Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з позовом\~до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та просив визнати іпотекою банку та внести відомості до Державного реєстру іпотек щодо заборони відчуження, майна, а саме: квартири [ADDRESS] ; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0028/74/69556 від 01 лютого 2007 року у сумі 254385,60 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить: 6399956,81 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру [ADDRESS] шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну продажу на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В обґрунтування позовних вимог позивачем в позовній заяві зазначено, що 01 лютого 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого останньому був наданий кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 93500 дол. США, строком до 01 лютого 2027 року зі сплатою 14% річних, з щомісячним погашенням і сплатою процентів до 05 числа кожного місяця; для забезпечення виконання зобов`язань 01 лютого 2007 року позичальник передав в іпотеку банку кв. [ADDRESS] ; позичальник порушив свої зобов`язання перед банком і рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2013 року (у справі № 2-5565/11) за позовом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" стягнуто з позичальника та поручителя на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 138052,22 дол. США, що за курсом НБУ складає 1103037,25 грн.; Рішенням суду, як про це зазначає позивач, підтверджено дійсність правочину та факт наявності боргових зобов`язань позичальника перед кредитором, які не виконуються; під час проведення претензійно-позовної роботи банк дізнався про відчуження позичальником предмета іпотеки і про перехід права власності на нього до [PERSON] та набуття нею статусу іпотекодавця, відповідно до ст.23 Закону «Про іпотеку»; оскільки позичальник умови кредитного договору не виконує, позичальнику та відповідачу були спрямовані вимоги про необхідність погашення заборгованості, які ними не виконуються, а тому на підставі ст.33 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 13 грудня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 11 лютого 2020 року. Ухвалою суду від 21 грудня 2019 року за заявою представника позивача вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . До суду 10 лютого 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зазначивши, що вона є добросовісним набувачем квартири і власником квартири [ADDRESS] , яка була придбана нею за нотаріально посвідченим договором дарування від 05 грудня 2013 року укладеним з її матір`ю [PERSON] , яка у свою чергу придбала квартиру на підстав договору купівлі-продажу від 02 серпня 2001 року . На час придбання вказаної квартири ніяких обтяжень не існувало. Ані відповідач, ані її матір не були знайомі з [PERSON] . Також відповідач просила застосувати строк позовної давності. У підготовче засідання 11 лютого 2020 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи. Підготовче засідання відкладено на 25 березня 2020 року. До суду 23 березня 2020 року від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підставі їх необґрунтованості, та просив застосувати строк позовної давності. У підготовче засідання 25 березня 2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, з підстав запровадження на території України карантинних заходів. Підготовче засідання відкладено на 25 травня 2020 року. У підготовче засідання 25 травня 2020 року з`явились відповідач та її представник. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. До суду від представника позивача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, з підстав запровадження на території України карантинних заходів. Підготовче засідання відкладено на 01 липня 2020 року. У підготовче засідання 01 липня 2020 року з`явились представник позивача, відповідач та його представник. Інші учасники справи у підготовче засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті на 30 вересня 2020 року. З 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року головуюча суддя знаходилась в щорічній основній відпустці. У судове засідання 30 вересня 2020 року з`явились представник позивача, відповідач та його представник. Інші учасники справи у підготовче засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, зазначивши, що спірна квартира була придбана матір`ю відповідача. Про існування будь-яких обтяжень їм відомо не було. Також просили, суд застосувати строк позовної давності. Судове засідання відкладено на 09 грудня 2020 року. У судове засідання 09 грудня 2021 року з`явились представник позивача, відповідач та його представник. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Судове засідання відкладено на 02 березня 2021 року за заявою представника позивача. У судове засідання 02 березня 2021 року з`явились відповідач та її представник. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Судове засідання відкладено на 21 квітня 2021 року. У судове засідання 21 квітня 2021 року з`явились відповідач та її представник. Інші учасники справи у підготовче засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників сторін та відповідача, повно та всебічно оцінивши докази суд вважає, що позовні вимоги АТ «\~Райффайзен Банк\~Аваль» не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] (позичальником) було укладено кредитний договір № 014/0028/74/69556, за умовами якого позичальник отримав у банку кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 93500 дол. США строком до 01.02.2027 року. Позичальник зобов`язався належним чином використати кредит і сплатити відсотки у розмірі 14% річних, сплатити комісії згідно умов і тарифів кредитора та виконати інші зобов`язання в порядку та строки визначені Кредитним договором. З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 01.02.2007 року між Банком, як іпотекодержателем, та [PERSON] , як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рудницькою Ю.О. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] за договором купівлі-продажу 02.08.2011р. була придбана [PERSON] , а 05.12.2013р. на підставі договору дарування [PERSON] , відповідачем по справі. За кредитним договором погашення кредиту та сплату процентів позичальник мав здійснювати щомісячно, до 5 числа кожного місяця (починаючи з наступного після отримання кредиту), а повернення кредиту платежами у розмірі 1/240 від суми ліміту за графіком, який є додатком до кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти, комісії. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За відомостями викладеними позивачем в розрахунку позивач видав кредит позичальнику 01.02.2007р., однак позичальником з лютого 2007 року зобов`язання не виконувались. У відповідності з частиною 2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За п.6.5 розділу 6 кредитного договору кредитор має право достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів у випадках невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. Кошти мають бути повернені протягом 30 календарних днів з моменту надіслання банком на адресу позичальника відповідного листа-повідомлення. Із копії вимоги у справі № 2-5565/11 (наданої суду відповідачем і не спростованої позивачем) вбачається, що кредитор спрямував вимогу позичальнику про виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 24.07.2009р., а позов до позичальника та поручителя про солідарне стягнення усієї суми кредиту та кредитної заборгованості подав до Приморського районного суду м. Одеси 05.05.2010р. Чинним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2013 у справі № 2-5565/11 з позичальника та поручителя в солідарному порядку стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0028/74/69556 від 01.02.2007 року у розмірі 138052,22 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складало 1103037,25 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом у сумі 93500 дол. США (екв. 747065 грн.), заборгованість за відсотками 31478,76 дол. США (251515,30грн.), пеню 4665,51 дол. США (37277,43 грн.), пеню 8407.95 дол. США (67179,52 грн.) За змістом позовної заяви та доданого розрахунку вказане рішення суду до цього часу не виконане. У зв`язку з чим станом на 13.08.2019 року розмір заборгованості за кредитним договором складає: 254385,60 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить: 6399956,81 грн. і яка складається: з заборгованості за кредитом - у розмірі 93500 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 2352318,53грн., у тому числі прострочена заборгованість за кредитом складає 57381,67 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 1443636 грн.; а також з заборгованості за відсотками у розмірі 160885,60 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 4047638,28 грн., у тому числі прострочена заборгованість за відсотками складає 159845,57 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 4021472,69 грн. Нарахування відсотків за кредитним договором № 014/0028/74/69556 від 01.02.2007 року здійснено з 15.03.2007р. по 13.08.2019р. Згідно з частинами 1,4 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зазначено, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. У пункті 91 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Із вищезгаданого розрахунку вбачається, що банк здійснив нарахування процентів по кредитному договору і за період після пред`явлення ним 05.05.2010р. вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. А тому в цій частинні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки щодо нарахованих процентів у задоволенні позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» належить відмовити за безпідставністю заявлених позовних вимог. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частинами першою та четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частина перша та друга статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору; положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. За приписами ст.23ч.1,2 Закону «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. А відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна та його обізнаності щодо обтяження, у зв`язку з чим іпотека залишилась чинною для [PERSON] і до неї перейшли усі обов`язки іпотекодавця. Згідно з п.3.1.4,5.1 іпотечного договору від 17.10.2006р. іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором незалежно від настання строку… У разі порушення основного зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення…у не менш ніж тридцятиденний строк. .. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога про усунення порушення була спрямована позичальнику та відповідачу [PERSON] 19 вересня 2019 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Велика палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює початок перебігу строку позовної давності. Звернення банку до суду з позовною заявою до позичальника [PERSON] про повернення кредиту і стягнення заборгованості за кредитом 05.05.2010р., фактично змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору, строк виконання зобов`язання є таким, що настав 05.05.2010р., а тому у кредитора з того часу виникло право вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 183/183/16 (провадження № 61-21050св18) суд дійшов висновку, про те, що подання позову про стягнення заборгованості за кредитним договором не перервало позовної давності щодо вимог про звернення стягнення на предмет застави, що вимога про звернення стягнення на заставу «піддається» впливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вбачається, що з цим позовом до суду банк звернувся тільки 04.11.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просить відповідач [PERSON] , у зв`язку з чим у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки належить позивачу відмовити у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності. Доводи представника позивача про те, що про своє порушене право банк дізнався лише в 2019 році із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відчуження позичальником предмета іпотеки і перехід права власності на нього до [PERSON] є неспроможними, оскільки про невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором банк дізнався ще в 2007 році, у зв`язку з чим 05.05.2010р. подав позов до суду, визначивши сплив строку виконання зобов`язання за договором. А виходячи зі змісту ст.23 Закону «Про іпотеку» та приписів ст.262 ЦК України, заміна сторони у забезпечувальному зобов`язанні не змінила порядку обчислення та перебігу позовної давності. Окрім того, позивачем також заявлені такі позовні вимоги: визнати іпотекою банку та внести відомості до Державного реєстру іпотек щодо заборони відчуження, квартиру [ADDRESS] . Водночас вказані вимоги позивач у позовній заяві жодним чином не обґрунтував і докази на їх підтвердження не надав. За змістом ст. ст. 3, 23 Закону «Про іпотеку» іпотека виникає, у тому числі на підставі договору, а у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. За наявності чинного іпотечного договору та наведених приписів Закону «Про іпотеку» необхідність в застосуванні такого способу захисту порушеного права як визнання іпотекою банку предмету іпотеки не вбачається. Згідно зі ст.2 ч.1п.1,ст.6 ч.1 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Відтак, суд до складу суб`єктів державної реєстрації прав та обтяжень не входить і не має повноважень особисто здійснювати будь-які реєстраційні дії, про що просить позивач. Доказів виникнення у позивача спору з будь-яким суб`єктом державної реєстрації обтяжень суду не надано. Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині визнання іпотекою банку та внесення до Державного реєстру іпотек відомостей щодо заборони відчуження іпотечного майна є необґрунтованими . Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за правилами ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed