Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Згідно з поданим позовом (а.с. 96-100) в останньому заявлено вимогу про встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на квартиру [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла двоюрідна бабуся позивача - [PERSON] , яка за життя склала заповіт на користь позивача, який 21.03.2006 р. був посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-523. Після смерті [PERSON] позивач поховав бабусю (остання не мала ані чоловіка, ані дітей), облаштував її могилу, встановив пам`ятник, відвідує могилу та доглядає за нею; окрім цього, позивач утримує квартиру, яку заповідала йому [PERSON] , сплачує по ній комунальні послуги. Після смерті бабусі відкрилась спадщина на нерухоме майно: на квартиру загальною площею 38.3 кв.м.. розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.1995 р., виданого виконкомом міської Ради народних депутатів. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, 05 вересня 2020 р. він звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ужви Т.М., яка постановою від 05 вересня 2020 р. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через те, що на день смерті він не був зареєстрований із спадкодавцем за однією адресою і не прийняв спадщину у шестимісячний строк. На переконання позивача, висновки, викладені у постанові нотаріусом, є формальними: нотаріус не вдавалася у подробиці відносин між спадкодавцем і спадкоємцем, постійного проживання позивача разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, обмежившись лише перевіркою паспортних даних, зокрема, в частині, що стосується реєстрації місця проживання та місця реєстрації проживання спадкодавця, у зв`язку з чим має місце звернення до суду із даним позовом з метою захисту спадкових прав позивача, який прийняв спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, згідно з якою спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від спадщини. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «оформлення права на спадщину»); відповідно до частини першої статті 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК); частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємців за законом після смерті [PERSON] не має; ніхто із заявою про прийняття спадщини не звертався, заповіт ніким не був оспорений. Протягом останнього року життя та на час смерті спадкодавця позивач постійно проживав разом із спадкодавцем за адресою належного їй на праві власності майна: спадкодавець не мала родини, в силу віку та стану здоров`я вона потребувала щоденної допомоги у вирішенні побутових питань, потребувала опіки, не маючи змоги самостійно забезпечити свої потреби. Позивач в силу тієї обставини, що мав змогу працювати дистанційно, будучи також обізнаним про обставину наявності на його користь заповіту, вважав за свій чоловічий обов`язок забезпечити її усім необхідним та бути поруч; бабуся була для нього рідною людиною, позивач її дуже любив та гірки почуття її втрати почали притуплятися лише з часом, на даний час її квартира містить усі її особисті речі та предмети домашньої обстановки, які розташовані в такому ж порядку, в якому вони були за її життя. Позивач не звертався в шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважав, що наявність заповіту та факт його постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини надає йому право на отримання відповідного свідоцтва у будь-який час без подання відповідної заяви про прийняття спадщини. Позивач та представник позивача просили суду ухвалити рішення про задоволення позову повністю. Представник відповідача не скористався правом надання відзиву на позовну заяву в редакції, яка розглядалася судом. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не довів проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту права та йому необхідно звертатися із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.1995 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів, належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 17). 21.03.2006 р. державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. був посвідчений заповіт, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , належну їй квартиру [ADDRESS] та належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право заповідала [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним заповітом (а.с. 19). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 20). [PERSON] доводиться двоюрідною бабусею [PERSON] (а.с. 11-16, 41). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . Позивач несе витрати, пов`язані з утриманням спадкового майна (а.с. 23-40). Відповідно до витягу зі спадкового реєстру (а.с. 21) 05.09.2020 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ужвою Т.А. проведена реєстрація спадкової справи після смерті [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ужви Т.А. від 05.09.2020 р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується відповідною постановою, оскільки після смерті [PERSON] до будь-якої державної нотаріальної контори або приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про прийняття спадщини в шестимісячний термін не звернувся, на день смерті померлої не був зареєстрований за однією адресою (а.с. 22). Матеріалами спадкової справи, наданої приватним нотаріусом ДМНО Ужвою Т.М., підтверджується, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] , окрім [PERSON] , не має. Станом на час відкриття спадщини [PERSON] постійно проживав разом із спадкодавцем. До зазначеного висновку суд дійшов на підставі пояснень позивача [PERSON] , допитаного в якості свідка, а також на підставі пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] тощо. Допитані свідки дали майже аналогічні пояснення, свідчив суду, що [PERSON] за життя була замкнута людина, одинока (вона не мала чоловіка, дітей, останні роки життя хворіла (виразка шлунку, гіпертонія, суглоби, боялася одна засинати)), останній рік життя вона не виходила на вулицю та просила, щоб поруч з нею хтось був; [PERSON] не мала чоловіка та дітей та її сім`єю був [PERSON] , якому вона замінила рідну бабусю, докладала зусиль по його вихованню/забезпеченню у його дитинстві, балувала його, та [PERSON] . Коли [PERSON] перестала виходити на вулицю, [PERSON] почав постійно проживати у належній їй квартирі. Таке рішення було прийнято через безвихідь в цій родині ( [PERSON] є інвалідом 1 групи (цукровий діабет та ампутація ноги) та сама потребує постійної сторонньої допомоги та не могла бути корисною в цьому питанні), окрім цього, [PERSON] сама просила, щоб [PERSON] ( [PERSON] ) з нею проживав. За життя [PERSON] остання дуже допомагала [PERSON] , та останній був вдячним, взяв на себе витрати з її щоденного утримання та фізичної допомоги в останні роки її життя. На час смерті [PERSON] [PERSON] постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] . Виконання такого обов`язку в повній мірі було можливим через те, що [PERSON] не був прив`язаний до конкретного місця роботи та мав змогу працювати дистанційно. За кошти [PERSON] було здійснено поховання [PERSON] , він також встановив пам`ятник на цвинтарі, здійснює догляд. Свідок [PERSON] , назвав джерело своєї обізнаності щодо вказаної вище обставини - вона сусідка [PERSON] , свідчила, що будь-яких інших родичів, окрім [PERSON] , вона ніколи біля [PERSON] не бачила. Коли [PERSON] почала хворіти, останній рік життя [PERSON] , [PERSON] постійно проживав з нею у квартирі. Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 23.12.2020 р. за клопотанням позивача витребувані докази: витребувана від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ужви Тетяни Миколаївни (49128, м. Дніпро, вул. Юрія Кондратюка, буд. 11, прим. 11) спадкова справа (в завіреній копії) після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; -ухвалою від 25.03.2021 р. задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Спірні правовідносини виникли із захисту права власності позивача, як спадкоємця за заповітом. Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч. 1 ст. 1233 ЦК України). Час відкриття спадщини визначається ч. 2 ст. 1220 ЦК України як день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з ч. 3 статті 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] не заявляв про відмову від спадщини. Суд погоджується із доводами представника позивача щодо того, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України гарантується кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно до статті 3 зазначеного вище Закону реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 2 березня 2016 р. №207, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання не має ніякого значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Щодо посилання представника відповідача у судовому засіданні на те, що позивач не довів проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, то такі посилання учасника справи не є слушними, виходячи з наступного. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). За ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Черги спадкоємців за законом визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України. Зокрема, відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, закон пов`язує проживання спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини для спадкування за законом. Як встановлено судом в даній справі, спадкування після смерті [PERSON] її спадкоємцем [PERSON] здійснюється за заповітом, а не за законом: спадкування за заповітом не ставиться в залежність від проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту права та йому необхідно звертатися із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, то обрання способу захисту права, за допомогою якого провадитиметься відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав позивача, має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, та в цій справі, враховуючи фактичні обставини, встановлені судом, обраний позивачем способі захисту права відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та забезпечує поновлення порушеного права. Роз`яснення у постанові нотаріуса про спосіб захисту права, який на думку нотаріуса необхідно обрати спадкоємцю, виходячи з вищенаведеного, не є обов`язковими для суду, що розглядає справу, та учасників справи. Суд в цій справі, безпосередньо дослідивши зібрані докази, оцінивши їх на предмет належності і допустимості, достатності та достовірності кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозв`язку, приходить до висновку, що вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри, тому наявні підстави для задоволення позову повністю.

Outcome: approved