Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Фонду державного майна України в особі регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, третя особа: Управління-служба у справах дітей Соборної районної в м. Дніпрі ради, [PERSON] про визнання особи наймачем житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог було вказано, що через свого батька у 2007 році позивач познайомилась з [PERSON] , [INFO] , яка мешкала на той час за адресою [ADDRESS] . Після знайомства позивач певний час мешкала разом із нею та своєю родиною за вказаною адресою. Наприкінці 2007 року [PERSON] переїхала до своїх родичів, а позивач залишилися мешкати у вказаному приміщенні. В 2009 році [PERSON] померла, однак позивач продовжила жити в її кімнаті та мешкає там по теперішній час. Вона та її родина утримують дане приміщення, сплачують комунальні послуги, добросовісно та вільно володіє цим майном, тощо. Вважає, що існують всі підстави для визнання її наймачем житлового приміщення, про що і просить в своїй позовній заяві. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовільнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, підтримала поданий відзив, відповідно до якого було вказано, що Фонд не наділений правом видачі ордерів на зайняття приміщень в гуртожитку, позивач не має передбачених законом підстав для мешкання в спірному приміщення, отже позов не підлягає задоволенню. Третя особо [PERSON] та її представник просили відмовити в задоволенні позову, підтримали надані письмові пояснення, в яких було визначено про те, що позивач протизаконно вселилася до спірного приміщення, третя особа зареєстрована у даній кімнаті, як донька особи, якій на законних підставах було надано ордер на зайняття приміщення, крім того, законом не передбачено визнання наймачем житлового приміщення у гуртожитку осіб, які не мають на те права, визначеного законодавством України. Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] або члени її родини не мали ордеру або інших встановлених законом підстав для вселення до гуртожитку, розташованого за адресою [ADDRESS] . На сьогоднішній день форма власності вказаного майна є державною. Відповідно до Закону України « Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків» всі гуртожитки, а які поширюється дія цього закону, піддягають передачі у власність територіальних громад. Згідно зі ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією ( а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно зі ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх члені сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, батьків, дітей, а також інших осіб… Згідно з Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними від 4 лютого 1988 року № 37 це положення визначає порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та користування ними. Службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього…. Мешканцям гуртожитку на підставі спеціального рішення адміністрації та профспілкового комітету були видані ордера на поселення до кімнат, зокрема і до кімнаті [ADDRESS] , як у випадку з батьком [PERSON] , яка зареєстрована у вказаному приміщенні відповідно до вимог діючого законодавства (а.с. 165). Як вбачається з матеріалів справи, підтверджено позивачем, [PERSON] не було видано ні ордера на поселення у кімнату [ADDRESS] , ні письмової згоди членів сім`ї, які поселені у вищевказану кімнату. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування , їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» до повноважень Фонду не відноситься надання в оренду приміщень гуртожитку за адресою [ADDRESS] , а також видача ордерів на таке поселення. Таким чином,\~позивачем було\~неправильно обрано\~спосіб захисту\~своїх цивільних\~прав та\~інтересів , а отже позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до п.2 ч.1\~ст.\~141 Цивільно - процесуального кодексу України\~у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed