PERSON] та [PERSON], якого просила призначити опікуном дитини. При цьому останній має право вирішувати всі питання щодо цієї дитини та несе повну відповідальність за її життя, здоров'я та повернення на Україну. Цим спростовуються твердження позивача про невжиття [PERSON] мір щодо повернення дочки. Суд констатує і те, що позивачем не надано жодних доказів того, що до виявлення малолітньої [PERSON] на території Російської Федерації, відповідач потрапляла в поле зору відповідних органів з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків щодо своєї дитини. Більш того, згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Постановою ВР України № 789-XII від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці, якими зокрема є Україна і Російська Федерація, зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У наведеній ситуації будь-яких дійових заходів щодо сприяння відповідачеві у поверненні дитини, захисту її прав та інтересів, органом опіки та піклування не вживалось. За правилами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінючи докази у справі суд не приймає як належну надану дільничним інспектором міліції характеристику на відповідача (а.с. 18), оскільки за своїм змістом вона є формальною і не грунтується на фактичних даних, якими підтверджується лише одноразове вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність достатніх доказів, які підтверджують підстави позову, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed