Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

23 червня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 10 липня 2015 року просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]; визнати за неповнолітніми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]; визнати недійсним зняття з реєстрації за місцем проживання: [INFO] неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]; поновити реєстрацію за місцем проживання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]; зняти з реєстрації за місцем проживання: [INFO] [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого має неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Позивач вказує на те, що вона разом з дітьми проживала в [INFO], яка належала померлій бабусі чоловіка [PERSON]. Позивач стверджує, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] продали вищевказану квартиру та незаконно, без її згоди, зняли з реєстрації двох неповнолітніх дітей. Стверджує, що у неї іншого житла немає, а чоловік не вживає будь-яких заходів для того, щоб забезпечити її та дітей житлом. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чинному порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволені в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність. Крім того, пояснили, що позивач знала про продаж спірної квартири та з нею існувала домовленість щодо можливості її проживання в квартирі до 1 липня 2015 року, так як після цього часу з рейсу повинен був повернутись син [PERSON], за кошти якого і була придбана зазначена квартира. Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги вважала обгрунтованими, просила задовольнити. Представник третьої особи Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, 29 квітня 2008 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Бутоліна) [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 311. Від вказаного шлюбу [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Бутоліна) [PERSON] мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] з 06.02.2004 року зареєстрована у [INFO]. Згідно довідки з місця мешкання про склад сімї та реєстрацію № 1387 від 13.08.2012 року [PERSON] разом з дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] був зареєстрований за адресою: [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи, а саме Свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1995 року, вищевказана квартира належала бабусі [PERSON] [PERSON], з дозволу якої в квартирі й було зареєстровано неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні сторони підтвердили, що [PERSON], [PERSON] разом з дітьми проживали у спірній квартирі з її власником [PERSON] як члени її сімї. Позивач у судовому засіданні стверджувала, що спірну квартиру [PERSON] мала намір залишити їй та дітям, однак, доказів цього суду не надала. Навпаки, 13 жовтня 2005 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та взагалі усе те, що на день її смерті буде належати їй, та на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], [INFO]. Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3-2589. 23 січня 2014 року [PERSON] померла в результаті чого, 22 грудня 2014 року [PERSON] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згідно вказаного свідоцтва [PERSON] стала власником квартири № 60, що знаходиться в місті Одесі по проспекту Маршала Жукова в будинку № 3. Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Використовуючи своє право власника, 26 грудня 2014 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, продала та передала у власність, а [PERSON] купила та прийняла у власність квартиру № 60 у будинку під № 3 по проспекті Жукова Маршала у місті [PERSON], яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44, 1 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. Вказаний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1718. 23 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про здачу житлового приміщання в найм № 1. Після чого [PERSON] звернувся до завідувача Теплодарського МС ГУДМС України в Одеській області з заявою про реєстрацію його місця проживання та його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS]. На ухвалу суду від 30.07.2015 року завідувач Теплодарського міського сектору ГУ ДМС України в Одеській області направив лист № 5121/41/314 від 19.08.2015 року, в якому повідомляє, що заява [PERSON] про реєстрацію його та дітей [PERSON], [PERSON] надійшла 23.12.2014 року з ЦНАП виконавчого комітету Теплодарської міської ради та була оброблено згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382 Iv та порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів згідно Наказу МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077. Так, Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, а саме п. 3.1.1 передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником. Згідно п.2.2. Порядку для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру: документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання; документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання. У разі реєстрації місця проживання у центрі договір оренди житлового приміщення може бути засвідчено адміністратором центру. Пунктом 2.7 вказаного Порядку передбачено, що у разі здійснення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання до територіального підрозділу ДМС України, на території обслуговування якого було зареєстроване попереднє місце проживання особи, у той же день надсилається письмове повідомлення про зняття особи з реєстрації місця проживання (додаток 12) та талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні. У разі здійснення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці (Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя) талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні до адресно-довідкового підрозділу не надсилається. У відомостях про реєстрацію місця проживання особи робиться відмітка "одночасно знято з реєстрації". Судом встановлено, що до теперішнього часу [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, хоча останнім часом разом й не проживають разом, судових рішень щодо позбавлення останнього батьківських прав, визначення місця проживання дітей з матірю тощо суду надано не було. Статтю 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Позивач [PERSON], посилаючись на вимоги статті 405 ЦК України, статей 64, 156, 160 ЖК України, статей 3 та 176 Сімейного Кодексу України, просить визнати вищевказаний договір купівлі-продажу квартири недійсним. Однак, з такими твердженнями погодитись не можливо, виходячи з наступного. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом та визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають здоговору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, вищевказані норми закону, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, стосуються лише членів сімї власника житла, які проживають разом з власником, та не можуть бути застосовані у даному випадку, так як [PERSON] зареєстрована та постійно проживає [INFO], в квартирі № 60 у будинку під № 3 по проспекті Жукова Маршала у місті [PERSON] ніколи не проживала, спільне господарство з [PERSON] та [PERSON] не вела. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач для зняття з реєстрації їх дітей повинен був отримати в неї згоду, однак дані твердження є хибними та не відповідають нормі закону. Дійсно, пунктом 3.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/дітей з реєстрації місця проживання. Проте, як зазначалось раніше, відповідач [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований за адресою [INFO], натомість як вбачається з паспорта гр. України серії КМ 573993 позивач [PERSON] зареєстрована за іншою адресою, якою є [ADDRESS]. Також слід зазначити, що реєстрація малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] відбулась без порушень розділу ІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів Отже зважаючи на те, що діти були зареєстровані разом з батьком, він мав повне право зняти їх з реєстрації, зареєструвавши в іншому місці без згоди на це матері, таким чином позов в цій частині є необґрунтованим та безпідставним, а від так не підлягаючим задоволенню, у звязку з чим вимога про визнання недійсним договору-купівлі-продажу також задоволенню не підлягає. Також не підлягають задоволенню вимоги про зняття з місця реєстрації [PERSON], так як остання є власником спірної квартири, а позивач жодного відношення до даної квартири не має, а від так позбавлена права ставити дане питання. Крім того, слід зазначити, що Наказом Міністерства Юстиції №296/5 від 22.02.2012 року визнаний таким, що втратив чинність наказ Міністерства Юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрований у Мінюсті 03.03.2004 року за №283/8882 (зі змінами). Також слід зазначити, що реєстрація (зняття) з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється управлінням, відділами (секторами) Державної міграційної служби України, тому залишилось не зрозумілим притягнення Київського РВ ОМУ УМВС України до участі у справі у якості третьої особи. Крім того, суд бере до уваги, що позивач обрала некоректний спосіб захисту свого права, так як не можливо визнати недійсним зняття з реєстраційного обліку особи, так як зазначена дія не є правочином. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed