Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

[PERSON] 24.04.2019 звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.01.2017 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому був розірваний, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу від 13.06.2017. Від спільного проживання сторони мають малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання позивача, чим порушує її права передбачені в ч. 2 ст. 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), де передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 74, 75, 84 СК України, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмір ј частини заробітку (доходу) відповідача; судові витрати по справі стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 02.05.2019 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. 28.05.2019 відповідачем подано відзив на позов, в якому зазначив, що вимога позивача не може бути задоволена, а факти викладені в позовній заяві не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Вказав, що дійсно 21 січня 2017 року між ними було укладено шлюб. Так як вони мали намір вінчатися у церкві та сповідатися, до весілля вони інтимне життя не вели. Приблизно 2-3 лютого 2017 року позивач разом із своєю матір`ю запросили його до лікарні м. Умань, де вона відвідала лікаря-гінеколога та повідомила його, що вагітна і з ним не поїде до м. Ірпінь, де вони планували мешкати, а залишається у своїх батьків в с. Вербове Голованівського району Кіровоградської області. Він не заперечував та поїхав до м. Ірпінь де працював. Вони практично перестали разом жити, однак спілкувались. Потім позивач взагалі відмовилась разом з ним жити однією сім`єю. Він приїжджав до неї, намагався поговорити, з`ясувати причину її поведінки, однак без будь-яких пояснень вона відмовлялась від продовження шлюбу, тому 13.06.2017 вони розлучились. [INFO] народилась [PERSON] . Коли він про це дізнався, він зрадів, неодноразово приїжджав в гості, дарував подарунки, давав гроші, телефонував позивачу, цікавився здоров`ям доньки, запитував, яка необхідна допомога. Тому твердження позивача, що він відмовлявся та не надавав допомоги є неправдива. В подальшому він дізнався, що позивач ще до шлюбу під час їх знайомства та підготовки до весілля прошивала з іншим чоловіком, якого також звати [PERSON] , з яким позивач мала відносини як до весілля, так і після весілля до самого їх розлучення. З [PERSON] він познайомився особисто, коли телефонував позивачу, однак на дзвінок відповів [PERSON] , який при розмові розповів йому про його відносини з позивачкою, що народжена дитина є його донькою, що вони планували жити разом. Відповідач зазначив, що він згоден виплачувати будь-які аліменти на утримання доньки, надавати допомогу та приймати участь у її вихованні, якщо це його донька. Однак після того, як він дізнався від співмешканця позивача про подробиці їх відносин, у нього виник сумнів щодо батьківства відносно [PERSON] зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що вимоги позивача безпідставні, надумані, незаконні та не підлягають задоволенню, без встановлення певних обставин, які в подальшому стануть беззаперечними доказами та аргументами для відповідача та позивача. Просить позовну заяву залишити без задоволення. 10 грудня 2019 року судом за клопотанням відповідача було оголошено перерву та надано сторонам час для укладення мирової угоди, однак така угода до суду не надійшла. 03.02.2020 судом постановлено ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, подане до суду 28.05.2019 разом з відзивом на позов, у зв`язку з тим, що за відсутності зустрічного позову про оспорювання батьківства, підстав для призначення у справі судово-генетичної експертизи не призведе до з`ясування обставин, що мають значення для справи про стягнення аліментів, а лише затягне розгляд справи. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заяви про відкладення розгляду справи не подавали. Позивач разом з позовною заявою подала до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити (а.с. 10). Відповідач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, а також не з`явились до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується довідками про доставку SMS-повідомлення щодо документу «Судова повістка-повідомлення про виклик на судове засідання в справі» від 11.12.2019 (а.с. 123, 124), заяви про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавали. Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05.10.2017 Уманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с. 5). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 21.01.2017 Голованівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградської області та копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 13.06.2017 Голованівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградської області, сторони 21 січня 2017 року зареєстрували шлюб, який розірвали 13 червня 2017 року (а.с. 3-4). Згідно копії довідки про склад сім`ї за №106, виданої 19.02.2019 Вербівською сільською радою Голованівського району Кіровоградської області, дитина [PERSON] , [INFO] , входить до складу сім`ї позивача, які проживають по [ADDRESS] (а.с. 9). За нормами частин 1, 2, 4 ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до частин 2, 4, 6 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Отже, за змістом вказаної норми права, розмір утримання не пов`язаний з розміром доходу дружини, а залежить від можливості чоловіка надавати матеріальну допомогу. Для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів, які має довести позивач, що визначено ст. 12 ЦПК України. За нормами частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому 21.02.2017 шлюбі, який 13.06.2017 розірвали. Після розірвання шлюбу (05.10.2017) в них народилась дочка, відповідач добровільної матеріальної допомоги на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років не надає. Відповідач у відзиві на позов заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. Позивач в позовній заяві не зазначає докази, як на підставу можливості відповідача надавати їй матеріальну допомогу на її утримання до досягнення дитиною трьох років, а лише вказує на те, що відповідач повинен надавати їй допомогу на її утримання, однак з такими доводами позивача суд не погоджується, оскільки право позивача на отримання аліментів від відповідача до досягнення дитиною трьох років виникає лише у випадку можливості останнім надавати таку допомогу. На підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, позивач не надала жодних доказів. Враховуючи, викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставини, що відповідач може надавати їй допомогу, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, аргументи відповідача про те, що [PERSON] , [INFO] , не є його дочкою не знайшли свого підтвердження при дослідженні доказів та спростовуються дослідженою копією свідоцтва про народження дитини. Відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження доводів про те, що він не являється біологічним батьком дитини, зокрема копію рішення суду про оспорювання батьківства. Також, відповідач не скористався своїм правом та не пред`явив в даній справі зустрічний позов до позивача про оспорювання батьківства. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Враховуюче те, що позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. має бути компенсована за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed