Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «Подолівська» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок. В обґрунтування позову зазначив, що в 2015 році після смерті батька [PERSON] він успадкував земельні ділянки, площею 4,9998 га та 4,9995 га, кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER], розташовані на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Як зазначає позивач, належні йому земельні ділянки знаходяться в оренді ТОВ «Агрофірма «Подолівська» строком на 5 років, договори оренди зареєстровано у 2014 році реєстраційною службою Барвінківського районного управління юстиції Харківської області. Як вказує [PERSON], в грудні 2015 року усно, а 10.02.2016 року він письмово звертався до посадових осіб ТОВ «Агрофірма «Подолівська» з вимогою надати належним чином завірені копії договорів оренди належних йому земельних ділянок та додатків до нього, оскільки він не має їх примірників, але відповідач не відреагував на його вимогу. А також, повідомляв посадових осіб ТОВ «Агрофірма «Подолівська» про свої наміри самостійно використовувати земельні ділянки, тому вимагав повернути їх, проте в усній формі йому було відмовлено, оскільки земельні ділянки орендуються ТОВ «Агрофірма «Подолівська», і законні підстави для розірвання договорів відсутні. Позивач вважає зазначені договори оренди земельних ділянок, укладені його батьком [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Подолівська», недійсними, оскільки батько не підписував договорів оренди, а також документи, які є їх невід'ємними частинами - акти визначення меж земельних ділянок в натурі, акти приймання - передачі земельної ділянки, плани або схеми земельних ділянок, проекти відведення земельних ділянок. Оскільки з боку батька позивача не було волевиявлення на укладення договорів оренди, позивач на підставі статей 203 ч. 3, 215 ч. 1 ЦК України прохає визнати договори оренди належних йому земельних ділянок, недійсними. Крім того, [PERSON] зазначено, що останні роки відповідач не виплачував орендну плату за договорами оренди, що суперечить вимогам ч. 1 ст.32 Закону України "Про оренду землі", відповідно до якої на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами їх обов'язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та договорами. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що ТОВ «Агрофірма «Подолівська» при укладенні договорів оренди вимог чинного законодавства не порушувала. Спірні договори оренди відповідають вимогам чинного законодавства, та мають всі істотні умови, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Договори та додатки до нього особисті підписані орендодавцем [PERSON], доказів того, що договори [PERSON] не підписувалися, позивачем не надано. Тому відсутні передбачені чинним законодавством підстави для визнання договорів оренди недійсними. Крім того зазначив, що кожна із сторін виконувала умови укладеного договору, орендодавець одержував орендну плату, що свідчить про схвалення сторонами у подальшому укладених договорів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 статті 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 п.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правовичну недійсним. Відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Право власності позивача на земельну ділянку посвідчено у встановленому законом порядку державним актом на право приватної власності на землю -документом, передбаченим статтею 126 Земельного кодексу України. [PERSON] є власником земельних ділянок, площею 4,9998 га та 4,9995 га, кадастрові номери [NUMBER] та [NUMBER], які розташовані на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної позивачеві на підставі свідоцтв на спадщину за законом №88 та №94, та підтверджено витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери яких 47302318 та 47294759, виданих 10 листопада 2015 року приватним нотаріусом Барвінківського нотаріального округу Харківської області Захаровою Н.В. (том 1, а.с.7; том 2 а.с.6). Відповідно до витягів з державного земельного кадастру від 21.01.2016 року вищевказані земельні ділянки знаходиться в оренді ТОВ «Агрофірма «Подолівська» строком на 5 років, договори оренди зареєстровані реєстраційною службою Барвінківського районного управління юстиції Харківської області 21 листопада 2014 року та 30 липня 2014 року ( том 1, а.с.8-13; том 2, а.с.7-9). Матеріалами справи містять копії вищевказаних договорів оренди земельних ділянок. Обидва договори були укладені 17 липня 2013 року строком на 5 років. Договори набрали чинності з моменту їх державної реєстрації. До договорів додані акти визначення меж земельних ділянок в натурі і акти прийому - передачі земельної ділянки, експлікація земель, викопіювання з проекту організації території земельних часток (паїв) на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області (том.1 а. с. 65-87). В судовому засіданні встановлено, що з 2013 року по теперішній час вказані земельні ділянки використовуються у господарській діяльності ТОВ «Агрофірма «Подолівська». Як вже встановлено, власник земельних ділянок, звернувся до суду з позовом про визнання договорів оренди землі недійсними, вважаючи, що його право власника земельної ділянки порушено і підлягає захисту. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Підставою недійсності договору позивач вказує неналежність підписів у зазначених вище договорах його батьку - [PERSON] У зв'язку із цим, ухвалою суду від 30 травня 2016 року за клопотанням представника позивача призначалась судово-почеркознавча експертиза. Листом від 09 вересня 2016 року №2/4864000 директор Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, скерував рахунок вартості проведення експертизи. Суд неодноразово повідомляв позивача про необхідність проведення оплати експертизи, однак, така оплата позивачем проведена не була. Згідно із ч. 1 ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи наведене, а також наявні у справі докази виконання сторонами умов оскаржуваного договору, стверджуване не підписання спадкодавцем [PERSON] договору не було доведено суду у встановленому порядку належними доказами. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що про укладення даного договору позивачу було відомо, позивач отримував у відповідача на виконання договору орендну плату, що підтверджується наданими в судовому засіданнями поясненнями відповідача, та не були заперечені ні позивачем, ні його представником. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Такі обставин не були доведені та з матеріалів справи не вбачаються. Відтак, наявність підстав, передбачених у ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання оскаржуваного договору недійсним не була доведена у встановленому порядку належними доказами. Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed