Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

У лютому 2015 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі рішення Маріупольської міської ради від 08 жовтня 2013 року №6/30-3649 «Про прийняття у міську комунальну власність гуртожитків: по [ADDRESS], [ADDRESS], з майном, що знаходиться на балансі ПАТ «ММК ім. Ілліча», у міську комунальну власність було передано гуртожиток, розташований в м.Маріуполі по [ADDRESS]. З 15 вересня 2010 року у кімнаті №67 вказаного гуртожитку зареєстрований відповідач [PERSON] Згідно відомостей, наданих ЖКП Іллічівського району, відповідач у вказаному жилому приміщенні не проживає з січня 2014 року і по теперішній час. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування койко-місцем у кімнаті № 67 гуртожитку, розташованого в м.Маріуполі по [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування койко-місцем у кімнаті № 67 гуртожитку, розташованого в м.Маріуполі по [ADDRESS]. Представник третьої особи - Житлово - комунальне підприємство по ремонту та експлуатації житлового фонду Іллічівського району м.Маріуполя, у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі рішення Маріупольської міської ради від 08 жовтня 2013 року №6/30-3649 «Про прийняття у міську комунальну власність гуртожитків: по [ADDRESS], [ADDRESS], з майном, що знаходиться на балансі ПАТ «ММК ім. Ілліча», прийняв у міську комунальну власність гуртожиток, розташований в м.Маріуполі по [ADDRESS], з майном, що знаходиться на балансі ПАТ «ММК ім. Ілліча» (а.с. 7). Відповідно до особового рахунку [NUMBER], виданого 23 вересня 2014 року директором ЖКП Іллічівського району м.Маріуполя [PERSON], відповідач [PERSON] є квартирозйомником койко-місця у кімнаті №67 у гуртожитку, розташованому в м.Маріуполі по [ADDRESS]. Зареєстрований за вказаною адресою з 15 вересня 2010 року (а.с. 5). Відповідач [PERSON] не проживає у кімнаті №67 гуртожитку по [ADDRESS] в Іллічівському районі м.Маріуполя Донецької області з лютого 2014 року і по теперішній час, майно його за місцем реєстрації не зберігається, комунальні послуги не сплачує, що підтверджується актом, складеним комісією у складі техніка [PERSON] та майстра гуртожитку [PERSON], а також сусідів по кімнаті [PERSON], по гуртожитку - [PERSON] (кімната №63), та [PERSON] (кімната №52). (а.с. 6). Згідно відомості про заборгованість по сплаті комунальних послуг у відповідача утворився борг по сплаті комунальних послуг за період з березня 2014 року по жовтень 2014 року у розмірі 130,44 грн., який на теперішній час не погашений (а.с. 9). З довідки №43, виданої 10 березня 2015 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, вбачається, що відомостей про власника кімнати № 67 гуртожитку по [ADDRESS] в м.Маріуполі Донецької області у МБТІ не зареєстровано (а.с. 30). Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статей 71, 72 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Встановлені судом обставини справи свідчать, що відповідач [PERSON] добровільно, без вчинення та застосування дійсних перешкод з боку інших осіб, за власним бажанням з лютого 2014 року покинув житлове приміщення кімнати № 67 гуртожитку по [ADDRESS] забрав особисті речі. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про непроживання та відсутність [PERSON] в житловому приміщенні - кімнаті №67 гуртожитку по [ADDRESS] без поважних причин понад шість місяців, що є достатньою підставою для задоволення позовних вимог. При цьому, суд виходить також і з того, що визнання відповідачем позову не порушує права і інтереси чи свободи інших осіб та не суперечить закону. На підставі викладеного,

Outcome: approved