Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про визнання заповіту від 09.10.2015 року складеного [PERSON] , згідно якого він заповів усе своє майно своїй малолітній дочці [PERSON] , недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] 06.03.2017 року приватним нотаріусом Гринько А.П. була заведена спадкова справа № 60337354 на підставі заяви малолітньої доньки [PERSON] , поданої її матір`ю - [PERSON] . Крім того, 07.04.2017 року позивачем подано заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, оскільки з 26.02.1977 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Як стало відомо позивачу, 09.10.2015 року приватним нотаріусом Кундою І.О. було посвідчено заповіт [PERSON] , яким останній заповів усе своє майно своїй дочці - [PERSON] . У зв`язку з цим, приватним нотаріусом Гринько А.П. 28.08.2017 року було видано малолітній [PERSON] свідоцтво на право на спадщину за заповітом. Позивач вважає, що заповіт, складений на ім`я відповідача [PERSON] є недійсним, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Водночас вважає, що оскаржуваний заповіт є таким, що порушує її права. Представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якій він просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з наступних підстав. [PERSON] на момент смерті [PERSON] у шлюбі з ним не перебувала, відтак не може одержати права на спадкування за законом у разі визнання складеного [PERSON] заповіту недійсним, отже не належить до кола заінтересованих осіб, які наділені правом звертатись з вимогами про визнання заповіту недійсним, відомості про прийняття нею спадщини відсутні, тому вона є неналежним відповідачем. [PERSON] не подано і не зазначено будь-яких доказів, які б давали підстави ставити під сумнів те, що волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі. У позовній заяві нею взагалі не зазначено жодного аргументу, який би стосувався цих обставин. 22 грудня 2020 року ухвалою судді Обухівського районного суду Висоцькою Г.В. прийнято до свого провадження дану цивільну справу та призначено по справі підготовче судове засідання. 09 березня 2021 року ухвалою Обухівського районного суду київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, позивачка подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без її участі, проти позову заперечив, просив відмовити повністю. Третя особа приватний нотаріус приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гринько А.П. в судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання, в якому просила проводити розгляд справи без її участі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федчик (Кунда) Ірина Олександрівна в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26.02.1977 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26.02.1977 року. Як вбачається з копії рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 20.08.1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Реєстрацію розірвання шлюбу на підставі вказаного рішення проведено відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 24.09.2014 року, актовий запис № 322, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] народилась [PERSON] , батьки: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 23.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 09.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кундою І.О. посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований реєстрі № 87, на бланку серії НАМ №943442 згідно якого [PERSON] заповів усе своє майно своїй донці - [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер [PERSON] помер, що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 06.03.2017 року приватним нотаріусом Гринько А.П. заведена спадкова справа № 60337354 на підставі малолітньої доньки [PERSON] - [PERSON] , поданої її матір`ю - [PERSON] 28.08.2017 року приватним нотаріусом Гринько А.П. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі № 706, спадкова справа № 7/2017. Позивач вважає, що заповіт скаредний [PERSON] є недійсним, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем суду не надано жодного доказу на підтвердження, що волевиявлення [PERSON] під час складання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, здійснювалось під тиском, внаслідок якого він не усвідомлював і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними як в момент складення заповіту, так і в будь-який інший період. Цивільний процесуальний кодекс України, а саме частина 1 статті 76, визначає докази, як дані, мотивуючись якими суд визначає відсутність або наявність фактів (обставин), здатних обґрунтувати вимоги або заперечення учасників процесу. Норма статті 77 ЦПК України передбачає про те, що всі докази повинні бути належними. Тобто докази повинні містити інформацію про предмет, що розглядається. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження Же 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України". За життя заповідач може в будь-який час скасувати заповіт, змінити його або скласти новий заповіт. [PERSON] за життя не здійснив жодної дії щодо скасування, зміни або складення нового заповіту, отже його волевиявлення щодо складення заповіту 09.10.2015 року на користь своєї малолітньої дочки по справі було вільним та відповідало його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Принцип свободи заповіту, будучи уособленням засад диспозитивності та дозвільного характеру цивільно-правового регулювання у площині спадкового права, логічно випливає як із загальних положень Цивільного кодексу України (статті 1, З, 6 ЦК України), так і з норм ст. 1234, якою гарантується право на заповіт кожної фізичної особи з повною цивільною дієздатністю. Він є доктринальним принципом. Свобода заповіту - це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом. Реалізуючи принцип свободи заповіту, кожна фізична особа-спадкодавець вправі: визначити в заповіті спадкоємцями одну або декілька осіб, незалежно від того, чи перебувають вони зі спадкодавцем у сімейних, родинних відносинах (ч. 1 ст. 1235 ЦК України), або входять/не входять до кола спадкоємців за законом; позбавити права на спадкування будь-кого з числа спадкоємців за законом, за винятком осіб, що мають право на обов`язкову частку у спадщині (ч. 2, 3 ст. 1235 ЦК України); «Вибачити» своїх негідних спадкоємців, закликавши їх до спадщини після втрати ними права на спадкування внаслідок вчинення протиправних чи аморальних вчинків (ст. 1224 ЦК України); визначити обсяг спадщини, тобто конкретні види майна, що передаються кожному зі спадкоємців за заповітом (ст. 1236 ЦК України); встановити заповідальний відказ (ст. 1237 ЦК України) або покласти на спадкоємця інші обов`язки (ст. 1240 ЦК України); призначити іншого спадкоємця (ст. 1244 ЦК України); укласти заповіт з умовою (ст. 1242 ЦК України); реалізувати свої спадкові права за допомогою «некласичних» заповідальних розпоряджень, зокрема секретного заповіту (ст. 1249 ЦК України), спадкового договору (ст. 1302 ЦК України); призначити виконавця заповіту (ст. 1286 ЦК України); у будь-який час змінити чи скасувати заповіт (ст. 1254 ЦК України). Перед укладенням заповіту приватний нотаріус перевірив дієздатність та правосуб`єктність [PERSON] як заповідача, роз`яснив йому зміст статей 1254, 1241 ЦК України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст ст.1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору, після чого здійснив посвідчення заповіту в реєстрі правочинів. Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-І252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та побудованими на довільному тлумаченні позивачкою об`єктивних обставин справи. За наявних обставин, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивачки є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами, а тому підстави для визнання заповіту недійсним, як наслідок, задоволення позову, відсутні.

Outcome: dismissed