Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] заборгованість в сумі 202 326 грн. 13 коп., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки з [PERSON], а саме: житловий будинок, загальною площею 103,5 кв.м., житловою площею 70,0 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,1364 га, що розташований на земельній ділянці площею 0,1364 га за адресою: [ADDRESS], а також стягнути пропорційно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 023 грн. 26 коп. Представник позивача в судове засідання не з'явився, від нього в матеріалах справ мається клопотання про розгляд справи за його відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах в повному обсязі. Додатково зазначив, що прийнятий Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суперечить ст. 22 Конституції України, оскільки значно звужує (позбавляє) права позивача/іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає, що за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачу [PERSON] майно, таке стягнення підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 217 УПК України, на час дії цього закону. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених в письмових запереченням, згідно яких зазначив, що як слідує з вищевикладених договорів предмет іпотеки був наданий в якості забезпечення кредиту в іноземній валюті. Однак, на теперішній час є чинним Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на час дії цього закону не може бути відчужене спірне іпотечне майно. Крім того, зазначив, що з урахуванням практики Верховного Суду України та умов спірних договорів, договір поруки є припиненим, оскільки позивач пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до суду про погашення заборгованості за боржника. Також наголосив, що позивачем не доведено дотримання процедури переходу права вимоги за спірними договорами, зокрема процедури повідомлення відповідачів про перехід права вимоги. До того ж, просить застосувати позовну давність до вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] заборгованості до 01 червня 2011 року. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою представників сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі за наступними підставами. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 026-04/К-07, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 15 000 доларів США з розрахунку 13,5% річних за весь час фактичного користування з кінцевим терміном повернення кредиту 31 січня 2013 року. Мета кредитування - споживчі цілі. В якості забезпечення виконання зобов'язання 01 лютого 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та відповідачами [PERSON], [PERSON] був укладений договір поруки № 026-04/П-07 відповідно до умов якого сторони несуть перед позивачем солідарну відповідальність за невиконання (неналежне виконання) [PERSON] зобов'язань за договором, а [PERSON] відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і [PERSON] Також, 01 лютого 2007 року, як забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 026-04/Z-07, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно: позначений за літерою А-1 (загальною площею - 103,5 кв.м., житлова площа - 70 кв.м.), літера Б-1 - сарай, літера В-1 - сарай, літера Г-1 - гараж, літера Д - убиральня - душова, № 1 - огорожа, № 2 - водогін, що розташоване на земельній ділянці площею 0,1364 га за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Семенівка, вул. Першотравнева, буд. 81. У відповідності до ст. 512-519 ЦК України, ст.ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України № 369 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банк». Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для її здійснення, що є доказами прав нового кредитора у зобов'язанні. При цьому, згідно з п.4.8 договору ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрпромбанк» зобов'язані письмово, рекомендованим листом з повідомленням про вручення або цінним листом з описом вкладення, повідомити боржника про передачу відповідних прав вимоги шляхом направлення їм спільного повідомлення за узгодженою формою впродовж 5 робочих днів з дати укладання цього договору. Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Як вбачається з матеріалів справи, відсутні докази, які б містили відомості про те, що новий кредитор, а саме ПАТ «Дельта Банк», повідомив у встановленому порядку відповідачів про заміну кредитора у зобов'язанні та не надав відповідачам доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Тобто, позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідачів за зобов'язаннями останніх перед первісним кредитором. З огляду на наведене та враховуючи, що позивачем ПАТ «Дельта Банк» у порушення вимог ст. 64 ЦПК України, не надано письмові докази, якими обґрунтовувались позовні вимоги, зокрема доказів щодо переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, щодо повідомлення у встановленому порядку відповідачів про заміну кредитора у зобов'язанні, щодо детального розрахунку заборгованості за договором, який був укладений між відповідачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», щодо направлення та отримання відповідачами досудової вимоги про сплату заборгованості за спірними договорами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову через його недоведеність. Аналізуючи надані представником відповідачів заперечення суд виходить з наступного. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Частиною 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Дія вказаного вище закону розповсюджується на спірні правовідносини, які склалися між сторонами у справі, оскільки загальна площа будинку, який є предметом іпотеки, не перевищує 140 кв. м. і є місцем постійного проживання відповідача [PERSON], отже вказане іпотечне майно не може бути примусово відчужене. Крім того, ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається з матеріалів справи, позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду з позовом до поручителя, а отже порука вважається припиненою. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі №6-53цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності до позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] суд враховує положення п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, відповідно до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього, та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в зв'язку з недоведеністю позову. Таким чином,

Outcome: dismissed