Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивач 24 травня 2017 року звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог (позовна заява в новій редакції від 21.06.2017 (а.с. 16-22) зазначив, що відповідачі звернулись до Державної фіскальної служби України, на адресу першого заступника голови ДФС України Білан С.В. з повідомлення про вчинення протиправних та корупційних дій від 07 лютого 2017 року, яке за своїм змістом не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Просить визнати зазначене повідомлення таким, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, зобов`язати відповідачів не пізніше п`ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили спростувати, відомості, поширені ними в зазначеному повідомленні, у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом направлення повідомлення до ДФС України, про те, що ним в повідомленні про вчинення протиправних та корупційних дій від 07 лютого 2017 року адресованому першому заступнику голови ДФС України Білан С.В. , була поширена недостовірна інформація, така, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Ухвалою від 22.06.2017 відкрито провадження по справі. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року зупинено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди та направлено доручення компетентному суду Російської Федерації на здійснення низки вимог, так як відповідачі є громадянами РФ та проживають на території РФ. 18 квітня 2018 року на адресу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області повернулись результати вищевказаного доручення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, та ухвалою від 19.04.2018 було відновлено провадження по справі. На виконання доручення суду було надано підтвердження про вручення документів, протоколи судових засідань за участю [PERSON] , [PERSON] , представника [PERSON] - [PERSON] , письмові заперечення на позов відповідачів від 25.01.2018. Відповідно до письмових заперечень, та протоколів судового засідання відповідачі позовні вимоги не визнають, зазначають, що вони не поширювали інформацію, яка ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, як вважає позивач. Вони звернулись через свого представника до повноважних відповідно до законодавства України органів ДФС України для проведення перевірки. В відповіді № 2719/10/04-6323 від 20.03.2017 ДФС України, яку вони отримали, зазначено, що виходячи з повідомлення дії та умисел осіб вказаних в повідомленні було направлено на заволодіння майно, шляхом шахрайства, а не на умисел ухилення від сплати податків. Податки від злочинної діяльності не сплачуються та не входять в систему оподаткування України. Обставини викладені у повідомленні, стосовно скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 375 , ч.2 ст. 376-1, ч. 4 ст. 190, ч. 1,4 ст. 358, ч. ст. 366 КК України не відносяться до підслідності слідчих, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства. Заперечують проти розгляду справи без їх участі. (а.с. 74-91) Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року зупинено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди та направлено доручення компетентному суду Російської Федерації на вручення відповідачам судових повісток про виклик до суду . 18 квітня 2019 року на адресу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області повернулись результати вищевказаного доручення по справі без виконання за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Представник позивача, позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити, дали пояснення відповідно до обставин викладених в позові. Представник позивача з посилання на рішення КСУ від 10.04.2003 зазначив, що відповідачі в своєму повідомленні зазначили, що позивач сприяв своїй дружині стати кінцевим власником майна, вважає, що відповідачі таким чином не захищали свої права так як не є власниками майна. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, засобами поштового зв`язку, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення (а.с. 106-116), направленням доручення компетентному суду Російської Федерації, причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до Державної фіскальної служби України, на адресу першого заступника голови ДФС України Білан С.В. з повідомлення про вчинення протиправних та корупційних дій від 07 лютого 2017 року. В даному повідомленні особа позивача згадується два рази, на першому аркуші повідомлення зазначена посада та місце роботи позивача та те, що його дружина [PERSON] є кінцевим вигодонабувачем майна, та на шостому аркуші повідомлення, також зазначено, що [PERSON] є дружиною позивача (а.с.26-35). Відповідно до листа Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 07.06.2017 № 11270/10/04-36-23-01-14 на ім`я [PERSON] зазначено що повідомлення відповідачів від 07.02.2017 направлено до розгляду та прийняття рішення у порядку ст. 214 КПК України до слідчого відділу фінансових розслідувань ДПІ у Соборному районі м. Дніпра. (а.с. 23) Згідно з відповіддю начальника СВ ФР ДПІ у Соборному районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області № 2719/10/04-6323 від 20.03.2017 ДФС України на ім`я представника відповідачів адвоката Верби А.П. зазначено, що повідомлення відповідачів від 07.02.2017 розглянуто, виходячи з повідомлення дії та умисел осіб вказаних в повідомленні було направлено на заволодіння майном, шляхом шахрайства, а не на умисел ухилення від сплати податків. Податки від злочинної діяльності не сплачуються та не входять в систему оподаткування України, і відповідно майно яким заволоділи шляхом шахрайства не є об`єктом оподаткування. Обставини викладені у повідомленні, стосовно скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 375 , ч.2 ст. 376-1, ч. 4 ст. 190, ч. 1,4 ст. 358, ч. ст. 366 КК України, у відповідності до ст. 216 КПК України не відносяться до підслідності слідчих, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства. У зв`язку з чим запропоновано звернутись з аналогічним повідомленням про вчинення протиправних та корупційних дій до Національної поліції України. (а.с. 36-39) Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч.1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Це право також закріплено у ст.10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та в інших міжнародно-правових актах. В силу положень ст. 5 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992 року, одним з принципів інформаційних відносин є об`єктивність інформації. Реалізація зазначеного принципу стосовно оціночних суджень має мати наслідком їх підставність. Зазначене правило, однак, не поширюється на безпідставну критику та розповсюдження відомостей неправдивого змісту чи то інших відомостей, що стосуються особистого життя публічної особи і не пов`язано із виконанням нею державних функцій. Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Особисті немайнові права фізичної особи регламентуються та захищаються відповідно до 20 цього Кодексу. Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно п.18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК ( 435-15 ) і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Пунктами 15, 16, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували,але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Таким чином, суд приходить до висновку, що інформація викладена відповідачами у повідомленні від 07.02.2017 є реалізацію їх права на звернення до правоохоронних органів, яке було розглянуто, та відповідачам була надана відповідь з рекомендацію звернутись з аналогічним повідомлення до Національної поліції України. З урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, відповіді за результатами розгляду повідомлення, суд приходить до висновку, що саме повідомлення не містить недостовірної інформації фактичного характеру (фактів щодо особи позивача ) яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, також судом не встановлено, що воно було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 15.08.2018 по справі №207/1161/17. Згідно зі ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене підстави для задоволення позову відсутні. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу статті 141 ЦПК України, суд враховує те, що позов не належить до задоволення, від оплати судового збору позивач не звільнений, тому і відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed