Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

5 січня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до УПП в м. Києві, ДКСУ про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень. В обґрунтування позовної заяви позивач [PERSON] вказав, що у березні 2020 року працівниками Управління патрульної поліції в м. Києві йому були завдані тілесні ушкодження та відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 185 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2020 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного провопорушення за статтею 185 КУпАП. Постановою Київського апеляційного суду вищевказану постанову було скасовано. З огляду на викладене, позивач вирішив звернутися до суду та просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду, завдану незаконним рішенням службової особи органу державної влади. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 6 січня 2021 року цивільну справу № 753/184/21 передано судді Шаповаловій К.В. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 29 січня 2021 року до суду від відповідача Управління патрульної поліції у місті Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вказав, що протокол про адміністративне правопорушення, що був складений за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) відносно позивача не потяг за собою виникнення у нього жодних прав та обов`язків, зокрема майнових, складання протоколу жодним чином не порушили права позивача, дії працівників поліції не були визнані незаконними чи протиправними. Крім того, вказав, що Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, а отже не підпадає під дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», оскільки не здійснює будь-яку оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури, суду. 1 лютого 2021 року від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та вказав, що відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року № 312/262/18 вказано, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що діями відповідачів заподіяли моральну шкоду. Крім того, відповідач вказав, що оскільки шкоду, на думку позивача, було йому заподіяно працівниками Департаменту патрульної поліції, то й стягнення необхідно здійснювати за рахунок вказаного Департаменту та зауважили про неможливість розгляду позову щодо відшкодування шкоди, заподіяної державними органами, пред`явленого до казначейства. Також відповідач вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів. 4 лютого 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 29 березня 2021 року з`явився позивач та представник відповідача Управління патрульної поліції у місті Києві, представник Державної казначейської служби України не з`явився, від нього надійшла заява про можливість розгляду справи у його відсутність. Позивач у судовому засіданні свої вимоги підтримав в повному обсязі, вказав, що неправомірними діями працівників поліції йому було завдано шкоди, що підтверджується матеріалами, доданими до позовної заяви, а тому просив задовольнити позовні вимоги та стягнути з держави через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Представник відповідача Управління патрульної поліції у місті Києві у судовому засіданні підтримав доводи та заперечення викладені у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача Управління патрульної поліції в м. Києві, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 284472 від 17 березня 2020 року, 17 березня 2020 року о 14-30 год. у м. Києві на вул. Ревуцького патрульні поліцейські [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які перебували на службі у складі екіпажу патрульної поліції роти № 1 батальйону № 3 полку № 2 Управління патрульної поліції у м. Києві «Рубін-251», виявили факт порушення Правил дорожнього руху України водієм автомобіля Volkswagen Touareg, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] . Виконуючи покладені на Національну поліцію завдання щодо здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху та здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення, патрульні поліцейські зупинили керований [PERSON] транспортний засіб. На неодноразові законні вимоги поліцейського [PERSON] [PERSON] категорично відмовився пред`явити документи, які посвідчують його особу та право на керування транспортним засобом. Вказаними діями, [PERSON] скоїв злісну непокору законній вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 185 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255 гривень. Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2020 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , постанову Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП. Враховуючи те, що постановою суду апеляційної інстанції було встановлено відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, останній вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями працівників поліції щодо складання відносного нього протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 185 КУпАП. Як вбачається з постанови Дарницького районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 червня 2020 року, 17 березня 2020 року відносно [PERSON] було складено три протоколи про адміністративне правопорушення: за частиною другою статті 122 КУпАП (користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання); за частиною першою статті 126 КУпАП (не пред`явлення на законну вимогу працівника поліції посвідчення водія, реєстраційного документу на транспортний засіб); за статтею 185 КУпАП (злісна непокора законній вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків). Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 та частиною першою статті 126 КУпАП України з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. 00 коп. Не погоджуючись із такими діями працівників поліції, [PERSON] звернувся із відповідним позовом до Дарницького районного суду міста Києва, в якому просив визнання дій протиправними та скасувати постанови у справі про адміністративне правопорушення від 17 березня 2020 року й стягнення сплаченого штрафу. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зокрема судом було встановлено, що враховуючи зібрані у справі докази, відсутність доказів, які спростовують факт порушення ПДР позивачем, суд вважає рішення відповідача про винесення постанови відносно позивача правомірним, оскільки судом достовірно встановлений факт наявності в діях такого позивача порушення пункту 2.1 «а», «б», пункту 2.9 «д» ПДР України та правомірності притягнення його до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу відповідно до санкції частини другої статті 122 та частини першої статті 126 КпАП України. Вказане рішення в апеляційному порядку позивачем не оскаржувалось та набрало законної сили. Крім того, судом встановлено, що в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 22 червня 2020 року було зазначено: "непред`явлення особою, яка керує транспортним засобом працівнику поліції для перевірки посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, становить собою об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого статтею 126 КУпАП. Разом з тим, слід зазначити на те, що даний склад адміністративного правопорушення, визначений статтею 126 КУпАП, за що [PERSON] вже піданно адміністративному стягненню, та відповідно особу не може бути двічі притягнуто до відповідальності одного й того ж виду за одне й те саме правопорушення, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] підлягає закриттю, на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КУпАП". Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що працівники поліції протиправно склали протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною статтею 185 КУпАП відносно нього, чим завдали йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина. Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначалось, 17 березня 2020 року відносно [PERSON] було складено 3 протоколи про адміністративне правопорушення: частина друга статті 122, частина перша статті 126 та стаття 185 КУпАП. За всіма протоколами [PERSON] було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафів. Надалі рішенням Київського апеляційного суду від 22 червня 2020 року адміністративне провадження за статтею 185 КУпАП було закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП. Постанови щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за частиною другою статті 122, частиною першою статті 126 відповідними рішенням суду не були скасовані, а дії працівник поліції щодо їх складання та притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності не визнано протиправними. Підставою для закриття провадження у справі за статтею 185 КУпАП стало те, що [PERSON] було притягнуто до відповідальності за статтею 126 КУпАП, а відповідно особу не може бути двічі притягнуто до відповідальності одного й того ж виду за одне й те саме правопорушення. При цьому, закриваючи провадження у справі, судом апеляційної інстанції не було встановлено протиправність та незаконність дій працівників поліції щодо складання відносно [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення. Стосовно доводів позивача, що працівниками поліції було завдано йому фізичного болю під час затримання та доставлення до управління поліції для складання протоколів, необхідно зазначити таке. Позивачем до матеріалів справи долучено довідку центру екстреної медичної допомоги та медицина катастроф міста Києва від 17 березня 2020 року, в якій зазначено, що [PERSON] рекомендовано звернутись до травмпункту та працівники поліції відмовили у госпіталізації. Також позивачем долучено довідку з КНП «КМКЛ №1» від 18 березня 2020 року, в якому зазначений діагноз: «крайовий злам кінцевого відростку лівої ліктьової кістки». Позивач у судовому засіданні вказав, що звертався із заявою до ДБР на неправомірні дії працівників поліції, що мали місце 17 березня 2020 року, проте доказів вказаного не надав. Крім того, вказав, що йому невідомий результат розгляду його заяви, начебто ДБР надало йому відповідь, що його скарга надіслана до Департаменту патрульної поліції, проте він не дізнавався результату розгляду його скарги та не знає, яке рішення було прийнято, він чекав, що йому всі відповіді прийдуть поштою. Представник відповідача Управління патрульної поліції у місті Києві у судовому засіданні зазначив, що йому нічого не відомо з приводу вказаної скарги [PERSON] . Отже, позивачем у справі суду не надано доказів того, що дії працівників поліції, що мали місце 17 березня 2020 року під час затримання та складання відносно нього протоколів про притягнення до адміністративної відповідальності були визнанні незаконними та протиправними. Сам факт закриття адміністративного провадження у справі за відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує на неправомірність дій працівників поліції. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити таке. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно зі статтею 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом. Відповідач у цій справі - Управління патрульної поліції в м. Києві. В силу пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII), поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Згідно пункту 8 частини першої статті 23 Закону № 580-VIII, у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання. В силу частин першої, другої статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195). Таким чином, за приписами статті 222 КУпАП розгляд справ про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, зокрема за частиною другою статті 122, частиною першою статті 126 КУпАП покладено на органи Національної поліції. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Приписами частини першої статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції. Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію»). Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною другою статті 122, частиною першою статі 126 КУпАП, інспектори відповідного органу поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів. Належним відповідачем у даній справі є Департамент патрульної поліції, тобто, відповідний суб`єкт владних повноважень, від імені якого складений протокол про адміністративне правопорушення, оскільки Управління патрульної поліції у м. Києві є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Позивачем протягом проведення підготовчого провадження не подавались суду клопотання (усні, письмові) про залучення до розгляду у справі як співвідповідача Департаменту патрульної поліції чи заміну неналежного відповідач на належного, а норми ЦПК України не дають право суду самостійно здійснювати такі дії без наявності відповідного клопотання позивача. Відповідно, право визначення особи відповідача покладено на позивача, й суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, у межах підготовчого судового засідання з`ясовував питання щодо належної особи відповідача та правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, необхідність уточнення позовних вимог, проте позивач погодив правильність визначеної ним особи відповідача та обраного способу захисту порушеного права. Стосовно доводів відповідача Державної казначейської служби України про неможливість розгляду справи про відшкодування шкоди, заподіяної державними органами, пред`явленого до казначейства, варто зазначити таке. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Отже, враховуючи вимоги позивача щодо стягнення з держави через Державну казначейську службу України коштів на відшкодування моральної шкоди, позивачем правомірно було визначено Державну казначейську службу України як співвідповідача у справі. Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed