Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина [PERSON] [INFO], та відібрання сина у матері. Свій позов мотивував тим, що 03 травня 2012 року Снятинським районним судом був розірваний шлюб між ним та [PERSON], діти - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] залишилися проживати із матір'ю.Проте, як вказує позивач, його колишня дружина неодноразово виганяла його коли він приходив до дітей, вчиняла в присутності дітей скандали, що унеможливлювало присутністьбатька біля них, цим самим порушуючи право батька на спілкування з дітьми, так-як в її присутності з ними нормального спілкування не відбувалося.Однак коли позивач почав забирати сина додому і спілкуватися з ним без участі матері з'ясувалося, що син погано харчується, з ним жорстоко поводиться син відповідачки від першого шлюбу та й вона особисто. Виявились серйозні проблеми що стосувалися як фізичного так і психічного здоров'я дитини. Кілька разів позивач забирав сина до себе та коли приходив час повертати його матері кожний раз в дитини починалася паніка та істерика, а тому позивач відмовився повертати дитину матері.З 08.12.2012 року, яка вказує позивач син проживає із ним в [ADDRESS] і знаходиться на повному його забезпеченні, також він займається лікуванням дитини, його вихованням та утриманням. Натомість відповідачка, зі слів позивача, в цьому процесі ніякої зацікавленості не проявляє і участі не бере. Згоди щодо місця проживання дитини і передачі її під піклування батька сторонами не досягнуто. Позивач вказує, що проживає із своїми батьками пенсіонерами у власному будинку, хоче дати дитині належну освіту і добробут, згідно Висновку Снятинського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 18 листопада 2014 року свідчить, що матеріально побутові умови проживання позивача - відмінні, відповідачки - задовільні.На даний час дитина повністю здорова, відвідує дитячий садок. Натомість, відповідачка, на думку позивача не може дати малолітньому сину [PERSON]ні належного виховання, ні матеріального забезпечення, з 21.11.2013 року відповідачка ніде не працює, після смерті матері проживає одна з двома дітьми.Як вказує позивач син хоче проживати із ним. Через те, що відповідачка самоусунулась від виховання сина, а саме: не провідує його, не цікавиться сином взагалі, а тому позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] жительку с. ГІідвисоке Снятинського району Івано-Франківської області та залишивши малолітнього сина [PERSON] народженого [INFO]на утриманні та вихованні батька [PERSON] за адресою [ADDRESS] Відповідачка проти позову заперечує у повному обсязі, мотивуючи тим, що питання про визначення місця проживання дитини вже вирішувалося судом і відповідно Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.11.2014 р. було вирішено відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини та повернення дитини матері задовольнити, відібрати у [PERSON] малолітнього сина [PERSON] [INFO], що проживає у [ADDRESS] та повернути його матері [PERSON], що проживає у [ADDRESS]. Таким чином відповідачка вважає вимоги позивача безпідставними, та вказує, що позивач завжди чинить їй перешкоди у спілкуванні із сином [PERSON], застосовує до неї фізичну силу та ображає її у присутності свідків, про що вона неодноразово зверталася із заявами до Снятинського РВУ МВС України, а тому вона просить у позові відмовити. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задоволити. Відповідачка у судовому засіданні проти позову повністю заперечила, просила у позові відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи органу опіки і піклування Снятинської РДА Омельченко О.Р. представлений Органом опіки і піклування Снятинської РДА висновок підтримала повністю, вважає, що у позові [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] та відібрання у неї дитини слід відмовити, оскільки підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] [INFO] та відібрання дитини [PERSON] у матері [PERSON] не вбачає. Суд вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника позивача, представника третьої особи, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Суд прийшов до такого висновку по слідуючих міркуваннях: - із рішенням Снятинського районного суду від 11.04.2012 року, яке вступило в законну силу 13 червня 2012 року вбачається що, місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] було визначено біля матері [PERSON], що проживає у с. Підвисоке Снятинського району (а.с.7). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Снятинської райдержадміністрації від 06.09.2012 року встановлено час та місце зустрічі батька з дітьми (а.с. 9, 10, 11). Зокрема з сином [PERSON] шляхом встановлення права брати малолітнього сина кожні другі вихідні дні до себе, з ночівлею, за власним місцем проживання по [ADDRESS] з 10.00 у суботу та обов'язковим поверненням дитини до 14.00 в неділю його матері за місцем її проживання по [ADDRESS]. Згідно пояснень сторін та матеріалів, що знаходяться у справі вбачається, що 08 грудня 2012 року батько [PERSON] забрав малолітнього сина до себе у с. Вовчківці Снятинського району і більше не повернув його до місця проживання у с. Підвисоке Снятинського району, чим самочинно змінив місце проживання сина всупереч розпорядження Снятинської райдержадміністрації від 05.11.2012 року та не виконав рішення суду, яким визначено місце проживання сина з матір'ю. Висновком органу опіки і піклування Снятинської РДА від 25.02.2014 року (а.с. 26) встановлено, що мати [PERSON] проживає у житловому будинку площею 86 кв.м. разом зі своєю матір'ю та дітьми: сином - [PERSON], 2000 р.н. та донькою [PERSON], 2010 р.н. Матеріально-побутові умови в сім'ї добрі. Ведеться господарство. Також [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, працювала, а в даний час перебуває на обліку у центрі зайнятості. З огляду на вищенаведене, орган опіки і піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з матір'ю. Також установлено, що батько малолітнього сина самовільно змінив місце проживання дитини і відмовляється повернути дитину по місцю реєстрації та проживання позивачки. Зазначених обставин [PERSON] не заперечує. Відповідачка неодноразово скаржилася на це до Снятинського РВ УМВС України в Івано-Франківській області, про що свідчать відповіді Начальника Снятинського РВ УМВС України в Івано-Франківській області надіслані [PERSON] (а.с. 39, 40, 41, 42, 43). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, містить принцип, згідно з яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише за наявності виняткових обставин. Із Висновку Снятинської РДА №111/0/01-13/16 від 25.05.2015 р. щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] [INFO] та відібрання дитини [PERSON] у матері [PERSON] (а.с. 26-27) вбачається, що орган опіки і піклування Снятинської РДА вважає, що підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] [INFO] та відібрання дитини [PERSON] у матері [PERSON] немає. На підставі наведеного суд вважає, що із висновком Снятинської РДА щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] [INFO] та відібрання дитини [PERSON] у матері [PERSON] слід погодитися, оскільки в матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню сина [PERSON], так як позивач не надає їй такої можливості. У рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19.11.2014 року (а.с.23) вказано, що доводи батька [PERSON], про те, що матір'ю дитини неналежним чином здійснюється догляд за дитиною та її вихованням не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Дані доводи були предметом дослідження комісією у справах дітей, органом опіки та піклування і судом. За таких обставин, не було встановлено виняткових обставин, згідно з якими малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання його малолітніх дітей з ним було відмовлено. Також цим рішенням було задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини та повернення дитини матері. Згідно статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жеребкування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, судом приймається до уваги неодноразові намагання матері зустрітися з дитиною, сам факт заперечення нею позовної заяви про позбавлення батьківських прав також свідчить про її інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у вихованні сина, допомагати йому матеріально, її бажання бути матір'ю для маленького синочка. Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Позовна вимога [PERSON] про відібрання дитини у матері не має сенсу, оскільки дитина проживає із ним. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 150, 157, 164, 165 СК України,

Outcome: dismissed