Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації позивача інформацію поширену [PERSON] на інформаційному сайті телеканалу «NEWSONE» та на інформаційному сайті телеканалу «ZІK» наступного змісту: «[INFO]» «[INFO]». Зобов`язати протягом 15 календарних днів з дня набрання рішенням по справі законної сили [PERSON] спростувати поширену недостовірну інформацію: « [INFO]» « [INFO]» на власній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», що розміщена за посиланням [INFO] розмістивши в режимі публічного доступу текст: «Мною поширено недостовірну інформацію про [PERSON] , щодо його співпраці з іноземними спецслужбами`та скан-копію судового рішення, винесеного за цим позовом. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВИНИ 24 ГОДИНИ» на сайті телеканалу «NEWSONЕ» спростувати поширену недостовірну інформацію: «[INFO]» «[INFO]» шляхом опублікування скан-копії судового рішення, винесеного за цим позовом та тексту «[INFO]». Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «НОВІ КОМУНІКАЦІЇ» на сайті телеканалу «ZІK» спростувати поширену недостовірну інформацію: « [INFO]» «[INFO]». Також просить стягнути солідарно з [PERSON] , ТОВ «НОВИНИ 24 ГОДИНИ» та ТОВ «Телерадіокомпанія «НОВІ КОМУНІКАЦІЇ» на користь позивача судові витрати, що понесені в результаті розгляду даної справи. Посилається в позові на те, що українським журналістом і блогером [PERSON] в ексклюзивному коментарі для інформаційно-аналітичного видання «ЕХО Києва» поширено інформацію про [PERSON] , яка є недостовірною, ганьбить і принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Вказує, що [INFO] на сайті медіа холдингу «ZІK» опубліковано статтю із заголовком « [INFO] », наступного змісту: « [INFO] ». Також вказує, що [INFO] на сайті телеканалу «NEWSONЕ» опубліковано статтю із заголовком « [INFO] », аналогічного змісту, а саме: « [INFO] ». Позивач посилається, що вищенаведена недостовірна інформація поширена відповідачем-1 в ексклюзивному коментарі для інформаційно-аналітичного агентства «ЕХО-КИЄВА» та опублікована відповідачем-2 та відповідачем-3 на власних інформаційних сайтах з наступним заголовком: «[INFO]». Згадана недостовірна інформація опублікована відповідачем-2 на сайті «NEWSONЕ», власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВИНИ 24 ГОДИНИ» та відповідачем-3 на сайті «ZІK», власником якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Нові комунікації». При поширенні інформації вищезазначені сайти посилаються на розповсюджувача інформації, тобто відповідача-1. Посилається, що відношення відповідача-1 до висвітлення інформації підтверджується ним на особистій сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» за відповідним посиланням та міститься у відкритотому доступі. Вказує, що відповідач-1, даючи коментар мав усвідомлювати, що він у першу чергу є журналістом і тому повинен дотримуватися журналістської етики. Зокрема, неприпустимим є розповсюдження інформації, що містить упередженість чи необґрунтовані звинувачення. Крім того, вважає, що відповідач-1 мав усвідомлювати, що коментар, в якому висвітлюється недостовірна інформація, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, буде опублікованим та загальнодоступним для перегляду значної кількості осіб. За таких обставин, вважає, що відповідач-1 мав намір та здійснив поширення недостовірної інформації щодо позивача широкому колу осіб. Вказує, що зміст поширеної інформації стосується співпраці позивача з іноземними спецслужбами та обрання його на посаду заступника генерального директора з питань взаємодії з органами державної влади ДК «Укроборонпром» [PERSON] . Так, позивач вказує, що дійсно, його обрано заступником генерального директора ДК «Укроборонпром» [PERSON], що підтверджується відповідними документами. Проте, це не пов`язано з іноземними спецслужбами та доступом до державної таємниці. Позивач є український політичний діяч, екс-народний депутат України 8-го скликання, засновник політичного руху «#дійзнами», екс-член Політичної партії «ДемАльянс», громадський діяч. Вказує, що тривалий час позивач займався журналістикою, а у вересні 2014 року оголосив про участь у позачергових парламентських виборах від партії Блок Петра Порошенка «Солідарність». За час роботи у Верховній Раді України позивач сумлінно виконував покладені на нього посадові обов`язки. Щодо висловлювання: «[INFO]» посилається, що уповноваженими державними органами України, зокрема Службою Безпеки України, не було зафіксовано того факту, що [PERSON] брав участь в активних спецопераціях на території України під керівництвом 2-секретаря посольства Великобританії [PERSON] чи під керівництвом когось іншого. На даний час не відкрито жодного кримінального провадження за фактом співпраці позивача з іноземними спецслужбами, тому вищенаведені слова не мають жодного фактичного підтвердження. Щодо висловлювання: «[INFO].» посилається, що у відповідь на адвокатський запит ДК «Укроборонпром» повідомив, що з метою оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці [PERSON] , ДК «Укроборонпром» вживаються необхідні заходи з підготовки відповідних документів для подальшого направлення до органу Служби безпеки України. Проте, станом на дату розповсюдження інформації відповідачем-1, доступ до державної таємниці позивач не отримував. Тому, відповідно до вимог ст. 27 ЗУ «Про доступ до державної таємниці» у зв`язку з відсутністю допуску до державної таємниці, у позивача відсутнє право доступу до державної таємниці. Відповідно, інформація поширена відповідачем-1 про те, що позивач не повинен був пройти спецперевірку і отримати доступ до державної таємниці, так як співпрацював з іноземними спецслужбами, є такою, що не відповідає дійсності та порушує право на захист та недоторканість честі, гідності та ділової репутації позивача - він не тільки ще не отримав доступ до державної таємниці, а відповідний пакет документів навіть не направлений на розгляд Служби безпеки України. Тобто інформація не має жодного підтвердження та обгрунтування. Таким чином, висловлюючи та поширюючи вищевказану інформацію, відповідачем-1, відповідачем-2 та відповідачем-3 порушено немайнове право позивача на недоторканість честі, гідності та ділової репутації. Вважає також, що наведені вислови відповідача-1 не можуть бути сприйняті як оціночні судження, адже відповідач-1 не надає своєї оцінки щодо особи позивача, а поширює недостовірну інформацію під виглядом фактичних даних, так ніби вказані ним відомості є достовірними та стосуються фактичної, конкретної події, а також правового статусу позивача. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. 06.02.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 10.02.2020 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, відповідачам копію позовної заяви з додатками. 19.03.2020 відповідачем-2 до суду подано відзив на позов, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову, як необґрунтованого. У відзиві посилається на те, що позивачем не доведено факту розповсюдження недостовірної інформації. Також вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог. Ухвалою суду від 28.04.2020 справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 29.05.2020 представником позивача подано відповідь на відзив відповідача-2. 12.06.2020 відповідачем-2 подано відзив на позов у якому останній посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Разом з цим посилався на те, що факт поширення відповідачем інформації позивач підтверджує невідомими роздруківками з сайту, які належним чином не посвідчені. Вважає, що за змістом ст.ст.76, 100 ЦПК України надані позивачем роздруківки з веб-сайтів та соціальної мережі не можна вважати допустимими доказами, оскільки останнім не дотримано порядку їх подання, а паперові копії електронного доказу не засвідчені електронним цифровим підписом. Крім того, відповідно до ст.85 ЦПК України, електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням. Проте, позивачем відповідного експертного дослідження до суду не надано. Цивільним процесуальним кодексом України встановлено стадію процесу, коли суд може за власною ініціативою чи за клопотанням сторони провести такий огляд. Вважає, що позивачем порушено порядок надання доказів і вони не відповідають поняттю доказів, визначеним нормами процесуального законодавства. Разом з цим, відповідач- 2 та відповідач-3 посилалися на те, що у зв`язку з рішенням РНБОУ від 02.02.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) та Указу Президента України №43/2021 «Про рішення національної безпеки і оборони України» від 02.02.2021 «Про застосування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» ТОВ «ТРК «Нові комунікації» та ТОВ «НОВИНИ 24 ГОДИНИ» застосовано персональні обмежувальні заходи, а тому мовлення каналів і веб-сайтів припинено. За вказаних обставин вважають, що обраний позивачем спосіб захисту поновлення порушених прав є необґрунтованим та не може бути виконаний. 08.07.2020 представником позивачем подано до суду клопотання про приєднання доказів. 18.11.2020 представником позивача подано відповідь на відзив відповідача-2 та відповідача-3. 16.04.2021 представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 30.11.2021 у прийнятті до розгляду заяви позивача про уточнення позовних вимог відмовлено. Відповідач-1 у передбаченому законом порядку відзиву на позов не подав. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача-2 та відповідача-3 просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений. Вислухавши думку присутніх уповноважених представників сторін, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача-1. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особис Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, як зазначається у ст. 34 Конституції України. На вимогу ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Так, захист честі, гідності і ділової репутації - право громадянина та юридичної особи вимагати через суд спростування недостовірної інформації (відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво), яка принижує їхню честь, гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди їхнім інтересам. Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими гл.3 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб- підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У пункті 15 даної постанови зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позивач у позові посилається на те, що [INFO] на сайті медіа холдингу «ZІK» опубліковано статтю із заголовком « [INFO] », наступного змісту: « [INFO]». За його словами, [INFO]. "[INFO].». [INFO] на сайті телеканалу «NEWSONЕ» опубліковано статтю із заголовком « [INFO]», аналогічного змісту. За твердженнями позивача вищенаведена інформація поширена відповідачем-1 [PERSON] в ексклюзивному коментарі для інформаційно-аналітичного видання «ЕХО Києва» під заголовком « [INFO]» та опублікована відповідачем-2 на сайті «NEWSONЕ», власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВИНИ 24 ГОДИНИ» та відповідачем-3 на сайті «ZІK», власником якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Нові комунікації». За змістом позову та наданих у суді пояснень представника позивача, опублікована інформація містилися на веб-сайтах, що розміщені за наступними посиланнями:[INFO] а факт її поширення відповідачем-1 підтверджується інформацією на його сторінці у соціальній мережі «Фейсбук». Відповідачем- 2 та відповідачем- 3 зазначені факти заперечується та вказується, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження заявлених вимог. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. З матеріалів справи вбачається, що відповідачами не визнаються позовні вимоги та оспорюються обставини, наведені позивачем. Проаналізувавши заявлені позовні вимоги та наявні у справі докази, суд вважає, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження розміщення оскаржуваної інформації відповідачами в мережі Інтернет. Звертаючись до суду, позивач доводить порушення своїх прав з боку відповідачів наступними доказами, зокрема, роздруківками у паперовому вигляді тексту зображень, які здійснені представником позивача шляхом знімку екрану із веб-сторінки у соціальній мережі «Фейсбук» відповідача-1 та з сайтів телеканалу відповідача-2 та відповідача-3. Відповідно до ЗУ «Про авторські в суміжна права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, зокрема об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайта і (або) облікового запису власника цього веб-сайта, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом, а веб-сторінка - складова частина веб-сайта розташована за спеціальною адресою в мережі Інтернет. Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17.10.2012 р. № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності» роздруківки Інтернет - сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Разом з тим, сторінка у соціальній мережі фейсбук відповідача-1 та сторінка сайтів телеканалу відповідача-2 та відповідача-3, яка за твердженням позивача створена відповідачами та на якій відповідачі поширили недостовірну інформацію про позивача, експертом чи спеціалістом за спеціальністю «Дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів» не досліджувалася. Будь-які висновки фахівця в галузі дослідження телекомунікаційних систем суду стороною позивача не надавались. Таким чином, позивачем не було надано належних доказів, які б свідчили про розміщення оскаржуваної інформації відповідачами за певною адресою в мережі Інтернет та про її існування на час розгляду справи, що вказує на неможливість встановлення та перевірки наявності цієї інформації. Зазначені обставини свідчать також про те, що позивачем не доведено факт розміщення оскаржуваної інформації в мережі Інтернет та факт поширення цієї інформації відповідачами. Та обставина, що відповідачем-1 не було подано своїх заперечень проти позову також не є свідченням про визнання фактів наявності поширення спірної інформації, з огляду на викладене вище. За змістом ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). За цим критерієм електронні докази можна поділяти на: 1) зафіксовані учасниками судової справи власноруч (наприклад, власним електронним цифровим підписом); 2) докази, закріплені за допомогою нотаріуса; 3) зафіксовані спеціально уповноваженими особами. Разом з тим, представник позивача у судовому засіданні зазначив про неможливість надання доказів в підтвердження заявлених вимог у електронній формі. Крім того, у судовому засіданні для перевірки наявності та розміщення спірної інформації, в тому числі щодо її достовірності, судом було запропоновано представнику позивача здійснити огляд відповідної інформації на сторінці соціальної мережі «Фейсбук» відповідача-1, проте зайти за відповідним посилання представник позивача не зміг. У той же час, здійснити огляд за посиланнями на відповідні сайти відповідача-2 та відповідача-3 не виявляється можливим, оскільки здійснення телевізійного мовлення, як і діяльність веб-сайтів припинено на виконання рішення РНБОУ від 02.02.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) та Указу Президента України №43/2021 «Про рішення національної безпеки і оборони України» від 02.02.2021 «Про застосування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що сторонами у справі не оспорюється. А як слідує з письмових пояснень представника позивача публікація за посиланнями [INFO] на яку за твердженням останнього було посилання на сайті медіа «ZІK» та на сайті телеканалу «NEWSONЕ» відсутня. З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог в частині розповсюдження спірної інформації відповідачами. З огляду на викладене вище, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивача, та порушує право на недоторканість ділової репутації, оскільки вони не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. За таких обставин, відсутні підстави й для задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідачів спростувати оспорювану інформацію. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed