Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що 01 лютого 2003 року він уклав з [PERSON] договір оренди приміщення, площею 200 кв. метрів, розташованого на 1-му поверсі будівлі «В-3» за адресою вул. Енгельса 54 в м. Маріуполі, яким [PERSON] мав право розпоряджатися за дорученням, виданим йому [PERSON] На виконання договору ним була зроблена передоплата в сумі 6000,00 гривень. Зауважує, що договір є недійсним, оскільки за дорученням, по якій [PERSON] укладав зі ним договір оренди приміщення, Приморським районним судом була призначена і проведена судова почеркознавча експертиза, якою було встановлено, що зазначена довіреність була підписана не [PERSON], а іншою особою, тому [PERSON] не мав повноважень розпоряджатися майном [PERSON], укладати договір оренди та ввів його в оману щодо своїх повноважень. На підставі викладеного просить визнати недійсним договір оренди приміщення від 01 лютого 2003 року. У судове засідання позивач не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, про підтримку позовних вимог, з проханням про їх задоволення в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про визнання позовних вимог про визнання недійсним договору оренди, та з проханням про розгляд справи у його відсутність. Третя особа в судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. У відповідності до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.09.2002 року [PERSON] на імя [PERSON] була видана довіреність, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] на розпорядження (продажу, обмін, дарування) належними їй нежилими приміщеннями, розташованими за адресою вул. Енгельса 54 в м. Маріуполі, завірена приватним нотаріусом [PERSON] за № 6588 від 04.09.2002 року. 01 лютого 2003 року [PERSON] на підставі вказаної довіреності від 04.09.2002 року уклав з [PERSON] договір оренди приміщення, площею 200 кв. метрів, розташованого на 1-му поверсі будівлі «В-3» за адресою вул. Енгельса 54 в м. Маріуполі. Згідно висновку експерта № 588 від 06.09.2013 року, зробленого в рамках цивільної справи № 266/1059/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус [PERSON] про визнання довіреностей недійсними, підпис [PERSON] у довіреності № 6588 від 04.09.2002 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦКУ, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема, у пункті 2 частини 3 зауважено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином до спірних правовідносин, що виникли між сторонами необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР ( в редакції 1963 року ). Згідно з ст.153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними, зокрема, є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст. 256,257 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Договір майнового найму між громадянами на строк більше одного року повинен бути укладений у письмовій формі. Статтями 47-58 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачені підстави недійсності укладеної угоди. Статтею 48 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення спірної угоди, встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 56 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна. У відповідності до ст. 62 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що грунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Згідно ст. 64 ЦК України (в редакції 1963 року) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, у якими закон повязує визнання угод недійсними, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони у звязку із укладенням угоди. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ч. 1ст. 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4ст. 60 ЦПК України). Судом встановлено, що укладений договір оренди приміщення від 01 лютого 2003 року повністю відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності угоди та був спрямований саме на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а належних та обґрунтованих доказів на спростування цього та наявності підстав, передбачених 47-58 ЦК України (в редакції 1963 року) для визнання недійсності даного договору учасниками справи суду не надано, зокрема не надано доказів неправоздатності сторін за угодою, в тому числі рішення суду щодо визнання довіреності [PERSON] від 04.09.2002 року у встановленому законом порядку недійсною. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, будь-яких доказів того, що оскаржуваний правочин (договір оренди від 01 лютого 2003 року) якимось чином порушує права позивача, суду не надано. Враховуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, суд приходить до висновку, що договір оренди від 01 лютого 2003 року не підлягає визнанню недійсним за наведеними позивачем підставами. На підставі ст.ст. 47-48, 56, 62, 64, 153, 256,257 ЦК України (в редакції 1963 року),

Outcome: dismissed