Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

05.01.2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Захарченко С.М. про визнання недійсним договору дарування квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач з 05 січня 1963 року перебував у шлюбі з [PERSON] За час перебування у шлюбі народились діти - дочка [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON] [INFO] та дочка - [PERSON], [INFO] Позивач був членом кооперативу ЖБК «15» і він разом з дружиною у 1992 р. виплатили паєнакопичення за кооперативну квартиру [ADDRESS]. Починаючи з 1990 року за вказаною адресою було зареєстровано [PERSON] його дочку [PERSON] та онука [PERSON], 1990 р.н. [INFO] [PERSON] померла. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою проживання молодшої дочки [PERSON], яка доглядала свою матір. 06.02.2015 р. позивач знявся з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], та переїхав проживати в [ADDRESS] де і проживає в даний час. 24 жовтня 2016 р. між позивачем та відповідачмем [PERSON] був укладений договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS]. Позивач вважає, що спірна квартира після смерті матері повинна була належати дочці [PERSON], яка прийняла спадщину після смерті матері, оскільки позивач обіцяв переоформити квартиру саме на неї коли він переїде проживати на дачу. Однак, довірившись своєму онуку оформив договір дарування саме на нього. Згодом позивачу зателефонувала [PERSON] та повідомила, що її син [PERSON] разом зі своєю подругою женуть її з квартири, примушують її виписатись з квартири, погрожують продати квартиру і виписати її через суд. Тоді позивач пояснив [PERSON], що він подарував квартиру онукові, оскільки [PERSON] йому казав, що це бажання його матері [PERSON] Однак, як виявилось, [PERSON] не давала ніякої згоди на те, щоб вказана квартира була оформлена на [PERSON] Мова між [PERSON] та відповідачем йшла про те, що квартира буде оформлятися саме на неї, оскільки у нього зараз є гроші і він допоможе зробити оцінку квартири і зібрати всі необхідні документи. Таким чином, позивач вважає, що відповідач ввів в оману свою матір та його. На даний час відповідач чинить перешкоди [PERSON] в користуванні спірною квартирою, влаштовує вдома сварки. Крім того, позивач вважає, що існує загроза, що відповідач продасть спірну квартиру і [PERSON] опиниться на вулиці, однак саме вона всі ці роки оплачувала комунальні послуги по даній квартирі. Позивач вважає, що відповідач скориставшись хорошим ставленням до нього, довірою, обманним шляхом заволодів квартирою. На підставі викладеного позивач просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], який був укладений 24 жовтня 2016 р. між ним та відповідачем недійсним. Ухвалою суду від 06.01.2017 р. відкрито провадження по справі. 05.01.2017 р. представник позивача [PERSON] - [PERSON] подано до суду клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою суду від 11.01.2017 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову, якою накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] 26.05.2017 р. [PERSON] подав до суду письмові заперечення на позов, вважає, що позовні вимоги позивача незаконні і необґрунтовані, посилаючись на те, що позивач зазначає, що подарована ним квартира, мала належати його дочці [PERSON], але будь-яких доказів на підтвердження цього не надає. Жодного письмового договору в доказ цього не існує. Відповідач просив звернути увагу суду на те, що спадщина, стосовно частини спірної квартири, була відкрита з [INFO] Квартира подарована 24.10.2016 р. Більше п'яти років квартира знаходилась у власності позивача. Таким чином, твердження позивача, що спірна квартира повинна була належати його дочці [PERSON], є сумнівним, адже у позивача було достатньо часу, щоб передати квартиру у власність [PERSON] Крім того, відповідач категорично не погоджуються з тим, що він начебто ввів позивача - його дідуся та свою матір - [PERSON] в оману і заволодів квартирою обманним шляхом. Форма та зміст договору дарування були дотримані, дідусь сам ініціював дарування цієї квартири йому, оскільки матір на той час сильно випивала, мала відношення до наркотичних засобів і дідусь побоювався подарувати їй квартиру, отже відповідач вважає, що позивач усвідомлював укладення ним договору дарування квартири, жодних доказів недійсності правочину позивачем не була надано, а тому відповідач просив відмовити в задоволені позову. 03.10.2018 р. в судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернула увагу суду на те, що в провадженні суду (суддя Панченко О.М.) перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Захарченко С.С. про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності, яка призначена до розгляду на 28.11.2018 року на 14 год. 20 хв. Та заявила клопотання щодо необхідності об'єднання в одне провадження даних цивільних справ, оскільки вони мають один предмет позову, а саме нерухоме майно - квартира [ADDRESS]. Ухвалою суду від 03.10.2018 р. об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Захарченко С.С. про визнання договору дарування недійсним та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Захарченко С.С. про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності в порядку спадкування на ? частину спірної квартири, присвоївши цивільній справі загальний номер 754/107/17ц (2/754/309/18). В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що починаючи з 1990 р. вона проживає за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира була придбана її батьками [PERSON] та [PERSON] Батько позивача [PERSON] був членом кооперативу "ЖБК 15". [INFO] померла її мати [PERSON] Між позивачем її сестрами та батьком була домовленість, що саме позивач буде приймати спадщину після смерті матері, але згодом позивач сама захворіла, проходила обстеження, в лютому її визнали інвалідом 2-ої групи. На лікування потрібні були кошти і тому вона одразу після смерті матері не оформлювала спадщину. В 2015 р. позивачу призначили третю групу інвалідності, після чого вона почала працювати і стала збирати кошти на оформлення спадщини. 28 квітня 2016 р. Кам'янський районний суд Черкаської області визначив додатковий строк позивачу для прийняття спадщини після померлої, [INFO] матері - [PERSON] та визнав за нею в порядку спадкування за законом право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS]. [PERSON] просив позивача не виділяти в спірній квартирі долю матері, мотивуючи це тим, що він переїде проживати на її дачу в село, а їй подарує всю квартиру. 06.02.2016 р. [PERSON], виписався зі спірної квартири і зареєструвався на дачі, де і проживає на даний час. Позивач продовжує лікуватись, на ліки необхідні великі кошти. Син позивача [PERSON], скористався її важким фінансовим становищем і запропонував їй допомогти оформити квартиру, мова йшла про те, що спірна квартира даруватиметься саме їй. [PERSON] віддала [PERSON] всі документи на спірну квартиру і [PERSON] почав збирати всі необхідні документи для оформлення дарування на квартиру. Як потім з'ясувалось, [PERSON] попросив [PERSON] приїхати в Київ для оформлення квартири. Ярослав сказав дідові, що в нього є домовленість з позивачем, що договір дарування буде оформлятись саме на нього. [PERSON] вже тривалий час з ними не проживав, а тому не знав які стосунки між [PERSON] та [PERSON] Таким чином, позивач вважає, що обманним шляхом 24.10.2016 р. спірна квартира була подарована [PERSON] Про цей договір позивач дізналась лише тоді, коли [PERSON] почав вигоняти її з квартири. Позивач вважає, що порушені її права і тому вона пред'явила такий позов, в якому просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] частково недійсним, який був укладений під впливом обману, та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири [ADDRESS], після померлої [INFO] [PERSON] Представник [PERSON] - [PERSON] подала до суду заперечення на позов [PERSON] в яких зазначила, що на думку сторони відповідача, позивач [PERSON] не є стороною правочину, який просить визнати недійсним. Доводи, якими обґрунтовуються позовна заява не підтверджені жодним доказом. Крім того,вважає, що заявляючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON], позивач не враховує права відповідачів на право власності та розпорядження своєю власністю на власний розсуд. Позивач не наводить жодного доводу та обґрунтування в чому саме мало місце обману, щодо природи правочину, щодо прав та обов'язків сторін, щодо власності. Крім того, під час прийняття [PERSON] спадщини, питання щодо частини квартири [ADDRESS] або включення її до обсягу спадщини не піднімалось. Отже, сторона відповідача зробила висновок про відсутність як права так і претензій на вказану квартиру у позивача станом на квітень 2016 р. Як і позивач інші особи за прийняттям спадщини після смерті [PERSON], не звертались. А отже, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому просила відмовити в задоволені даного позову. Представник [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договір дарування квартири, а також не заперечувала щодо задоволення позову [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримала свою позовну заяву та просила про її задоволення, також не заперечувала проти позову [PERSON] [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову [PERSON] та позову [PERSON] пояснивши, що останні десять років [PERSON] зловживала спиртними напоями, а тому [PERSON] і вирішив подарувати квартиру саме онуку а не донці, однак щоб він на оформлення самостійно назбирав кошти, що і було ним зроблено. Крім того, [PERSON] зі своїм співмешканцем, після оформлення договору дарування вивезла з квартири всі меблі та техніку, коли приходили, постійно влаштовували скандали, а тому [PERSON] почав просити матір - [PERSON] не приходити до квартири. Просили суд винести рішення про відмову у задоволенні обох позовів з підстав необґрунтованості та недоведеності. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Захарченко С.М. надіслав до суду пояснення в яких зазначено, що ним 24 жовтня 2016 р. був посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], за р.№795. Договір був посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства України. Вважає, твердження [PERSON] про те, що ним не було перевірено факт належності майна на праві власності подружжя необґрунтованими. [PERSON] надав копію свідоцтва про смерть [PERSON], а також підписав заяву в якій стверджував, що [ADDRESS], яка їм дарується за договором дарування, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю. Просив проводити розгляд справи у його відсутність. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи за наявності зібраних по справі матеріалів, про що не заперечували сторони. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона дочкою [PERSON], коли мама з татом жили разом, батьки домовились, що спірна квартира буде належати її молодшій сестрі [PERSON]. Вважає, що [PERSON] міг обманним шляхом заволодіти квартирою, оскільки батько повинен був скласти заповіт на [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши пояснення сторін, покази свідка, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 1, 2-5, 12 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Судом встановлено, що з 05 січня 1963 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу у подружжя народились діти - дочка [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON] [INFO] та дочка - [PERSON], [INFO] [PERSON] був членом кооперативу ЖБК «15» і він разом з дружиною у 1992 р. виплатили паєнакопичення за кооперативну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р. зазначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Однак, даний Закон втратив чинність 20.06.2007 року. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 11.02.2010 р. право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації. У той же час, відповідно до раніше діючого Закону України «Про власність», право власності члена житлового кооперативу на квартиру дійсно виникало з моменту виплати паю і не вимагало реєстрації. Починаючи з 1990 року за вказаною адресою було зареєстровано [PERSON], його дочку [PERSON] та онука [PERSON], 1990 р.н. [INFO] [PERSON] померла. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою проживання молодшої дочки [PERSON], яка доглядала свою матір. 