Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулась з зазначеним позовом до [PERSON], який уточнила та зазначила, що з відповідачем проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2008 року по 01 грудня 2014 року, разом вели господарство та мали спільний бюджет. Розпочинали спільне проживання у квартирі позивачки за адресою: [ADDRESS], що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2008 року. За спільні кошти сторони зробили ремонт у квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS], обладнали її де й проживали взимку 2012 - 2013 р.р. та 2013 - 2014 р.р., оскільки в зимовий період помешкання позивачки опалювалося погано. Спільно з відповідачем вони здійснили виплати на користь колишньої дружини відповідача [PERSON] 5 005 грн., присуджених на користь останньої з відповідача [PERSON] за рішенням суду про поділ майна. Під час сумісного проживання вони здійснили витрати на ремонт квартири відповідача та придбали наступне майно: ванну, вартістю 1 000 грн.; унітаз - 700 грн.; газову плиту - 2 500 грн.; газову колонку 1 000 грн.; радіатори опалення 1 800 грн.; водо - каналізаційні пластикові труби - 500 грн.; шпалери - 500 грн., багети - 300 грн.; лінолеум 1 500 грн.; плінтуси - 300 грн.; двері деревяні до ванної кімнати - 500 грн.; люстри та світильники 1 000 грн.; штукатурка скелі та обклеювання шпалер - 1 000 грн.; кухонні меблі - 2 500 грн.; меблі до прихожої кімнати - 2 000 грн.; тахту - 2 500 грн.; стіл письмовий 700 грн.; пральну машину «Арістон» - 4 700 грн.; ноутбук «Lenovo» - 5 000 грн.; пледи на диван 300 грн.; килими - 1 500 грн.; штори, гардини - 500 грн.; ковдру синтепонову - 100 грн.; ковдру шерстяну - 200 грн.; праску «Скарлет» - 400 грн.; постільну білизну, рушники - 500 грн.; кухонний посуд - 1 000 грн., телевізор «LG - 1 500 грн., автомобіль ДЕО «Ланос» - 56 000 грн., загальна сума якого, разом виплатою за рішенням суду, складає 97 005 грн. Просила встановити факт проживання її та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2008 року по 01 грудня 2014 року, визнати за нею та відповідачем право спільної власності, нажитої під час спільного проживання, на автомобіль ДЕО «Ланос», провести поділ автомобіля, виділивши його в натурі відповідачу зі сплатою на її користь 1/2 частини вартості зазначеного автомобіля в сумі 28 000 грн., визнати за ними право спільної власності на нажите під час спільного проживання майно на загальну суму 36 000 грн. та залишити за [PERSON] в натурі: ванну, вартістю 1 000 грн.; унітаз - 700 грн.; газову плиту - 2 500 грн.; газову колонку 1 000 грн.; радіатори опалення 1 800 грн.; водо - каналізаційні пластикові труби - 500 грн.; шпалери - 500 грн., багети - 300 грн.; лінолеум 1 500 грн.; плінтуси - 300 грн.; двері деревяні до ванної кімнати - 500 грн.; люстри та світильники 1 000 грн.; штукатурка скелі та обклеювання шпалер - 1 000 грн.; кухонні меблі - 2 500 грн.; меблі до прихожої кімнати - 2 000 грн.; тахту - 2 500 грн.; стіл письмовий 700 грн.; пральну машину «Арістон» - 4 700 грн.; ноутбук «Lenovo» - 5 000 грн.; пледи на диван 300 грн.; килими - 1 500 грн.; штори, гардини - 500 грн.; ковдру синтепонову - 100 грн.; ковдру шерстяну - 200 грн.; праску «Скарлет» - 400 грн.; постільну білизну, рушники - 500 грн.; кухонний посуд - 1 000 грн., телевізор «LG - 1 500 грн. Стягнути з відповідача на її користь 18 000 грн., що складає 1/2 частину вартості вищевказаного спільного сумісного майна. Стягнути з відповідача на її користь 2 502 грн. 50 коп., що складає 1/2 частину виплат, які були здійсненні ними на користь [PERSON] за рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2099 року, та витрати по сплатити судового збору (т. 1 а.с. 2-3, 83, 97). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29квітня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна, задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період часу з вересня 2008 року по 01 грудня 2014 року. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майно: автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69YЗНГ, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], вартістю 42 429 грн. 47 коп.; унітаз компакт «Оригінал», вартістю 670 грн.; газову колонку «Грета», вартістю 760 грн.; радіатори опалення, загальною вартістю 1 372 гривні; лінолеум, загальною вартістю 1 105 грн.; кухонні меблі, загальною вартістю 2 325 грн.; меблі до прихожої кімнати, вартістю 1600 грн.; тахта, вартістю 2 150 грн.; пральна машинка «Арістон», вартістю 4 348 грн.; ноутбук «Lenovo», вартістю 4 113 грн.; килим, вартістю 507 грн.; телевізор «LG», вартістю 1 430 грн., а також кошти в сумі 5005 грн., понесені сторонами витрат під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу за судовим рішенням на користь [PERSON], а всього на суму 67 814 грн. 47 коп. Поділено спільне сумісне майно: [PERSON] передано в натурі у власність: автомобіль DAEWOO FSO LANOS TF69YЗНГ, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], вартістю 42 429 грн. 47 коп.; унітаз компакт «Оригінал», вартістю 670 грн.; газову колонку «Грета», вартістю 760 грн.; радіатори опалення, загальною вартістю 1 372 грн.; лінолеум, загальною вартістю 1 105 грн.; кухонні меблі, загальною вартістю 2 325 грн.; меблі до прихожої кімнати, вартістю 1 600 грн.; тахту, вартістю 2 150 грн.; пральну машинку «Арістон», вартістю 4 348 грн.; ноутбук «Lenovo», вартістю 4 113 грн.; килим, вартістю 507 грн.; телевізор «LG», вартістю 1 430 грн., а всього на суму 62 809 грн.47 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 31 404 грн. 73 коп., що складає вартість 1/2 частки спільного сумісного майна. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 2 502 грн.50 коп., що складають 1/2 частину понесених сторонами витрат під час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу за судовим рішенням на користь [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, повязані із сплатою судового збору, у розмірі 339 грн. 07 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням цього ж суду від 02 червня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, повязані із сплатою судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. Не погодившись з рішення суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність судового рішення, просив останнє скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд не прийняв до уваги показання свідка [PERSON], яка пояснила в суді, що познайомилась з [PERSON] в кінці 2011 року. На початку 2012 року вони почали проживати разом в її квартирі. В жовтні 2012 року він купив автомобіль DAEWOO FSO LANOS, за допомогою фінансової підтримки його сестри та продажу попереднього автомобіля «Жигулі», а також коштів в сумі 5 000 грн., які були надані [PERSON] Свідок [PERSON] також пояснила, що з 2013 року і по теперішній час вони проживають разом, мають сумісний бюджет та планують майбутнє. У скарзі відповідач також зазначив, що суд проігнорував покази свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] та відповідач разом проживали з січня 2012 року. Крім того, суд першої інстанції не врахував той факт, що автомобіль «Жигулі» згідно техпаспорта від 11 грудня 2004 року належав [PERSON] на праві власності, до початку спільного проживання, тому гроші в сумі 4 599 грн. виручені за його продаж не є сумісно нажитими. Також вказав, що у жовтні 2012 року відповідач отримав переказ від сестри з Російської Федерації на суму 100 000 руб., що дорівнює 25 392 грн. Цей факт суд не прийняв до уваги, вказуючи на те, що дата та сума наданих [PERSON] документів не відповідають часу придбання автомобіля та його вартості. Але переказ та продаж попереднього автомобіля співпадають з періодом покупки та реєстрації нового автомобіля, тому він не є сумісно нажитим майном і не підлягає поділу. Відповідач зазначив, що суд при винесенні рішення врахував лише доводи свідків з боку позивача, а саме, матері позивачки - [PERSON], її сина - [PERSON], а також його невістки - [PERSON], з якою відповідач знаходився у поганих відносинах. Крім того, [PERSON] придбала білети на поїздку до Москви і в зворотному напрямку, долучила фотознімки відносно їх перебування в Росії та сфальсифікувала дати на фотознімках. Суд також не врахував, що з 15 жовтня 2008 року він зареєстрований у своїй квартирі в [ADDRESS], що підтверджується довідкою житлового органу, а позивачка зареєстрована за іншою адресою, в своїй квартирі. Відповідач [PERSON] в засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в засіданні апеляційного суду заперечували проти доводів скарги відповідача, вважали їх безпідставним, просили скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача, позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Наведеній нормі закону ухвалене по справі рішення не відповідає. Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна, позивачка [PERSON] посилалась на те, що з вересня 2008 року по 01 грудня 2014 року вона проживала однією сімєю разом з відповідачем, спочатку за адресою: м. Костянтинівка, б. Космонавтів[ADDRESS], а в взимку 2012-2013 років та 2013-2014 років у квартирі [PERSON], яка розташована за іншою адресою. З відповідачем вели спільне господарство, відремонтували його квартиру, набули з останнім спірний автомобіль DAEWOO FSO LANOS та інше майно, загальною вартістю 97 005 грн., що належить їм на праві спільної сумісної власності. Добровільно визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля та інше майно відповідач не бажає. Заперечуюючи проти задоволення позовних вимог, [PERSON] посилався на те, що він проживав та постійно був зареєстрований за адресою: [INFO]., а позивачка залишалась зареєстрованою за іншою адресою: б. Космонавтів[ADDRESS]. Автомобіль купупався ним одноособово, як і інше майно, є його особистою власністю, оскільки воно придбано за власні кошти та кошти сестри - [PERSON] Визнає, що з позивачкою він деякий час підтримував зв`язок. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу мав місце з вересня 2008 року до 01 грудня 2014 року. Тому, придбаний у цей час спірний автомобіль та інше майно - унітаз компакт «Оригінал», вартістю 670 грн.; газова колонка «Грета», вартістю 760 грн.; радіатори опалення, загальною вартістю 1 372 грн.; лінолеум, загальною вартістю 1 105 грн.; кухонні меблі, загальною вартістю 2 325 грн.; меблі до прихожої кімнати, вартістю 1 600 грн.; тахта, вартістю 2 150 грн.; пральна машинка «Арістон», вартістю 4 348 грн.; ноутбук «Lenovo», вартістю 4 113 грн.; килим, вартістю 507 грн.; телевізор «LG», вартістю 1 430 грн. є спільним майном сторін по справі і підлягає розподілу в рівних частках. Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що він не відповідає закону і матеріалам справи. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Як передбачено ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, розяснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Відповідно до ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно частини 2 цієї ж статті Сімейного кодексу України, на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Звертаючись в суд з позовом про визнання автомобіля та іншого майна спільною сумісною власністю, поділ майна, позивачка посилалась на те, що перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах у період з вересня 2008 року по 01 грудня 2014 року, що є підставою для задоволення позову. Частково задовольняючи позов [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що в період з вересня 2008 року по 01 грудня 2014 року сторони спільно проживали та вели спільно господарство, піклувалися один про одного, що підтверджується показаннями свідків, фотознімками, придбанням залізничних проїзних білетів, відомостями про перетин ними державного кордону в один і той же час, разом. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що свідками педтверджено факт проживання сторін спільно, ведення ними господарства, проте суд не звернув уваги на те, що крім показів свідків матеріали справи не містять жодних доказів в обгрунтування позовних вимог. При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідач заперечував проти позовних вимог, спростовував факт спільного ведення господарства з позивачкою та спільного придбання ними майна у спірний період. Відповідач посилався на те, що спільний бюджет та побут з позивачкою він не вів, будь-які докази цього у справі відстуні, а тому підстав для визнання майна спільною сумісною власністю немає. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що відповідач не підтверджував факт проживання з позивачкою однією сім`єю на час придбання ним автомобіля й іншого майна та ведення з нею спільного господарства, позивачка у відповідності до статті 60 ЦПК України мала надати суду докази на підтвердження своїх позовних вимог та довести факт наявності спірного майна у відповідача. Як видно з матеріалів справи, що у жовтні 2012 року [PERSON]М придбав автомобіль марки DAEWOO FSO LANOS, двигун номер AI5SMS357522R, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], вартістю 42 429 грн. 47 коп., який 03 жовтня 2012 року зареєстрований за адресою відповідача: [ADDRESS] (т.1 а.с. 46, 88). Також вбачається, що з 14 грудня 2004 року за [PERSON] значився інший автомобіль марки ВАЗ 21013, 1982 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який 12 грудня 2012 року знятий з реєстрації (т.1 а.с. 46, 89). Відповідно до копій заяв на видачу готівки АТ Сбербанк РосіїЇ від 10 вересня 2010 року відповідач [PERSON] з одержав переказ на суму 100 000 російських рублів (еквівалент у гривнях складає 25 392 грн.) та 13 вересня 2012 року також - на суму 100 000 російських рублів (еквівалент у гривнях складає 25 392 грн.) (т.1а.с. 86, 87, 103). При цьому відповідач пояснив, що зазначені грошові кошти з Москви присилала його сестра - [PERSON] для ремонту його квартири, придбання йому автомобіля і майна (т.1 а.с. 84, 85 - 87). Ці твердження відповідача позивачкою не спростовані. Остання навпаки підтвердила факти пересилання грошових коштів відповідачу сестрою. Як вбачається з довідки Костянтинівського обєднаного управління Пенсійного фонду України, позивачка [PERSON] з 14 лютого 2008 року перебуває на обліку довічно та отримує пенсію по інвалідності (3група) у розмірі 1 167 грн.67 коп. ( т.1 а.с. 116, 121). Згідно копії трудової книжки позивачки, остання працювала з 05 травня 2008 року по 21 грудня 2009 року та з 25 березня 2011 року по 27 червня 2013 року. У період з 25 лютого 2010 року по 19 лютого 2011 року та з 08 жовтня 2013 року до 02 жовтня 2014 року вона отримувала допомогу по безробіттю (т.1 а.с. 164-167). В судовому засіданні позивачкою не надано будь-яких доказів про спільне витрачання нею коштів на придбання майна з відповідачем та доказів того, що спірне майно знаходиться у відповідача. Окрім цього, з ксерокопій паспортів сторін, довідки про реєстрацію відповідача вбачається, що позивачка [PERSON] з 26 серпня 2008 року була зареєстрована за адресою: [INFO], а з 08 грудня 2010 року, зареєстрована [INFO]. Відповідач [PERSON] з 15 жовтня 2008 року є зареєстрованим в [INFO]. (т.1 а.с. 21, 26, 92). Фотознімки побутової техніки в т.1 на ас. 183-188, на які посилалась позивачка, не є достатніми і переконливими доказами придбання сторонами майна за спільні кошти. Фотознімки святкування дня народження [PERSON], як і інші фотознімки про перебування сторін на відпочинку, також не свідчать про факт спільного проживання сторін та придбання ними майна за спільні кошти у спірний період. При ухвалені рішення, суд виходив з того, що свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що оточення сторін вважало їх чоловіком та дружиною, які в період з вересня 2008 року по 01 грудня 2014 року проживали сумісно, разом вирішували побутові проблеми, подорожували та відзначали свята. Разом з тим, показання вказаних свідків не підтверджують набуття сторонами за спільні кошти спірного майна, що є предметом розгляду справи, знаходження його саме у відповідача на момент розгляду справи, а тому не є безспірними доказами на підтвердження заявленого позову. Апеляційний суд також вважає, що інформація Регіональної філії «Донецька залізниця» СП «Служба пасажирських перевезень», копії документів - пасажирської митної декларації від 30 серпня 2012 року, міграційних карток за 30 серпня 2012 року та від 02 червня 2013 року про перетин кордону сторонами також не свідчать про придбання сторонами майна за рахунок спільних коштів в період проживання без реєстрації шлюбу (т.1 а.с. 170 - 175, 180, 181, 223). Таким чином, позивачка [PERSON] не довела в суді факту спільного проживання сторін у спірний період і ведення ними господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат та не спростувала доводи відповідача про набуття ним майна без участі позивачки. Інших будь - яких переконливих доказів на підтвердження позову, вона суду не надала, як і доказів наявності спірного майна (предметів побуту і вжитку) у відповідача. Отже, враховуючи, що показання свідків, на які посилалась позивачка на підтвердження своїх доводів і позовних вимог, є такими, що суперечать встановленим доказам і фактам, вони не можуть бути покладені в основу рішення суду про задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна. За таких умов висновки суду не відповідають матеріалам справи і закону. Відповідно до статті 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. На підставі статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] Окрім цього, як передбачено абзацом 6 пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Outcome: dismissed