Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, з участю третьої особи: Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом підчас проведення антитерористичної операції, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона, [PERSON], є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом. До 04 липня 2014 року в даному будинку вона проживала разом зі своєю донькою - [PERSON] з 1978 року, та двома її неповнолітніми дітьми - [PERSON] з 2001 року, [PERSON] з 2007 року. Іншого нерухомого майна у її родини не існує. В будинку знаходилося все їхнє майно. У 2014 року, вони з родиною були змушені знаходитись у своєму будинку з усім майном, що знаходилось в ньому, не зважаючи на те, що в результаті захоплення міста Слов'янська терористичним угрупуванням «Донецька народна республіка» і ведення ним бойових дій проти збройних сил України. 04 липня 2014 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в м. Слов'янську, що є загально відомим фактом, декілька снарядів влучили в їхній житловий будинок та зруйнували його несучі стіни і конструкції, як самого будинку, так і присадибні будівлі та споруди. Вона, та її родина були змушені покинути їхній будинок та проживати у сусідів за адресою: [ADDRESS]. Зараз, вона, та її родина вимушені орендувати житло, де до теперішнього часу проживають. Після завершення обстрілів, та звільнення м. Слов'янську, в приміщені зруйнованого будинку, її донькою був знайдений предмет схожий на снаряд від гармати. Вона звернулась до представників МЧС з питанням розмінування. 04 серпня 2015 року були виконані роботи з розмінування. В зруйнованому будинку були вилучені та знешкоджені вибухово-небезпечні предмети шляхом їх підриву на місці. Про що свідчить АКТ № 375 виконання робіт з розмінування місцевості від 04 серпня 2015 року. В результаті теракту будинок і присадибні будівлі та споруди мають нежилий стан, потребують повного нового будівництва і не можуть на даний час використовуватися їхньою родиною для подальшого проживання в ньому, що підтверджується Актом обстеження будинку, складеним комісією за участю представників органу місцевого самоврядування про, що був складений Акт № 696 від 18 серпня 2014 року, який затверджено Протоколом засідання робочої комісії № 4 від 28 серпня 2014 року. Відповідно до Акту обстеження, категорія технічного стану нерухомого майна надана 3 категорія. На даний час вони з родиною проживають в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Стосовно факту руйнування їхнього будинку вони звернулися з заявою про злочин до Слов'янського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області. Заяву було прийнято і зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 10 липня 2014 року за № 7712 , про що свідчить відмітка на заяві. Проте в порушення статті 41 Конституції України її право приватної власності порушено та належний їй на праві власності будинок з господарськими та побутовими будовами без її волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується Актом обстеження № 696 від 18 серпня 2014 року. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р, розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації від 05 січня 2015 року № 1 був обстежений їхній зруйнований будинок та складено Акт № 696 від 18 серпня 2014 року обстеження об'єкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, який затверджено Протоколом засідання робочої комісії № 4 від 28 серпня 2014 року та рішенням Слов'янської міської ради від 18 лютого 2015 року № 99, згідно якого будинок [ADDRESS], який належить [PERSON], для подальшої експлуатації не придатний. Той факт, що належний їй будинок пошкоджений саме під час проведення антитерористичної операції, підтверджується і Актом про виконання робіт з розмінування від 04 серпня 2015 року, згідно якого через підрив вибухонебезпечних предметів, повністю знищений житловий будинок із усім майном. Причина руйнування будинку (встановлена) - внаслідок артилерійського обстрілу під час проведення антитерористичної операції . Згідно наказу Мінрегіону від 02 жовтня 2015 року № 252 «Про показники опосередкованої вартості спорудження за регіонами України» затверджено та рекомендовано до застосування показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01 січня 2016 року), зокрема, по Донецькій області вартість 1 кв.м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), затверджена 8947 грн. Враховуючи, що згідно Свідоцтва про право власності на будинок № [ADDRESS] від 26 грудня 2002 року та Технічного паспорта, загальна площа житлового будинку з господарськими та побутовими будовами складає 163,54 кв.м, що діюча опосередкована вартість спорудження житла по Донецькій області за 1кв.м загальної площі квартири (з урахуванням ПДВ) складає 8947 грн., що пошкоджений будинок не був застрахований, відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України у неї є право на грошову компенсацію в розмірі 1463192,38 грн. Таким чином, в результаті терористичного акту, здійсненого під час проведення антитерористичної операції в м. Слов'янську їм було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 1463192,38 грн. Просить суд відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], в сумі 1463192,38 грн. шляхом стягнення з Державної казначейської служби України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та зазначила, що підставою для відшкодування шкоди, завданої її майну терористичним актом є ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом. Добровільно передавати будинок [ADDRESS] місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання не бажає, оскільки має намір відновити зруйнований будинок та проживати у ньому зі своєю сім'єю. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Петров Г.В., який діє на підставі Угоди №01/10/ц від 19 вересня 2016 року, позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та зазначив, що про визначенні розміру шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції будинку позивача, вони виходили з положень ч.10 ст. 86 КЦЗ України, де зазначено, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Головне Територіальне Управління юстиції у Донецькій області - Вишнякова А.М., яка діє на підставі Довіреності №896/9/32-15 від 28 грудня 2015 року та Довіреності № 128/10-10 від 04 квітня 2016 року (а.с. 79,80), в судовому засіданні не визнала позовні вимоги [PERSON], до суду надала заперечення в яких зазначила, що Кабінет Міністрів України, в особі Головного Територіального Управління юстиції у Донецькій області Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі. Так, організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначені в Законі України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII. Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України. Нормативно-правовим актом, що регламентує відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, є Закон України «Про боротьбу з тероризмом» №638-1V від 20.03.2003 року. Статтею 19 цього Закону передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Механізм реалізації вказаного Закону здійснюється шляхом прийняття Верховною Радою України відповідного закону. Відповідно до статті 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування визначаються виключно законом про Державний бюджет України. Частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать закону про Державний бюджет України. Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Враховуючи викладене, передбачення в Державному бюджеті України бюджетних призначень для відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, можливе лише у разі законодавчого врегулювання вказаного питання. Однак на теперішній час відсутній будь-який закон чи нормативний акт, який регулює такий порядок, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Кабінет Міністрів України безпосередньо не здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а отже відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування матеріального збитку з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України. Крім того, діючим законодавством прямо не передбачений обов'язок Кабінету Міністрів України виділяти кошти в межах Державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Крім того відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014050510001956 від 18 липня 2014 року, внесено кримінальне провадження за фактом знищення майна, [PERSON] є потерпілою у даному кримінальному провадженні, стан розслідування по кримінальному провадженню, що має суттєве значення для справи, на теперішній час не відомий. Статтею 1177 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Аналіз зазначеної норми дає підстави зробити висновок про наявність кількох складових для застосування цієї норми. Такими складовими є наявність кримінального правопорушення, завдання шкоди, якщо така шкода завдана саме внаслідок кримінального правопорушення. Кабінет Міністрів України не є заподіювачем злочину та не може виступати у якості відповідача для відшкодування матеріального шкоди. Судова практика свідчить проте, що обов'язковою умовою застосування норм ст. 1177 ЦК України є наявність вироку суду в кримінальній справі, який набрав законної сили. Враховуючи наведене, належним відповідачем стосовно вимог про відшкодування майнової шкоди має бути заподіювач шкоди. Кабінет міністрів України не є заподіювачем злочину та не може виступати у якості відповідача для відшкодування матеріальної шкоди. Крім того, надані Акти обстеження житлового будинку викликають сумнів у дійсному розмірі завданих збитків та не можуть бути враховані у якості належних доказів, оскільки при ознайомленні з Актами, встановлено, що вони складені робочою Комісією без безпосереднього виїзду за місцезнаходженням зруйнованого житлового будинку, лише за правовстановлюючими документами, які були надані позивачем. Також зазначила, що відповідно до частини 9 статті 86 Кодексу Цивільного Захисту України, забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Умови пункту 9 ст. 86 Кодексу Цивільного захисту України є умовами отримання грошової компенсації за рахунок держави, які повинні бути дотримані. Відповідно до матеріалів справи, добровільної згоди на передачу органам місцевого самоврядування права власності на будинок [ADDRESS] Донецької області, [PERSON] заявлено не було. На теперішній час відсутній будь - який закон чи нормативний акт, який регулює такий порядок, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Тому, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі (а.с. 81-87). Представник відповідача - Державної казначейської служби України - Олешко О.М., який діє на підставі Довіреності №5-15/3570-29663 від 23 листопада 2015 року, в судове засідання не з'явився, надав суду Заперечення, в яких просив розглянути справу у його відсутності, а також зазначив, що вимоги позивача не визнає, вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної виконавчої влади, їх посадові особи, повинні діяти на підставі та в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 15 квітня 2015 року за № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, управляє наявними фінансовими ресурсами, що консолідуються на єдиному казначейському рахунку, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі та банках. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 ст. 2 ЦК України. Бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Отже, Казначейство не має правових підстав здійснювати відшкодування зазначеної у позовній заяві шкоди. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази руйнування майна, відсутні також докази того, що руйнування спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі і ким були завдані зазначені руйнування, крім того, не обґрунтований розмір шкоди та як саме позивач обчислював зазначену нею суму. Вважає, що у позивача відсутнє право на відшкодування шкоди, оскільки відсутні докази завданої шкоди. Тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі ( а.с.69-70). Представник Третьої особи: Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області, в судове засідання не з'явився, 14 лютого 2017 року до суду від Заступника Керівника Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області Профатила О.П. надійшла Заява про розгляд справи без участі Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області та ухвалити рішення на розсуд суду (а.с. 139). Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника - адвоката Петрова Г.В, представника відповідача-Держави України в особі Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області - Вишнякової А.М., розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, з участю третьої особи: Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом підчас проведення антитерористичної операції не підлягають задоволенню з наступних підстав. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Територія проведення антитерористичної операції охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. У перелік зазначених населених пунктів включено також м. Слов'янськ. В судовому засіданні встановлено та підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, що позивачу [PERSON] на підставі приватної власності належить житловий будинок А-1, загальною площею 65,2 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м, літня кухня Б, гараж В, льох Г, сарай Д, туалет Т, огорожа 1-2, водогін 3, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23). З Акту № 375 виконаних робіт з розмінування місцевості від 04 серпня 2015 року, який погоджено з Начальником 6 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Донецькій області, підполковником служби ЦЗ [PERSON], Заступником Слов'янського міського голови [PERSON], затвердженого Начальником Аварійно - рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області , полковником служби ЦЗ [PERSON], вбачається, що комісією у складі піротехнічного розрахунку: головного фахівця відділу ОПР УОППР та ППОРСЦЗ Департаменту реагування на НС ДСНС України майора сл.. ЦЗ [PERSON], начальника ВПР ГПР ЧСП АРЗСП капітана служби ЦЗ [PERSON], водія сапера ВПР ГПР ЧСП АРЗСП старшого правопорушника служби ЦЗ [PERSON], сапера ВПР ГПР ЧСП АРЗСП прапорщика служби ЦЗ [PERSON], старшого сапера ВПР ГПР ЧСП АРЗСП прапорщика служби ЦЗ [PERSON], складено акт в тому, що 04 серпня 2015 року з 13 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин особовим складом піротехнічного розрахунку, відповідно до наказу начальника ГУ ДСНС України в Донецькій області від 04 серпня 2015 року виконано роботи з розмінування місцевості від ВНП відповідно до звернень громадян та комунальних служб за адресою: [ADDRESS], вилучено вибуху - небезпечний прилад марки ММ-82-1 у кількості одна одиниця (а.с. 24). Органом досудового розслідування Слов'янського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області 18 липня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками частини 2 ст. 194 КК України за фактом пошкодження в ході проведення АТО майна [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12014050510001956 (а.с.36). Термін «антитерористична операція» визначено у ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 КК України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями КК України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до КК України. Згідно Акту № 696 від 18 вересня 2014 року обстеження об'єкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, який затверджено Протоколом засідання робочої комісії № 4 від 28 серпня 2014 року та Рішенням Слов'янської міської ради від 18.02.2015 року № 99, комісією у складі директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська, [PERSON], інженера по інвентаризації 1 категорії Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська, [PERSON], архіваріуса Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська, [PERSON], в присутності [PERSON], з метою визначення обґрунтованих заходів щодо забезпечення надійності та безпеки при подальшій експлуатації об'єкта (визначення придатності/непридатності об'єкта для подальшої експлуатації), а також обсягу та видів ремонтно-відновлювальних робіт, проведено обстеження домоволодіння [ADDRESS], а саме: житлового будинку, літньої кухні, сараїв, погребу та гаражу, та встановлено, що частково пошкоджено погреб; повністю зруйновано житловий будинок, літня кухня, гараж та сарай. Комісія дійшла висновку, що об'єкт для подальшої експлуатації непридатний, третя категорія технічного стану (а.с. 25-30). Посилаючись на Конституцію України, на Закон України «Про боротьбу з тероризмом», на Кодекс цивільного захисту України, позивач просила суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок Державного бюджету України на її користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяну її житлу внаслідок проведення Антитерористичної операції . Свій матеріальний збиток оцінила у 1463192,38 грн., виходячи з розрахунку: 163,54 кв.м х 8947,00 грн. = 1463192,38 грн., де 163,54 кв.м - загальна площа житлового будинку з господарськими та побутовими будовами, а 8947,00 грн. це показник опосередкованої вартості спорудження житла в Донецькій області станом на 2016 рік, згідно наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 2 жовтня 2015 року № 252. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний їй будинок не з її волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується Актом обстеження будинку № 696 від 28 серпня 2014 року (а.с.25). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилалась на те, що така шкода завдана їй внаслідок подій, які відбувалися на території м. Слов'янська в період з 12 квітня 2014 року по 05 липня 2014 року, а саме, внаслідок обстрілу житлових районів міста в період проведення антитерористичної операції. Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Слов'янськ Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. У той же час, положеннями ч. 1 ст. 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв'язку, інші матеріально-технічні засоби) суб'єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному ч. 2 ст. 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв'язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р затверджено план заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, зокрема щодо затвердження Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, яким повинно бути урегульовано процедуру відшкодування майнової шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у зазначеному регіоні. Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 892-р схвалено Концепцію Державної цільової програми відновлення та розбудови миру в східних регіонах України та зобов'язано Міністерство з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб разом з іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади розробити та подати в установленому порядку у тримісячний строк Кабінетові Міністрів України проект Державної цільової програми відновлення та розбудови миру в східних регіонах України. Нормою ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судочинство в Україні ґрунтується на основних засадах, визначених ч. 3 ст. 129 Конституції України, зокрема рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів Головою Донецької обласної державної адміністрації видано Розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Відповідно до статті 4 та частини 4 ст. 5 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.10.2012 р. № 5461-VI). Матеріалами справи доведено, що будинок позивача був розташований в районі проведення антитерористичної операції, був пошкоджений в період проведення антитерористичної операції та в наслідок її проведення. Факт пошкодження будинку в наслідок дії вибуху та висновок про те, що він не придатний для подальшої експлуатації, підтверджується актом обстеження об'єкта, пошкодженого на 100% під час проведення антитерористичної операції. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. Враховуючи зазначене, доводи представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про те, що належним відповідачем по цій справі є заподіювач шкоди, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Таким чином, згідно ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону, тобто покладається на державу. Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Звертаючись до суду з дійсним позовом, [PERSON] в якості відповідача зазначила саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно. Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного Територіального Управління юстиції у Донецькій області, яка діє на підставі Довіреності Міністерства юстиції України від 28 грудня 2015 року за № 896/9/32-15, виданої відповідно до ст. 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (а.с. 40), про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам. Позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України [PERSON] не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди позивач просила стягнути з держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з окремого органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України). Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини. Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просила відшкодувати їй шкоду за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Хоча стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, проте, такий механізм визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 1 липня 2013 року. Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4). Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Актом № 696 обстеження об'єкта пошкодженого під час проведення антитерористичної операції від 28 серпня 2014 року підтверджується, що будинок [ADDRESS], власником якого є позивач, для подальшої експлуатації не придатний та зруйнований на 100% (а.с. 25-30). Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований (частина 3). Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок (частина 4). Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб'єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується (частина 7). Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються (частина 8). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7.112014 р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Місто Слов'янськ Донецької області до таких населених пунктів не відноситься. З 06 липня 2014 року органи державної влади та території міста Слов'янська Донецької області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте позивач до теперішнього часу, вже більш ніж два роки, житлом не забезпечена. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Проте до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий. Цим же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися. Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26). Відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджений житловий будинок, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Однак, частиною 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Зі змісту повідомлення Слов'янської міської ради від 19 грудня 2016 року № 01.01.-07/3739 вбачається, що [PERSON] зверталася до Слов'янської міської ради 05 березня 2015 року з питань надання будівельних матеріалів для відбудови житла, зруйнованого при проведенні АТО; 24 березня 2015 року з питань виплати грошової компенсації за орендоване житло; 14 січня 2016 року та 09 лютого 2016 року з питань допомоги в відновленні зруйнованого будинку, постраждалого при проведенні АТО. Рішенням Слов'янської міської ради від 15 жовтня 2015 року за № 534 затверджено Порядок надання одноразової матеріальної допомоги громадянам, власникам будинків приватного сектору (індивідуальної забудови), які зруйновані внаслідок проведення антитерористичної операції. Комісією визначено першочергове надання вищезазначеної допомоги згідно черги, яка становить 10 прожиткових мінімумів встановлених законом для осіб працездатного віку на момент звернення. Комісією 12 листопада 2015 року розглянуто заяву [PERSON] від 16 жовтня 2015 року, зареєстровану за № 06-91/021 та прийнято рішення про надання одноразової матеріальної допомоги з місцевого бюджету у розмірі 13780,00 грн., яку перераховано через відділення ощадбанку 18 грудня 2015 року на її особовий рахунок (а.с. 107). Положення пункту 2 частини 1 статті 346 ЦК України передбачають, що право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Враховуючи зазначене, правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, оскільки відсутня добровільна згода позивача на передачу всього об'єкта нерухомості органу місцевого самоврядування. З пояснень, [PERSON], наданих в судовому засіданні вбачається, що на теперішній час вона не бажає добровільно передавати будинок [ADDRESS] місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання, оскільки має намір відновити зруйнований будинок та проживати у ньому зі своєю сім'єю. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що підстави для виплати грошової компенсації за рахунок коштів Державного бюджету, передбачені положеннями статті 86 Кодексу цивільного захисту України, відсутні, оскільки така компенсація здійснюється за умови добровільної передачі постраждалими зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, а добровільна згода [PERSON] на припинення її права власності на житловий будинок по [ADDRESS], за який і має бути виплачена компенсація, відсутня, зруйноване житло [PERSON] не було передано у встановленому законом порядку, тому відсутні законні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed