Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Бердянська місцева прокуратура Запорізької області в інтересах держави звернулася до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання права власності та витребування земельної ділянки, посилаючись на те, що Бердянською міською радою Запорізької області 20.11.2014р. прийнято рішення №23, п. 5.4 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0980 га, кадастровий номер 2310400000:01:012:0214, розташовану по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підставі вищевказаного рішення державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 02.12.2014р. [PERSON] було видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на зазначену земельну ділянку, яку в подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2015р. продала [PERSON] .. Пункт 5.4 оскаржуваного рішення Бердянської міської ради Запорізької області №23 від 20.11.2014р. підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а земельну ділянку необхідно повернути за належністю територіальній громаді м.Бердянська у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ст.ст. 59, 60, 61 Земельного кодексу України, ст.ст. 59, 85, 88, 90 Водного кодексу України та п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок при прийнятті відповідного рішення. Проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки погоджено та затверджено з порушенням вимог водного та земельного законодавства. Так, на підставі листа керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області від 28.02.2017р. ПП «Азовгеопроект» проведено геодезичне дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря. Результати вказаного дослідження оформлено у вигляді ситуаційної схеми, відповідно до якої виділена [PERSON] оскаржуваним пунктом рішення міської ради земельна ділянка знаходиться в межах міста Бердянська та в межах визначеної ст. 88 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме, на відстані 170,8м від урізу води Азовського моря. Тому спірна земельна ділянка взагалі не могла бути передана у приватну власність. Однак, у затвердженому оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014р. проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Бердянською міськрадою при прийнятті п.5.40 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 23 від 20.11.2014р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» було порушено вимоги земельного та водного законодавства, що вказує на протиправність дій Бердянської міської ради, а тому зазначене рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Оскільки [PERSON] незаконно набула і у подальшому незаконно відчужила на користь [PERSON] право власності на цю земельну ділянку, яка підлягає поверненню територіальній громаді міста Бердянська на підставі ст. 388 ЦК України. Просив суд визнати незаконним та скасувати п. 5.4 рішення п`ятдесят першої сесії Бердянської міської ради Запорізької області шостого скликання №23 від 20.11.2014р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам»; визнати право власності на земельну ділянку за територіальною громадою м.Бердянськ в особі Бердянської міської ради та витребувати у [PERSON] в комунальну власність територіальної громади міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради земельну ділянку площею 0,098 га., кадастровий номер 2310400000:01:012:0214, яка знаходиться по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 березня 2018 року в зв`язку зі смертю [INFO] відповідача [PERSON] провадження по справі було зупинено до спливу строку для прийняття спадщини спадкоємцями після її смерті. Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року було здійснено процесуальне правонаступництво та замінено первісного відповідача [PERSON] її правонаступниками - [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні заявлеі вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мастеров О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, а також надав письмовий відзив, в якому зазначив, що відповідач [PERSON] з позовними вимогами не згоден, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню внаслідок наступного. Спірна земельна ділянка площею 0,098 га, кадастровий номер 2310400000:012:0214, яка знаходиться по [ADDRESS] , була придбана у [PERSON] [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 04.12.2014 року. Вказаний договір на сьогодні с чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався. Право власності на земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] отримала земельну ділянку у власність, реалізуючи своє право на приватизацію, натомість [PERSON] придбала земельну ділянку за відплатним договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально. [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки не знала і не могла знати, що [PERSON] не могла відчужувати дану земельну ділянку. Більш того, у [PERSON] були і є в наявності всі документи, які підтверджують правомірність володіння нею земельною ділянкою на момент продажу (відповідні рішення сесій місцевої ради, присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, реєстрація ділянки як окремого об`єкту права власності у відповідних державних реєстрах прав на нерухоме майно). Отже, земельна ділянка не була загублена власником або особою, якій він передав майно у володіння, не була викрадена у власника або особи, якій він передав майно у володіння, а також не вибула з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, тому застосування прокурором віндикаційної вимоги про витребування майна у добросовісного власника у даному випадку є неправомірним. В разі задоволення позовних вимог будуть порушені норми статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Спірна земельна ділянка розташована по [ADDRESS] , та відповідно до Плану зонування території (зонінгу) м. Бердянськ перебуває у зоні Ж-1р - житлова га рекреаційна зона з переважним розміщенням садибної забудови. Таким чином, органом місцевого самоврядування (який наділений виключними повноваженнями у цій сфері), зона, в якій розташована земельна ділянка відповідача, віднесена до зони житлової забудови. Тобто, наявна невідповідність регулювання питання щодо використання земельних ділянок, які перебувають у зоні прибережних захисних смуг, оскільки є очевидним, що житлова забудова жодним чином не узгоджується з напрямами використання ділянок, визначеними ст. 85 Водного кодексу України. При цьому, переважна частина площі міста Бердянськ знаходиться у двокілометровій відстані від берега Азовського моря, історично цілі мікрорайони міста повністю перебувають у межах двокілометрової зони від урізу води. У межах двокілометрової зони мешкає значна частина жителів міста, такі райони, як АКЗ, Слобідка та Ліски майже повністю складаються з приватного сектору, тобто їх площа - це земельні ділянки з розташованими на них приватними будинками жителів. Аналіз змісту Публічної кадастрової карти України, зокрема, території м. Бердянська свідчить, що величезна частина земельних ділянок, розташованих у межах двокілометрової зони, перебувають у приватній власності. Значна частина земельних ділянок, які знаходяться по [ADDRESS] (поряд з земельною ділянкою [PERSON] ), а саме, всі земельні ділянки, яким присвоєні кадастрові номери, перебувають у приватній власності. Десятки тисяч мешканців міста Бердянськ мають у приватній власності земельні ділянки з цільовим призначенням «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» у межах двох кілометрів від урізу води. Вважає, що прокурор не наводить підстав для подання ним позову в інтересах держави, і в чому саме вони полягають; позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку не відповідає інтересам ні держави, ні суспільства; законодавство у даній справі є непропорційним, а держава не забезпечує його застосування до всіх громадян, які перебувають у аналогічних обставинах, вказане створює нічим не виправдану несправедливість, яка наявна відносно одних осіб і з невідомих причин не застосовується до інших; Бердянською міською радою, як єдиним повноважним органом, який наділений правом розпоряджатись комунальним майном (в т.ч. земельними ділянками), вже вирішена доля та цільове використання землі (під житлову забудову) у районі, де перебуває спірна земельна ділянка; відповідач не може відповідати за помилки органів влади, навіть якщо вони дійсно існують. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що коли його батьки придбали цю земельну ділянку ніяких заборон не було, за цей час вже було розроблено проект, проведено водо- та електропостачання, отримані відповідні дозволи на початок будівельних робіт, проведена частина будівельних робіт, а тепер хтось вирішили, що земельна ділянка виділялась незаконно. Вважає, що задовлення таких позовних вимог призведе до порушення їх конституційних прав. Представник відповідача Бердянської міської ради - Божков А.І. в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, крім того, надали письмовий відзив, в якому зазначено, що наданий [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки був виконаний у відповідності до вимог Закону України "Про землеустрій". Бердянською міською радою при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки було враховано вимоги ч. 8 ст. 118 ЗК України, відповідно до яких проект землеустрою щодо відведеная земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України. Отримавши належним чином погоджений проект землеустрою щодо відведення [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) земельної ділянки площею 0,0980 та, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та беручи до уваги вимоги ч. 9 ст. 118 ЗК України, Бердянська міська рада зобов`язана була га прийняла рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність у двотижневий строк з дня отримання проекту. Щодо посилання в позовній заяві па порушення ними режиму використання прибережних захисних смуг зауважили, що станом на сьогодні Бердянською міською радою не затверджувався проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянськ Запорізької області. Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 88 Водного кодексу України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації, що узгоджується з п. 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996р. № 486, відповідно до якого на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. В даному випадку врахування містобудівної документації та конкретних умов забудови відбулось на стадії погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки управлінням містобудування та архітектури виконкому Бердянської міською ради. Тобто, законодавством на момент винесення спірного рішення було достатньо врегульовано питання щодо встановлення прибережних захисних смуг в містах, де протягом десятиліть склались певні умови забудови та використання об`єктів, які потрапили до прибережних смуг після їх встановлення. Вважають, що позивачем однобоко розтлумачено положення ч. 9 ст. 88 ВК України щодо двокілометрової прибережної смуги уздовж морів без врахування ч. 5 ст. 88, згідно якої, в межах міста обов`язково враховується містобудівна документація, п. 10 Порядку, згідно якого, в межах міст обов`язково враховуються конкретні умови забудови. Такі твердження позивача є помилковими, оскільки законодавець прямо вказує, що прибережні захисні смуги в межах міст встановлюються з урахуванням містобудівної документації, конкретних умов забудови, ситуації, що склалася. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст..ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до ст.ст. 50, 51, 52 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва. Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частинами 1 та 2 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель держаної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання її у користування. Громадяни, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської держаної адміністрації, або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюється в порядку, встановленому ст. 151 Земельного кодексу України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Статтею 118 Земельного кодексу України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин шостої - дев`ятої цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно з ч. 6 ст. 186 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Згідно з ч. 17 ст. 186 Земельного кодексу України, підставою для відмови у погодженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 186-1 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а щодо земельної ділянки у межах населеного пункту - подається на погодження до структурних підрозділів районних державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури. Проект землеустрою, у відповідності до вимог ст.50 Закону України «Про землеустрій», зокрема, включає акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки). Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою у ч. 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України також зазначено виключно невідповідність його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Таким чином, з огляду на вище наведені положення законодавства, відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів перевіряється органом місцевого самоврядування ще при розгляді клопотання особи, зацікавленої у переданні в користування земельної ділянки, про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Судом встановлено, що рішенням Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 року (пункт 5.4) затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0980 га (кадастровий номер 2310400000:01:012:0214), з присвоєнням поштової адреси: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах норм безоплатної приватизації (т.1 а.с.13). При цьому, в подальшому згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 2688 від 04.12.2014р. спірну земельну ділянку у [PERSON] придбала [PERSON] (т.1 а.с.14-16, т. 2 а.с.134-135), яка [INFO] померла (а.с.115). Спадкоємцями [PERSON] є її чоловік - [PERSON] та син - [PERSON] , які на момент відкриття спадщини проживали з нею за адресою: [ADDRESS] (а.с.152), а тому в силу вимог ч. 2 ст. 1268 Цивільного кодексу України вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не заявили про відмову від неї (т.1 а.с.136-138). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, згідно з положеннями ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації (абзаци 2, 3 ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України). Статтею 88 Водного кодексу України визначено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Згідно з пунктами 6, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) межі водоохоронних зон встановлюються з урахуванням, зокрема, цільового призначення земель, що входять до складу водоохоронної зони. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. З огляду на вказані приписи законодавство, чинне на момент прийняття оскарженого рішення, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості. Саме такі правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункти 66-77), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 56-67). Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним на час прийняття оскарженого рішення). Відповідно до листа Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 21.01.2020р. №01-0336/28 проект землеустрою щодо організації та встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянськ Запорізької області до виконавчого комітету Бердянської міської ради погоджений в порядку, встановленому ст. 186-1 Земельного кодексу України, не надходив. Бердянською місько радою рішення про затвердження вищезазначеної документації із землеустрою не приймалось. Відповідно до пояснювальної записки до Генерального плану міста Бердянська, затвердженого рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25.06.2009р. № 8, в генеральному плані планувальні обмеження природоохоронного значення представлені системою прибережних захисниг смуг Азовського моря, озер та округом і зонами санітарної охорони курорту (т.2 а.с. 124-126). Частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території такої зони, є прибережна захисна смуга (абзац тридцять восьмий статті 1 Водного кодексу України, абзац другий пункту 8.19, пункт 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). Відповідно до абзацу третього пункту 10.17 Державних будівельних норм (далі - ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, уздовж берегів водойм прибережні смуги установлюються завширшки не менше 20 м від урізу води, що відповідає нормальному підпертому рівню водойми. Місцеві правила забудови - це нормативно-правовий акт, яким встановлюється порядок планування і забудови та іншого використання територій, окремих земельних ділянок, а також перелік усіх допустимих видів, умов і обмежень забудови та іншого використання територій та окремих земельних ділянок у межах зон, визначених планом зонування (абзац чотирнадцятий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій»). Також судом встановлено, що відповідно до Плану зонування території міста Бердянська, який затверджено рішенням тридцять восьмої сесії Бердянської міської ради VI скликання від 31.05.2013р. № 27 (далі - Зонінг), земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2310400000:01:012:0214, розміщується в двох зонах: в житловій та рекреаційній зоні з переважним розміщенням садибної забудови (зона Ж-1р) та в зоні вулиць в межах червоних ліній (зона ТР-2) (т.2 а.с.25-35, витяг з електронного примірника - т. 2 а.с.127-133). Відповідно до пояснювальної записки до Зонінгу (т.2 а.с.29), житлова та рекреаційна зона з переважним розміщенням садибної забудови (зона Ж-1р) призначена для організації прийому та обслуговування відпочиаючих в садибній забудові (житлові будинки для рекреаційного використання). Зона формується на території сельбищної зони в районах існуючої садибної забудови та районах, передбачених містобудівною документацією під такий вид забудови. Забудова повинна забезпечуватися повним інженерним обладнаням у відповідності до санітарних норм та правил. Використання території зони, розміщення підприємств і установ здійснюється відповідно до вимог ДБН 360-92** (на сьогодні змінені на ДБН Б.2.2-12:2019) та діючого законодавства. До зони вулиць в межах червоних ліній (зона ТР-2) взодять території, які за містобудівною документацією знаходяться в межах червоних ліній магістральних та основних житлових вулиць, бульварів, площ. Використання території зони, розміщення підприємств і установ здійснюється відповідно до вимог ДБН 360-92** (на сьогодні змінені на ДБН Б.2.2-12:2019) та діючого законодавства. Інші обмеження до зон Ж-1р та ТР-2 не встановлені. Відповідно до графічної частини Зонінгу: «Схема зонування території. Планування обмеження», на території, де розміщена земельна ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер 2310400000:01:012:0214, наявні наступні планувальні обмеження: санітарно-захисна зона від підприємств IV класу шкідливості та ділянки з ухилом поверхні понад 15%. Правова позиція щодо встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг висловлена Великою палатою Верховного суду у Постанові від 30.05.2018 року по справі №469/1393/16-ц. Так, дійсно ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України та ч. 9 ст. 88 Водного кодексу України встановлено, що уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга не менше двох кілометрів від урізу води. У статті 60 Земельного кодексу України та у ч. 7 статті 88 Водного кодексу України зазначено, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Згідно до ч. 6 статті 88 Водного кодексу України, у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Велика Палата Верховного суду у вказаній постанові, з посиланням на п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністества охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 року № 434 та Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року за № 486, зазначає, що системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Аналогічні посилання маються також у постанові Великої Палати Верховного суду від 15.05.2018 року по справі №372/2180/15-ц. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у межах міста Бердянська, а проект землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги на час винесення оскаржуваного рішення не узгоджений, все ж таки неможна виходити з того, що беззаперечно розмір захисної смуги становить два кілометри від урізу води, оскільки у даному разі цей розмір повинен бути встановлений з урахуванням конкретних умов забудови. З огляду на наведене, слушними є доводи представника відповідача Бердянської міської ради про те, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. В даному випадку врахування містобудівної документації та конкретних умов забудови відбулось на стадії погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки управлінням містобудування та архітектури виконкому Бердянської міською ради в місті Бердянську, де протягом десятиліть склались певні умови забудови та використання об`єктів, які потрапили до прибережних смуг після їх встановлення. Саме з урахуванням містобудівної документації встановлюється захисна прибережна смуга у межах існуючих населених пунктів, згідно до ч. 6 ст. 88 Водного кодексу України. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що в ході погодження проекту землеустрою іншими контролюючими органами були встановленні факти віднесення спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги або до водоохоронної зони, а також, що вказаними органами та міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення не було прийняято до уваги як положення абзацу третього пункту 10.17 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, так і приписи існуючої містобудівної документації, урахувавши існуючі конкретні умови забудови населеного пункту та містобудівні обмеження. За таких обставин та враховуючи, що спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах міста Бердянська, суд вважає, що оскаржуване рішення Бердянською міською радою прийнято в межах повноважень, у відповідності до вимог діючого законодавства, з урахуванням існуючої містобудівної документації та відомостей, викладених у висновках про погодження проекту землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером 2310400000:01:012:0214 органів, на які державою покладено функції щодо здійснення контролю за використанням земель. Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, тому вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed