Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суд Київської області з даним позовом мотивуючи його тим, що 10 травня 2013 року він зареєстрував шлюб із [PERSON] , [INFO] , уродженкою села Хомутинці Калинівського району Вінницької області, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві складено відповідний актовий запис за № 362. З того часу вони проживали з [PERSON] однією сім`єю. Також, його дружина, [PERSON] , 11.01.2013 року заповіла йому усе належне їй нерухоме та рухоме майно, склавши заповіт за реєстровим номером 1-17, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Даниленко О.О. [INFO] його дружина, [PERSON] , померла, про що 19.01.2017 року складено відповідний актовий запис №8 та Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області видано відповідне Свідоцтво. 11 травня 2017 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і від нього дізнався, що 25.11.2016 року його дружина [PERSON] заповіла своє майно громадянці [PERSON] . Заповіт на її ім`я був посвідчений 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво- Святошинського району Київської області за реєстровим № 1115. Вважав даний заповіт недійсний з наступних підстав. На час складання заповіту на користь [PERSON] , [PERSON] виповнилося 85 років. Останнім часом стан її здоров`я внаслідок похилого віку став значно погіршуватися. У листопаді 2016 року [PERSON] був поставлений діагноз церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія 2-3 ст. з артеріальною гіпертензією у вигляді вираженого мнестичного зниження, вестибуло-атактичного синдрому, що проявлялося порушенням пам`яті, лабільністю настрою, несприйняттям дійсних подій і є судинною деменцією з емоційно-вольовими порушеннями та інтелектуально-мисленним зниженням з афективними розладами. Таким чином, на день посвідчення заповіту на користь [PERSON] , у [PERSON] спостерігався процес психічного розладу, що підтверджується доданими до даного позову копіями медичних документів, та є підставою для визнання заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] , який був посвідчений 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 1115, недійсним через дефект волі заповідача на підставі ст. 225 ЦК України. Тому [PERSON] просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 1115. Ухвалою суду від 19.06.2017 року (суддя Пінкевич Н.С.) відкрито провадження у даній справі. Відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву, яка була мотивована тим, що 25.11.2016 року її тітка [PERSON] , згідно заповіту посвідченого 25.11.2016 року [PERSON] , приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 1115, на випадок своєї смерті заповіла все своє майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.01.2017, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Після її смерті [PERSON] звернулась із заявою від 23.02.2017 за №322, як спадкоємець за заповітом від 25.11.2016р., до Другої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №46865245 від 23.02.2017, Другою київською державною нотаріальною конторою 23.02.2017 заведена спадкова справа за №116/2017, спадкодавцем за якою є померла [INFO] [PERSON] , 1931 року народження. Позивачем за первісним позовом у даній справі [PERSON] , до позовної заяви додано копію заповіту [PERSON] , складеного 11.01.2013 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого Даниленко О.О. державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1-17. Згідно даного заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті, зробила розпорядження, про те, що все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що за законом вона матиме право і що буде їй належати на момент смерті, вона заповідає [PERSON] , [INFO] . [PERSON] також додано до позову копію повторного свідоцтва про шлюб від 25.10.2016р., серії [NUMBER] , згідно якого [PERSON] і [PERSON] 10 травня 2013 року зареєстрували шлюб. Державну реєстрацію шлюбу проведено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис за №362. Вважала, що вищезазначені заповіт і зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] шлюб мають бути визнані судом недійсними з тих підстав, що [PERSON] на час складання заповіту та реєстрації шлюбу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі. Так, станом на січень - травень 2013 року вона вже була в престарілому віці, їй виповнився 81 рік і в її поведінці на той час спостерігалися ознаки стійкого психічного розладу. Зокрема, це проявлялося в її неадекватній поведінці, у відносинах з оточуючими людьми, в порушеннях пам`яті, швидких змінах настрою, в несприйнятті дійсних подій. Цей процес психічного розладу розпочався у неї задовго до посвідчення зазначеного заповіту та реєстрації шлюбу, а відповідний медичний діагноз був поставлений в листопаді 2016 року в період її лікування з 26.10.2016р. по 07.11.2016р. у Вишнівській міській лікарні, а саме: церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія 2-3 ст. з артеріальною гіпертензією у вигляді вираженого мнестичного зниження, вестибуло-атактичного синдрому, що проявлялося порушенням пам`яті, лабільністю настрою, несприйняттям дійсних подій і є судинною деменцією з емоційно-вольовими порушеннями та інтелектуально-мисленним зниженням .з афективними розладами. Тому позивач за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним заповіт від 11.01.2013 року, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений Даниленко О.О., державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-17. Визнати недійсним шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.05.2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що 10.05.2013 року складено відповідний актовий запис №362. В подальшому позивач за зустрічним позовом [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила суд визнати недійсним заповіт від 11.01.2013 року, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений Даниленко О.О., державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-17. Визнати недійсним шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.05.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що 10.05.2013 року складено відповідний актовий запис №362. Визнати недійсною довіреність від 25 березня 2016 року, видану [PERSON] , якою вона уповноважила [PERSON] розпоряджатись належним їй на праві приватної власності нерухомим майном, посвідчену Клімішиною М.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованою в реєстрі за Визнати недійсним договір від 26 листопада 2016 року купівлі-продажу садового будинку номер [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений Виноградовою А.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №880. Визнати недійсним договір від 26 листопада 2016 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0419 га, кадастровий номер 8000000000:78:290:0014, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений Виноградовою А.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №883. Визнати недійсним договір від 07 липня 2016 року купівлі-продажу 1/2 частини кварти [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2943. Дана уточнена позовна заява не була прийнята судом до розгляду з процесуальних питань. Ухвалою суду від 04.06.2018 року закрито підготовче провадження у даній справі. Ухвалою суду від 26.11.2018 року по справі була призначена судово-психіатрична експертиза, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1.Чи страждала [PERSON] на час складання заповіту на користь [PERSON] , посвідченого 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 1115, на який-небудь психічний розлад? Якщо так, то на який, і які його ознаки? 2.Чи надає психічний стан [PERSON] на час складання заповіту на користь [PERSON] , посвідченого 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 1115, підстави припускати, що [PERSON] на той час не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? 3.Чи могла [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту на користь [PERSON] , посвідченого 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 1115? 4.Чи страждала [PERSON] , 1931 року народження, тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій, та не могла керувати ними, складаючи та підписуючи від свого імені: заповіт від 11.01.2013 року, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений Даниленко О.О., державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-17; та укладаючи 10.05.2013 року шлюб з [PERSON] , зареєстрований 10.05.2013 року Шевченківським районним управлінням юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис за №362. 5.Чи могла вона з урахуванням рівня розумового розвитку та індивідуально психологічних особливостей усвідомлювати та розуміти характер та значення своїх дій повною мірою, керувати ними та передбачити їх наслідки, складаючи та підписуючи від свого імені: заповіт від 11.01.2013 року, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений Даниленко О.О., державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-17; та укладаючи 10.05.2013 року шлюб з [PERSON] , зареєстрований 10.05.2013 року Шевченківським районним управлінням юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис за №362 Проведення експертизи доручено експертам судово-психіатричної експертної комісії Київської обласної психіатричної лікарні №1. Ухвалою суду від 28.10.2020 відновлено провадження у справі. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2020 року справу передано в провадження судді Дубас Т.В. Ухвалою від 04.01.2021 прийняти до розгляду дану цивільну справу. Ухвалою суду від 03.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи. В судове засідання 06.10.2021 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача за первісним позовом подав до суду промову в судових дебатах. Просив суд задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з хворобою, однак доказів суду на підтвердження не надано. У зв`язку з необхідністю дотримання строків розгляду цивільної справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення без участі учасників процесу. Окрім того, учасники справи мали змогу викласти будь-які заперечення чи пояснення у письмовому вигляді. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, заслухавши покази свідків, допитавши судових експертів, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що первісний і зустрічний позов не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, 15 листопада 2003 року державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] на випадок свої смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все, що буде їй належати на день смерті і на що за законом вона матиме право заповіла [PERSON] . 22 жовтня 2004 року державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] на випадок свої смерті заповіла належну їй частину квартири номер [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . 11 листопада 2004 року державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] на випадок свої смерті заповіла належний їй садовий будинок номер [ADDRESS] , с/т "Оболонь" [PERSON] , [INFO] . 18 березня 2005 року державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] на випадок свої смерті заповіла належну їй 1/2 частину квартири номер [ADDRESS] [PERSON] . 08 вересня 2009 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] на випадок свої смерті заповіла належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0419 гектарів для ведення садівництва, (кадастровий номер 8000000000:78:290:0014), яка розташована на території [ADDRESS] , (с/т «Оболонь») та садовий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ), [PERSON] , [INFO] . 11 вересня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаранюк О.З. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] на випадок свої смерті заповіла належний їй садовий будинок з будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , та належну їй земельну ділянку площею 0,0419 га, що знаходиться на [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:78:290:0014, заповіла [PERSON] , [INFO] . 11 січня 2013 року державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Даниленко О.О. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде їй належати на момент смерті заповіла [PERSON] , [INFO] . 10 травня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 362, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу Серія [NUMBER] . 25 листопада 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Столяровою І.Г. було посвідчено заповіт, за яким [PERSON] , усе моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на день смерті буде їй належати і на що вона за законом буду мати право, заповіла [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] . Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа до майна померлої [PERSON] за № 116/2017. 23.02.2017 року до нотаріуса надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . 11.05.2017 року до нотаріуса надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] 05.07.2017 року до нотаріуса надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті сестри [PERSON] . Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №43-ц\\4-ц від 29 липня 2020 року було зазначено що протягом останніх років, в тому числі в періоди, які цікавить суд, а саме 11.01.2013 року, 10.05.2013 року, 25.11.2016 року [PERSON] страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу ( церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, ДЕП). Проте відповісти на питання, поставлені перед експертами: Чи надає психічний стан [PERSON] на час складання заповіту на користь [PERSON] , посвідченого 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим №1115, підстави припускати, що [PERSON] на той час не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? Чи могла [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту на користь [PERSON] , посвідченого 25.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим №1115? Чи страждала [PERSON] , 1931 року народження, тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій, та не могла керувати ними, складаючи та підписуючи від свого імені: - заповіт від 11.01.2013 року, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений Даниленко О.О,, державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за№1-17? - та укладаючи 10,05.2013 року шлюб з [PERSON] , зареєстрований 10.05.2013 року у Шевченківським районним управлінням юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис за №362? не виявляється можливим через суперечливість анамнестичних та медичних відомостей. Також в даному висновку зазначено що психологічний аналіз матеріалів цивільного провадження дозволяє визначити, що поведінка підекспертної протягом всього життя була неординарною, а саме, підекспертна була ексцентричною, екстравагантною, демонстративною, досить конфліктною, егоїстичною , а всі її вчинки були переважно розраховані на зовнішній ефект та на задоволення власних ситуативних потреб. Підекспертна в повсякденному житті недостатньо екстраполювала суттєві наслідки своєї поведінки. Так, в 2003 році підекспертна склала 2 заповіти на чужих для неї людей, а потім змінила своє рішення та два останні заповіти були складені на племінницю та її онуку. В 2009 році склала три заповіти на своє майно на користь інших осіб . Це свідчить про те, що у підекспертної були слабко розвинені родинні почуття ( до матері та до рідної сестри), до яких вона відносилася зверхньо та зневажливо. Підекспертна протягом 15 років прожила з чоловіком, але коли він почав хворіти, то залишила його, мотивуючи тим, що він та його донька хочуть її вбити. Все це дозволяє зробити висновок про наявність у неї акцентуації рис характеру, що супроводжувалися у неї стійкими особистісними дефектами психічної саморегуляції та неадекватним відображенням формування цілі. Відомо, що протягом життя підекспертна мала три офіційні шлюби. Згідно показів свідків вона була фіксована на стосунках з чоловіками, вважала себе молодою та красивою, не дивлячись на свій вік вона багато розповідала про своє інтимне життя, яке у неї було після 80-ти років, а востаннє в шлюб вступила 10.05.2013 року з відповідачем в даному цивільному провадженні, [PERSON] , який значно молодший за віком від неї, та який був її сусідом по садовій ділянці. Перед цим вона залишила чоловіка, з яким прожила у офіційному шлюбі 15 років, та який захворів, звинувативши його та його доньку в тому, що вони хочуть її отруїти. Все це свідчить про те, що у неї мало місце дефектна інтелектуальна сторона вольової регуляції. Ще до вступу у шлюб з [PERSON] , а -саме, 11.01.2013 року, підекспертна склала заповіт на користь [PERSON] на належну їй частину квартири, лише після чого 10.05.2013 року вона вступила в офіційний шлюб з [PERSON] .. Близьких контактів з родичами внаслідок притаманним їй індивідуально-психологічних особливостей на той час вона майже не підтримувала. Отже, на період оформлення заповіту на свою квартиру на користь [PERSON] ( [INFO] ) та укладання шлюбу з [PERSON] 10.05.2013 року) підекспертній виповнилося й 82 роки , що згідно віковій періодизації відповідає старечому періоду, для якого характерні вікові зміни інтелектуальної активності. Про це свідчать відомості медичної документації, з якої відомо, що ще в 1997 році невропатологом, а також в 2013 році, під час оглядів лікаря психіатра, було відмічено зниження пам`яті, на поточне, нестійкість уваги, а тому вона потребувала сторонньої допомоги для підтримки її життєдіяльності. Оскільки, вона протягом тривалого періоду була сусідкою по дачній ділянці, який проявляв до неї увагу (із свідчень [PERSON] відомо, що « [PERSON] носив її на руках»), тому підекспертна була залежна від нього. Крім того, підекспертній була притаманна акцентуації рис характеру, що супроводжувалося у неї стійкими особистісними дефектами психічної саморегуляції та неадекватним відображенням формування цілі. Тому притаманні підекспретній індивідуально-психологічні особливості та зниження інтелектуальної активності, які обумовлені її віковим періодом , сприяли деформації її волевиявлення та здійснило суттєвий вплив на здатність підекспертної під час складення заповіту та оформлення шлюбу з [PERSON] розуміти фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки. [PERSON] , укладаючи заповіт від 11.01.2013 року на користь [PERSON] з урахуванням її індивідуально-психологічних та вікових особливостей не могла повного мірою розуміти фактичний зміст власних дій та їх наслідків, а також не могла повного мірою прогнозувати наслідки власних дій. [PERSON] , укладаючи шлюб з [PERSON] 10.05.2013 року з урахуванням її індивідуально-психологічних та вікових особливостей не могла повного мірою розуміти фактичний зміст власних дій та їх наслідків, а також не могла повного мірою прогнозувати наслідки власних дій. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України . Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18). В даному випадку у висновку експертизи №43-ц\\4-ц від 29 липня 2020 року було зазначено що відповісти на питання, поставлені перед експертами не виявляється можливим через суперечливість анамнестичних та медичних відомостей. Разом з тим, у даному випадку також було зазначено що [PERSON] , укладаючи заповіт від 11.01.2013 року на користь [PERSON] з урахуванням її індивідуально-психологічних та вікових особливостей не могла повного мірою розуміти фактичний зміст власних дій та їх наслідків, а також не могла повного мірою прогнозувати наслідки власних дій. [PERSON] , укладаючи шлюб з [PERSON] 10.05.2013 року з урахуванням її індивідуально-психологічних та вікових особливостей не могла повного мірою розуміти фактичний зміст власних дій та їх наслідків, а також не могла повного мірою прогнозувати наслідки власних дій. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновок посмертної судово-психіатричної експертиз, згідно з якою на час укладення оспорюваних реєстрації шлюбу та посвідчення заповіту, [PERSON] за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У відповідному висновку експерта не було зазначено про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент вчинення спірних правочинів розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказів того, що [PERSON] на час укладення оспорюваних правочинів мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивачем за первісним та позивачем за зустрічним позовом суду не надано, що є їх процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах первісного та зустрічного позовів. Відповідно та

Outcome: dismissed