Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

у лютому 2019 року [PERSON] звернулася у суд з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, що складалась з житлового будинку по [ADDRESS] , який належав померлому на підставі заповіту від 24.01.1978 р. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла позивач, її мати - [PERSON] та брат - [PERSON] в рівних частинах, оскільки постійно проживали із спадкодавцем. За кожним із спадкоємцем було визнано право власності по 1/3 частині будинку в порядку спадкування за законом згідно із рішеннями Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2004 р. у справі №2-2809/16 та у справі №2-619 від 15.02.2010 р. В подальшому спадкоємці продовжували проживати в будинку по [ADDRESS] та не зверталися для реєстрації свого права власності на підставі рішень суду. [INFO] . померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, яка складалась з 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] . Спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняли діти померлої - [PERSON] та [PERSON] , оскільки проживали із спадкодавцем в одному будинку на день її смерті. За заявою [PERSON] 11.06.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О. П. була заведена спадкова справа №8/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] . [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою, оскільки втратив паспорт. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого позивач є єдиним спадкоємцем по закону та фактично прийняла спадкове майно після смерті брата, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, яке складається із 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] , що належав померлому на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2004 р. у справі №2-2809/16 та 1/6 частини житлового будинку по [ADDRESS] , яку померлий фактично прийняв після смерті матері [PERSON] [PERSON] помер по місцю свого проживання в будинку по [ADDRESS] . Позивач та члени її сім`ї займалися похованням. У зв`язку із втратою померлим паспорта, Голосіївським УП ГУНП у м. Києві проводилося процедура впізнання трупу та надавався дозвіл на видачу тіла на поховання Київською місцевою прокуратурою №1. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері [PERSON] та брата [PERSON] , проте позбавлена можливості оформити право власності на спадкове майно у приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Коляди О. П. оскільки, 14.09.2018 р. весь житловий будинок по [ADDRESS] був зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.1989 р., що був посвідчений державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Мельниковою Л. Д., номер запису про право власності: 27944453 та в подальшому був відчужений на користь [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 28.11.2008 р., що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потапов М. Ю. Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу від 10.02.1989 р., який був посвідчений державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Мельниковою Л. Д. є недійсним, оскільки [PERSON] не міг укладати вказаний договір з [PERSON] , оскільки помер ще за 10 років до дати укладення договору 29.11.1979 р. Після смерті [PERSON] житловий будинок успадкував по заповіту від 24.01.1978 року батько позивача - [PERSON] , який згідно матеріалів спадкової справи 2470 від 14.05.1985 р. прийняв спадкове майно по заповіту. Продати житловий будинок [PERSON] також не міг, оскільки не отримував свідоцтво про право власності на спадкове майно по заповіту та не реєстрував своє право власності у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності. Житловий будинок по [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 26.05.1949 р., що був посвідчений Київською державною нотаріальною конторою № 2 та зареєстрований 27.06.1949 р за №13646, що було відображено у довідці-характеристиці Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна станом на 27.11.2003 р. № 763233. За таких підстав, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого 10.02.1989 р., визнати право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , витребувати у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] на користь [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапова Юрія Михайловича за індексним номером № №44329540 від 29.11.2018 р. відповідно до якого 28.11.2018 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 35 кв.м, житловою площею 21.6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1645325780000. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року відкрито провадження у даній справі (а.с. 78). 14 травня 2019 року відповідач Київська міська рада надіслала до суду відзив на позовну заяву. Просить ухвалити рішення, згідно норм чинного законодавства та озглянути справу за відсутності їх представника. (а.с. 102) Ухвалами Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 р. та 17 липня 2019 р. постановлено зобов`язати посадових осіб Першої київської нотаріальної контори (01135 м. Київ, проспект Перемоги, 11) надати копію договору купівлі-продажу посвідченого 10 лютого 1989 року державним нотаріусом Мельниковою Л.Д., Першої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 385, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 117, 131). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року з метою забезпечення позову постановлено заборонити відчуження житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 83). В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Потапов М. Ю. в судові засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом. Відповідач Київська міська рада подала відзив, в якому просила ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу за відсутності її представника. Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коляда Оксана Петрівна та Перша київська державна нотаріальна контора в судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [INFO] р. померла [PERSON] (а.с.19). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , право власності на яку за померлою було визнано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2010 р. у справі №2-619 (а.с.16). Спадкоємцями [PERSON] є її діти [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колядою О. П. була заведена спадкова справа №8/2015 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 20). Позивач звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коляди О. П. з заявою про прийняття спадщини. Спадкоємець [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 21). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку розташованого по [ADDRESS] , право власності на яку за померлим було визнано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2004 р. у справі №2-2809/16. На день смерті [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем [PERSON] є його сестра - [PERSON] , яка фактично прийняла спадкове майно після смерті брата, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2010 р. у справі №2-619 за позивачем було визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку розташованого по [ADDRESS] . З інформаційної довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 27.11.2003 р. № 763233 вбачається, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 26.05.1949 р. 14.09.2018 р., державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» [PERSON] було зареєстровано за [PERSON] право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , загальною площею 35 кв.м, житловою площею 21.6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1645325780000 на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.1989 р., що був посвідчений державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Мельниковою Л. Д., номер запису про право власності: 27944453. Після реєстрації 14.09.2018 р. права власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.1989 р., останнім було відчужено квартиру 28.11.2018 р. [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.01.2018 р. номер інформаційної довідки 151741104 (а.с. 47). 28.11.2018 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М. Ю. було зареєстровано за [PERSON] право власності на житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 35 кв.м, житловою площею 21.6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1645325780000 на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2018 р., що був посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим М. Ю., номер запису про право власності: 29183283. Із відповіді Першої київської нотаріальної контори № 5839/01-16 від 20.06.2019 р. встановлено, що при здійсненні архівного пошуку договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 10.02.1989 р., зареєстрованого в реєстрі за №385, в архівних справах Першої київської нотаріальної контори відсутній. (а.с. 120) З огляду на те, що запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії, суд вважає, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] було зареєстровано на підставі підробленого договору купівлі-продажу квартири від 10.02.1989 року, який між [PERSON] і [PERSON] не укладався та нотаріально не посвідчувався. Зважаючи на викладене, суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 10.02.1989 року за участю фізичних осіб є недійсним з тієї підстави, що такий договір, як встановлено судом, нотаріально не посвідчувався, хоча нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, було обов`язковим станом на дату укладення оспорюваного договору. Про недійсність договору купівлі-продажу квартири від 10.02.1989 року свідчить і та обставина, що [PERSON] не міг укладати вказаний договір з [PERSON] , оскільки станом на момент нібито укладення вказаного договору помер, ще за 10 років до дати укладення договору. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 30.11.1979 року Радянським ЗАГС м. Києва [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст. 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно судової практики Європейського суду з прав людини, до права власності відносяться не лише зареєстровані у встановленому порядку права, а ще й - майнові права, наприклад, набуте на підставі заповіту право на одержання орендної плати (ренти) за користування земельною ділянкою (ухвала щодо прийнятності заяви № 10741/84 S. v. the United Kingdom від 13 грудня 1984 р.); - усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27 квітня 1979 р., п. 64), тобто наявне майно ("existing possessions") тощо. Згідно із нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 755/8062/13-ц, від 26.06.2018 року у справі № 756/9941/14-ц та у постановах Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-3095цс15 та від 23.03.2013 року у справі № 6-164цс12. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (14-208цс18) міститься правовий висновок про те, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. При вирішенні цієї справи суд враховує також правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11.02.2019 року у справі № 761/1989/14-ц: «Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до статті 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. На підставі частини 5 статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. … право на спадкове майно виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини, тому з огляду на наведені положення закону, а також взявши до уваги те, що спадкоємець у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті спадкодавця, до якої у тому числі входить спірна квартира, суди дійшли правильного висновку про те, що з часу прийняття спадщини позивачем їй належать речові права на спірну квартиру, тобто право володіння та користування квартирою, тому вона мала право на звернення до суду з відповідними позовними вимогами. Узявши до уваги те, що спадкоємець не відмовлявся від спадщини, а нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, суди дійшли обґрунтовано висновку про визнання за спадкоємцем права власності на спірну квартиру у порядку спадкування, так як іншого способу захисту та поновлення права позивача не існує. Також, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно застосувавши норми статей 387-388, 396 ЦК України, вірно вказав, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, а тому наявні правові підстави для витребування зазначеної квартири від відповідача, у тому числі від добросовісного набувача, що передбачено пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України». Тобто Верховний Суд за схожих фактичних обставин справи вважає належними та ефективними способами захисту прав спадкоємців визнання права власності на спадкове майно та його витребування в іншої особи, в тому числі в добросовісного набувача. Судом встановлено і це підтверджується доказами у справі, що [PERSON] є дочкою [PERSON] та є рідною сестрою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження. З позову вбачається, що [PERSON] за життя не встигла зареєструвати право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2010 р. у справі №2-619. Померлий [PERSON] також за життя не встиг зареєструвати право власності на 1/3 частину житлового будинку розташованого по [ADDRESS] на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2004 р. у справі №2-2809/16. [PERSON] також не зареєструвала своє право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2010 р. у справі №2-619. Згідно із технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленим станом на 24.11.2003 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2010 р. у справі №2-619, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2004 р. у справі №2-2809/16, спадкове майно складається з житлового будинку, загальною площею 67,7 кв.м, житловою площею 43,20 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] одержали у спадщину кожен по 1/3 частині житлового будинку по [ADDRESS] на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2010 р. у справі №2-619 та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.06.2004 р. у справі №2-2809/16. Із довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18.01.2019 р., протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 26.09.2016 р. та лікарського свідоцтва про смерть № 2658 від 27.09.2016 р вбачається, що позивач постійно проживала разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] . Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] позбавлена можливості у нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструвати своє право власності, яке заперечується новим її власником, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про визнання за [PERSON] права власності на спірне майно та його витребування з незаконного володіння [PERSON] . Отже, матеріали справи містять належні і достатні докази того, що єдиним спадкоємцем, який належним чином прийняв спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] є саме [PERSON] . Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п.2 ч.б ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. №1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно з роз`ясненнями, що викладені в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, суд вважає вимоги позову обґрунтованими та доведеними в частині: визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.02.1989 року, укладеного між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, посвідченого державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Мельниковою Л. Д. та зареєстрованим в реєстрі за № 385; визнання права власності на 2/3 житлового будинку під номером [ADDRESS] загальною площею 67,7 кв.м, житловою площею 43,20 кв.м за [PERSON] ; витребування у [PERSON] житлового будинку під номером [ADDRESS] загальною площею 67,7 кв.м, житловою площею 43,20 кв.м; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапова Ю. М. відповідно до якого 28.11.2018 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 35 кв.м, житловою площею 21.6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1645325780000 за [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 10 373,40 грн.

Outcome: approved