Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] в інтересах позивача звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору виконавчий комітет Кіровоградської міської ради, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з24.09.2005 року по 23.10.2007 року, від якого мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка на теперішній час проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Крім того, представник позивача зазначив, що позивач та її малолітня донька [PERSON] оформили документи на постійне проживання в Італії, відповідачем при цьому надавалася нотаріально посвідчена заява, яка була надана до повноважних органів Італії для оформлення документів на постійне місце проживання, а оскільки позивач та її донька ще не оформили громадянство Італії, то порядок перетину Державного кордону України оформляється як для громадян України, тобто при наявності нотаріально посвідченої згоди батька, який, в свою чергу, не надає такої згоди на виїзд дитини за межі України та відмову у наданні такого дозволу нічимне мотивує. З огляду на зазначене, представник позивача в інтересах позивача [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] за межі України до Італії та інших країн до досягнення нею повноліття. Представник позивача [PERSON] [PERSON] під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що позивач разом з донькою проживають в Італії (м.Рим), де дитина навчається в школі, закінчила І-ий клас та перейшла до другого класу, позивач працевлаштована, останні мають дозвіл на проживання в Італії з терміном дії до жовтня 2018 року, оформлюють документи на постійне проживання в зазначеній країні, відповідач проти цього не заперечував та надав нотаріальну посвідчену заяву про те, що він не заперечує на виїзд на постійне місце проживання до Італії позивача та дитини. З 08.06.2015 року дитина [PERSON], яка є його онукою, знаходиться у нього (представника позивача) на відпочинку. При зверненні до відповідача з проханням надання останнім дозволу на виїзд дитини за межі України, останній відмовився, відмову нічим не мотивує, крім поставленої ним умови, що він надасть таку згоду у разі відмови позивача від аліментів, які він сплачує на утримання доньки. Представник позивача також зазначив, що відповідач як батько дитини, крім сплати ним аліментів, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться дитиною та останній раз бачив дитину у 2007 році. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про час та місце судового розгляду справи, причини не явки суду не відомі, заяви, клопотання, заперечення відсутні, у звязку з чим суд вважає, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні та подання суду доказів. Представник третьої особи до суду не зявився, в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2005 року, який було розірвано 23 жовтня 2007 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №317 від 23 жовтня 2007 року та Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ОЛ №029571. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвища «Золотар». Судом також встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ОЛ №020643, виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції 18 квітня 2006 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №724, її батьками в свідоцтві про народження зазначені: батько Золотар Євген Олександрович та мати Золотар Олена Володимирівна. Після розірвання шлюбусторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першошочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Разом з тим, п.п.2 п.4 зазначених Правил передбачено випадки виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків,який (виїзд) здійснюється у разі:якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, чиним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків із з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Під час судового розгляду справи представник позивача пояснив, що позивач [PERSON] та її малолітня донька [PERSON], проживають в Італії (м.Рим), позивач працевлаштована, малолітня дитина навчається, у 2015 році закінчила перший клас, ними отримано дозвіл на проживання з терміном дії до 02.10.2018 року. На підтвердження зазначених пояснень представник позивача надавав документи, викладені італійською мовою, без перекладу їх на українську мову. Разом з тим, для огляду в судовому засіданні на пропозицію суду представником позивача не надавався в оригіналі документ, зокрема, проїзний документ дитини, для встановлення судом наявності або ж навпаки відсутності запису про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відміткипро взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; при цьому представником позивача до матеріалів справи зазначений документ залучений в його копії (титульна сторінка), та судом відзначається, що у разі наявності в проїзному документі дитини запису про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітки про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном нотаріально посвідчена згода другого з батьків, який відсутній у пункті пропуску не потрібна (п.п.2 п.4 Правил). Крім того, судом також встановлено, що відповідач 30 квітня 2014 року подав заяву, посвідчену приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №371 про те, що він не заперечує про виїзд його колишньої дружини [PERSON] разом з її малолітньою дочкою [PERSON], [INFO] на постійне місце проживання до Італії. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. В свою чергу, судом представнику позивача розяснювалися положення ч.4 ст.10 ЦПК України щодо наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, ст.11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу та розгляду судом цивільної справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, ст.ст.27, 31 ЦПК України щодо процесуальних прав та обовязків сторін, ст.ст.57, 58, 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів, а також ст.60 ЦПК України, за якою кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень проти позову. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що представник позивача, який діє в інтересах останньої, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], до Італії та інших країн до досягнення дитиною повноліття без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], в якому не зазначив конкретну державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування у конкретній країні, мету перебування малолітньої дитини в країні, в свою чергу, виходячи з положень ст.11 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями щодо зміни предмета та підстав позову, а так само у суду відсутні правові підстави для самостійного визначення держав прямування та загального часового проміжку перебування дитини у цих державах та для надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька, який (багаторазовий дозвіл на вивезення дитини за кордон без згоди батька) чинним законодавством не передбачено, як не передбачено, і виходячи з аналізу змісту положень ст.ст. 1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, за якими право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, при цьому суд захищає лише порушені права позивача, захист судом субєктивного права позивача на майбутнє є незаконним, так як законодавством не надано позивачу права вимагати захисту своїх прав на майбутнє. За наведених обставин, позовні вимоги про надання на майбутнє дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, без обмеження будь-яким строком і без зазначення конкретної країни, в яку дозволяється виїзд дитини, не узгоджується із зазначеними вище нормами матеріального права. Окремо судом відзначається, що обгрунтовуючи позовні вимоги безпідставною відмовою відповідача [PERSON] у наданні дозволу на виїзд дитини [PERSON] за кордон, представник позивача не довів суду факт звернення до відповідача та його відмови позивачу у виїзді дитини за кордон до предявлення позову. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимогпро надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] за межі України до Італії та інших країн до досягнення нею повноліття, що не позбавляє позивача права на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних субєктивних прав з інших підстав. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.33 Конституції України, ст.ст.15, 16, 29, 313 ЦК України, ст.ст.7, 150, 155 СК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України", Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року,

Outcome: dismissed