06.02.2015 р. позивач знявся з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], та переїхав проживати в [ADDRESS], де і проживає на даний час. 24.10.2016 року було укладено договір дарування квартири, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений Захарченком С.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №795. Вказана квартира належала [PERSON] на підставі дублікату довідки Житлово-будівельного кооперативу №15 міста Києва, від 01 квітня 1992 року за №161, виданого 13 жовтня 2016 року. Право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 08 жовтня 1992 року Бюро технічної інвентаризації м. Києва та записано в р/книгу за №57 за р.№583/30673, що підтверджується копією договору дарування. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволені позову [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, виходячи з наступного. Позивач як сторона договору повинен був довести, що він помилявся щодо правової природи правочину. Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування [PERSON] помилявся щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, а також, що договір укладений шляхом обману, позивач та його представник не надали суду жодних доказів. Водночас, із матеріалів справи (а.с. 41) вбачається, [PERSON] та [PERSON] було роз'яснено природу такого правочину та наслідки його укладення. Таким чином, звернення сторін до нотаріуса з приводу укладення договору дарування, яким позивачеві роз'яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорення і досягнення сторонами під час укладення правочину істотних умов договору дарування, в сукупності свідчать про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямоване на укладення договору дарування саме на тих умовах, які він містить. Статтею 229 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним. В постанові Верховного Суду України від 16.03.2016р. у справі №6-93цс16 зазначено, що згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин , які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, укладення цього договору відповідало їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, а також, що нотаріусом роз'яснено наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст.ст.717-728 ЦК України. Крім цього, сторонами в п. 10 договору засвідчено, що даний договір не носить фіктивний характер та не є удаваним і не вчинений під впливом тяжкої обставини, помилки, обману чи насильства (оскільки зміст ст.ст. 215-220, 225, 228-236, їм було роз'яснено). Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст.229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним. Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оскільки позивач [PERSON] та його представник жодними належними та допустимими доказами не довели, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, а також, що договір укладений шляхом обману, і це має істотне значення, та беручи до уваги, що дані доводи сторони позивача повністю спростовані наявними у матеріалах справи доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування квартири і визнання права власності на ? частину квартири в порядку спадкування за законом, ьо такі вимоги позову також задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом не приймаються до уваги доводи позивача [PERSON] про те, що договір дарування складений без її волі, а також те, що [PERSON] скористався її хворобою та тяжким матеріальним станом і обманним шляхом уклав з [PERSON] договір дарування квартири, яка начебто повинна була бути оформлена саме на неї. Як зазначалось квартира [ADDRESS], належала на праві приватної власності [PERSON], як члену кооперативу ЖБК «15» в м.Києві. Відповідно до вимог діючого Законодавства України, майно, яке оформлено на ім'я одного з учасників вільних стосунків, являється виключно його майном. Друга сторона такого права не має, доки не доведе, що це майно являється сумісним. Пояснення допитаного з боку позивача свідка ніяким чином не підтверджує обставини, викладені позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні, а тому суд відноситься до них критично і не може взяти їх до уваги як на підтвердження позовних вимог позивача. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Після смерті [PERSON], [INFO] відкрилась спадщина на належне їй майно. Позивач [PERSON] пропустивши строки подання заяви на прийняття спадщини звернулась до Кам'янського районного суду Черкаської області з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та про визнання права власності в порядку спадкування. До суду [PERSON] не ставила вимоги щодо прийняття спадщини на ? частину квартири, що належала її матері, крім того, не ставилось питання щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частину спірної квартири, як спільного майна подружжя «[PERSON]». А отже, єдиний власник спірної квартири був [PERSON] Так, рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 28.04.2016 р. визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини після смерті померлої [INFO] матері - [PERSON], терміном два місяці. Визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], після померлої [INFO] матері - [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Отже, [PERSON] не є стороною правочину, який просить визнати недійсним. Крім того, [PERSON] просила суд звернути увагу, що договір дарування укладений помилково [PERSON] на її сина [PERSON], а не на неї. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася, щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до оспорюваних. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Вирішуючи справу суд зазначає, що для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Згідно досліджених доказів суд прийшов до висновку, що в даному випадку договір дарування укладений з волевиявленням сторін, а тому не вбачає помилки щодо його укладання. Отже, належних та допустимих доказів позивачем не надано. А тому посилання позивача на порушення вимог ст. 230 ЦК України під час укладення спірного договору є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, позивачам не повертаються судові витрати, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed