Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», що є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», та в ході розгляду справи доповнив свої вимог в останній редакції від 15 травня 2014 року про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та стягнення коштів. Мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та вказаним банком було укладено договір кредиту № 44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року на купівлю автотранспорного засобу щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби - купівлю автомобіля «КІА», 2008 року випуску, в сумі 22 606 доларів 00 центів США на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів з терміном погашення кредиту в строк до 05 березня 2015 року та з оплатою 8,88% річних. Також, для придбаного автомобіля, з метою його страхування, ним отримано кредит в сумі 11 140 грн. 00 коп. згідно Договору відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-179/Астр від 05 березня 2008 року. З метою забезпечення виконання вказаних зобов»язань між банком та ним укладений договір застави № 44.02-13-236/А від 05 березня 2008 року, за яким у випадку порушення ним своїх зобов»язань по кредитному договору, банк задовольняє свої майнові претензії за рахунок його майна - автомобіля «КІА», 2008 року випуску, заставною вартістю 125 590 грн. 00 коп., що еквівалентно 24 869 доларів 31 цент США, задля купівлі якого ним й отримувались в кредит кошти. А також між банком, ним та його дружиною [PERSON] укладено договір поруки № 44.02-13-237/А від 05 березня 2008 року. Однак, вважає, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил надання банківських послуг уцілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо ст. 11 вказаного Закону щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, п.п.2.1, 2.2., 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у протиріччя цьому, інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була йому надана. Тобто, при відсутньої вказаної інформації про предмет послуг, який надався йому банком, він був зобов»язаний був укласти самей той кредитний договір, який йому порадив банк, не маючи при цьому право вибору укласти інший договір й з іншими умовами, таким чином банк навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому оспорюваний ним договір кредиту № 44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року про надання кредитних коштів на споживчі потреби має бути визнаний недійсним на підставі ч.1 ст. 230 ЦК України, а згідно ч.2 ст. 230 ЦК України банк має відшкодувати йому збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням цього правочину. Так, ним як споживачем кредитним послуг, повернуто банку 193 837 грн. 43 коп. х 2 = 387 674 грн. 86 коп. за відрахуванням 114 160 грн. 30 коп. - коштів, які він отримав за договом на страхування автомобіля, = 273 514 грн. 56 коп. В судовому засіданні представник позивача Шевченко Ю.А., діючий на підставі довіреності від 21 липня 2012 року (а.с.11), позові вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: визнати недісним договір кредиту № 44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року на купівлю транспортних засобів, укладений між сторонами, та стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» в якості відшкодування заподіяної шкоди в порядку ст.ст. 216, 230 УК України 273 514 грн. 56 коп. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 21 квітня 2013 року (а.с.34), позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у цілому, посилаючись на їх безпідставність, надавши докази, які вважає, спростовують вказані вимоги. Вважаючи, що при укладанні оспорюваного кредитного договору, та інших договорів - договору поруки, застави, договору відновлювальної кредитної лінії дотримані всі передбачені чинним законодавством вимоги для їх укладання, договори містить всі відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми, банк мав ліцензію на здійснення валютних операцій, надав позивачу, як споживачу послуг всю сукупність інформації, необхідної для вибору кредиту, його умов, наслідків тощо, а тому не вбачається підстав вважати про невідповідність його умов укладання вимогам законодавства. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у їх задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних (зобов»язальних) правовідносинах. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Так, між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір кредиту № 44.29-48-178/А від 05 березня 2008 року на купівлю автотранспорного засобу щодо надання [PERSON] кредитних коштів на споживчі потреби - купівлю автомобіля «КІА», 2008 року випуску, в загальній сумі 22 606 доларів 00 центів США, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів з терміном погашення кредиту в строк до 05 березня 2015 року та з оплатою 8,88% річних (а.с.50-53). Також, для придбаного позивачем автомобіля, з метою його страхування, ним у відповідача отримано кредит в сумі 11 140 грн. 00 коп. згідно Договору відновлювальної кредитної лінії № 44.29-48-179/Астр від 05 березня 2008 року (а.с.54-57). З метою забезпечення виконання вказаних зобов»язань між банком та [PERSON] укладений договір застави № 44.02-13-236/А від 05 березня 2008 року (а.с.58-60), за яким у випадку порушення [PERSON] своїх зобов»язань по кредитному договору, банк задовольняє свої майнові претензії за рахунок майна позивача - автомобіля «КІА», 2008 року випуску, заставною вартістю 125 590 грн. 00 коп., що еквівалентно 24 869 доларів 31 цент США, задля купівлі якого ним й отримувались в кредит кошти. А також між банком, [PERSON] та його дружиною [PERSON] укладено договір поруки № 44.02-13-237/А від 05 березня 2008 року (а.с.61-62). Тобто, між сторонами укладено чотири договори. Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони щодо вказаних чотирьох договорів погодили умови своїми підписами. Так, [PERSON], його дружина [PERSON], яка виступила його поручителем за вказаними зобов»язаннями, підтвердили, що з умовами вказаних договорів ознайомлені, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не мають, про що підтвердили своїми підписами (а.с.50-53, 54-57, 58-60, 61-62). Банк виконав свої зобов»язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що не спростовується позивачем, які ним прийняті від банку й використані за призначенням - купівлі автомобіля та його стархування, проте, як встановлено в ході судового розгляду справи позивач не повністю виконує взяті на себе зобов»язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає чергові суми отриманого кредиту, не погашає всю суму кредиту згідно вимог Кредитного договору, відповідно, має поточну заборгованість по сплаті кредиту (а.с.63), що визнається позивачем. Крім того, позиція позивача про те, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил надання банківських послуг уцілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо ст. 11 вказаного Закону щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, п.п.2.1, 2.2., 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у протиріччя цьому, інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була йому надана. Тобто, при відсутної вказаної інформації про предмет послуг, який надався йому банком, він був зобов»язаний укласти самей той кредитний договір, який йому порадив банк, не маючи при цьому право вибору укласти інший договір й з іншими умовами, є також безпідставною, оскільки сторони у договорі погодили всі умови договору, які викладені в тексті, є відкритими, доступними, читабельними й зрозумілими. З підписанням цього договору позичальник засвідчив, що йому розтлумачено (зрозуміло) всі умови договору та він згоден на їх виконання. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Позивач, відповідно до оспорюваного Кредитного договору, засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому. Позивач, посилаючись на ч.1 ст. 230 ЦК України про визнання оспорюваного договорору недійсним, суд вважає дані вимоги безпідставними. Так, відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, або якщо вона замовчує про їх існування, порушення яких судом не встановлені. В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода не мала на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що укладена сторонами саме та угода, яку вони дійсно мали на увазі; сторона якої навмисно не вводила другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення, сторона не заперечувала про наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, вона не замовчувала про їх існування. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України). Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов"язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів про те, що сторони вказаних договірних вчинили правочин під впливом обману, позивач не надав, а його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими жодним доказом, а тому підстав визнавати оспорюваний договір недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, немає. Аналізуючи зібрані в ході розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що укладений сторонами кредитний договір не суперечить законові, іншим актам законодавства; особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; форма договору відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме останній містить його всі умови, приховані, як вказує позивач, відсутні, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод. Суд вважає, що оспорюваний договір, його умови відповідають вимогам, встановленими ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, його умови не порушують права позивача, як споживача банківських послуг. За наслідками розгляду справи суд вважає за необхідне застосувати ч.4 ст. 88 ЦПК України. Так, позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.4 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 230, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року,

Outcome: dismissed