Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд: стягнути на її користь з АТ «СК «Мега-гарант» суму страхового відшкодування як грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 18 892, 00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.06.2020 року близько 13 год.14 хв. на вул.Центральній в с.Садове Лозівського району Харківської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки « Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, допустив перекидання керованого ним транспортного засобу. Внаслідок даної ДТП, пасажир цього автомобіля [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Позивач вказує, що вона є донькою загиблого, у зв`язку із його смертю їй спричинено значну та непоправну шкоду, яка проявилася у заподіяній моральній шкоді. Оскільки позивачу шкода була спричинена у ДТП за участю автомобіля, який є джерелом підвищеної небезпеки і управління яким здійснював водій, який по відношенню до Позивача є третьою особою, у такого водія виник обов`язок відшкодувати позивачу спричинену шкоду, а у позивача виникло право на одержання компенсації такої шкоди. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №157622582, який діяв на момент настання ДТП станом на 28.06.2020 року. Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки. Як вказала [PERSON] , [INFO] в АТ «СК «Мега-гарант» було направлено заяву на виплату страхового відшкодування від 08.09.2020 року із додатками, з вимогою виплатити страхове відшкодування, пов`язане із моральною шкодою в сумі 18 892, 00 грн. 12.11.2020 року відповідачу було скеровано копію вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року стосовно притягнення до кримінальної відповідальності водія [PERSON] . Листом №01-0317 від 01.03.2021 року відповідач повідомив її про те, що розгляд страхової справи зупинений через те, що дорожньо-транспортна пригода розглядається у відповідному кримінальному провадженні. Зважаючи на вказане ,позивач звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої смертю особи. 29.04.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам надано час для подання заяв по суті. 27.05.2021 року відповідачем подано відзив на позов, в якому вказано, що 28.06.2020 року о 13 годині 14 хвилин на вулиці Центральній в с.Садове Лозівського району відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки « Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, допустив перекидання керованого ним транспортного засобу. Внаслідок ДТП, пасажир автомобіля « Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , [PERSON] від отриманих ушкоджень загинув на місці події. На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу « Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №157622582 у АТ «СК «Мага-гарант». 09.09.2020 року позивачем було подано заяву про виплату страхового відшкодування. 12.11.2020 року надіслано вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року, яким визнано винним водія [PERSON] . Листом №01-0317 від 01.03.2021 року відповідач повідомив представника позивача про те, що розгляд даної страхової справи було зупинено через те, що вироку не набув законної сили. Однак, позивач вважає, що є всі підстави для одержання страхового відшкодування, що не відповідає вимогам ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зважаючи на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 11.06.2021 року позивачем надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що на підставі наданих доказів можливо встановити факт та обставини ДТП, що є страховим випадком, а тому беззаперечним є факт заподіяння їй шкоди, як і обов`язок завдавача шкоди відшкодувати її. Пункти, на які посилається відповідач застосовуються лише тоді, коли для виплати страхового відшкодування необхідно встановити особу, винну у ДТП. Позивач вказує, що шкода, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню незалежно від наявності вини. Позивач підтвердила факт того, що вирок суду відносно [PERSON] оскаржуються в апеляційному порядку, однак вказала, що апелянти не оскаржують факт наявності вини. Зважаючи на це, позивач зазначила, що вище вказане не впливає на настання цивільно-правової відповідальності особи і здійснення відшкодування. Враховуючи вказане, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування не здійснювалось. Як зазначається сторонами, 28.06.2020 року о 13 годині 14 хвилин на вулиці Центральній в с.Садове Лозівського району відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки « Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, допустив перекидання керованого ним транспортного засобу. Внаслідок ДТП, пасажир автомобіля « Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , [PERSON] від отриманих ушкоджень загинув на місці події(а.с.9-10). Позивач є донькою загиблого, про що свідчить копія свідоцтва про народження(а.с.12.) На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу « Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №157622582 у АТ «СК «Мага-гарант», що не оспорюється сторонами. 09.09.2020 року позивачем було подано заяву про виплату страхового відшкодування(а.с.9). 30.09.2020 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області засуджено [PERSON] за ч.2 ст.286 КК України(а.с.7-8). 30.10.2020 року на вище вказаний вирок подано апеляційні скарги адвоката засудженого та прокурора. Справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції, вирок законної сили не набрав. Вказане не оспорюється сторонами. 12.11.2020 року надіслано вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року, яким визнано винним водія [PERSON] . Листом №01-0317 від 01.03.2021 року відповідач повідомив представника позивача про те, що розгляд даної страхової справи було зупинено через те, що вироку не набув законної сили(а.с.14). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії», встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як визначено у ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як визначено у ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п.2.1. ст.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Згідно абз.4 п.36.2. ст.36 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року відносно [PERSON] законної сили не набув. Справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції. Згідно чинного законодавства, особа є невинуватою до вступу в законну силу вироку суду. Посилання позивача на те, що на підставі наданих доказів можливо встановити факт та обставини ДТП, що є страховим випадком, а тому, на думку позивача, беззаперечним є факт заподіяння їй шкоди, як і обов`язок завдавача шкоди відшкодувати її, не відповідає наданим матеріалом, оскільки факт наявності ДТП та особа, яка завдала шкоди, встановлюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а судом встановлено, що вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року відносно [PERSON] не набрав законної сили. Відповідно частин 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог та те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed