Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

\~ позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що з 10.08.1991року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Мають сина, 1994року народження, який вже досяг повноліття. Сумісне проживання між ними припинене з її ініціативи, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Просить шлюб з відповідачем розірвати, державне мито, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану стягнути з них порівну. В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги. Пояснила, що з квітня 2014року їхня сім"я розпалася. Вони проживають окремо, бюджет в них різний, вона мешкає у м.Львові, відповідач мешкає в м.Дружківка. Вона категорично наполягає на розірвані шлюбу, не бажає мешкати сім"єю з відповідачем. Просить залишити після розірвання шлюбу прізвище [PERSON]. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він намагався примиритися з позивачем, але все марно. Суд, дослідивши докази , вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В силу ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Як регламентує ст. 1 ч.2 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 24 ч.1 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 110 ч.1 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно же ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, приходить до висновку, що шлюб між подружжям [PERSON] підлягає розірванню, так як вважає, що подальше їх спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони не проживають однією сім'єю з квітня 2014року, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу і примирятися не бажає. В строк наданий судом для примирення, сторони не примирилися. Суд вважає не можливим примусити позивача зберігати шлюб. Вимоги позивача в частині стягнення державного мита, яке сплачується при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану , задоволенню не підлягають, оскільки не грунтуються на законі.

Outcome: dismissed