Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

21.05.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про виключення з державному реєстру застав рухомого майна запису про державну реєстрацію застави автомобіля. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 03.12.2013 рому між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір на суму 325090,02 грн. для придбання автомобіля «Ауді» за ціною 650180,03 грн. У забезпечення виконання позивачем своїх зобов'язань за договором кредиту між позичальником та кредитодавцем був укладений договір застави транспортного засобу від 12.12.2013 року. Із заставною вартістю 650180,03 грн. За твердженням позивача, він сумлінно виконував умови договору кредиту і скориставшись своїм правом у квітні 2015 року достроково погасив кредит в повному обсязі Після цього, а саме 20.04.2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою зняти обтяження з автомобіля, однак відповідач своїм листом від 23.04.2015 року відмовився виконати такі дії. Позивач вважає таку відмову незаконною посилаючись на те, що ним було повністю погашено кредит шляхом сплати 325090,02 грн. основної суми кредиту та 33030,87 грн. відсотків за користування кредитом. Позивач вважає безпідставним твердження відповідача про наявність кредитної заборгованості у сумі 27129,51 доларів США, оскільки кредит видавався в національній валюті - гривні, ціна автомобіля за договором купівлі-продажу також визначена у гривні і всі платежі по поверненню кредитних коштів здійснювались у гривні. Крім того, в акті звіряння розрахунків по договору, станом на 25.01.2015 року заборгованість становила 236388,86 грн., отже жодної заборгованості в іноземній валюті не було, а розбіжність між розрахунками позивача та відповідача виникла внаслідок невірного розрахунку відповідачем суми відсотків за користування кредитом. За наведених обставин позивач вважає, що не має жодної кредитної заборгованості за договором кредиту, а тому належний йому автомобіль має бути звільнений від обтяження заставою. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що жодної іноземної валюти договором кредиту не передбачено і оскільки позивач в повному об'ємі погасив кредит, то в подальшому здійснює страхування автомобіля на власний розсуд, тож не має заборгованості за договорами страхування. Також представник зазначає, що між позивачем та відповідачем не співпадають позиції щодо порядку розрахунку суми заборгованості, однак на думку представника, розрахунок позивача є вірним, оскільки кредит брався у гривні, рахунки на сплату виставлялись у гривні та сплачували також в національній валюті. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи, і додатково пояснила суду, що у договорі кредиту встановлений еквівалент іноземної валюти до суми кредиту, тож розрахунок позивача не вірним і на даний час існує заборгованість по укладеному між сторонами договору кредиту, а також в порушення умов договору позивач не сплачував страхові внески і таку оплату здійснював сам відповідач, що також вказує і на наявність заборгованості та страховим внескам. Крім того, представник вважає, що суд не має право приймати рішення про виключення запису про заставу транспортного засобу. За умовами укладеного договору застосовується курс національної валюти за безготівковими операціями, який є дещо відмінним. Ті суми, які сплачувались позивачем відповідач не оспорює, однак з урахуванням умов договору щодо встановленого еквіваленту вважає, що позивачем розрахунок погашення кредиту здійснено не вірно, тому на даний час існує кредитна заборгованість та заборгованість по страховим внескам, що вказує на відсутність підстав для зняття обтяження з автомобіля. Представник вказує, що посилаючись на положення п. 1.3.1. кредитного договору, позивач зазначає його не повністю та викривлює його зміст і на даний час існує як поточна, так і прострочена заборгованість. Також, представник посилається на положення ст. 533 ЦК України, якою передбачено можливість встановлення еквіваленту в іноземній валюті. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 03.12.2013 року між позивачем, як позичальником та відповідачем, як кредитодавцем був укладений кредитний договір №50011308 на суму кредиту 325090,02 грн. (еквівалент суми кредиту в дол. США: 39395,30 дол. США). Строк кредиту: 60 місяців. Курс для обчислення - курс Філія «КІБ» ПАТ «Креді Агріколь Банк», що дорівнює 8,2520 грн./дол. США. Процентна ставка 9,90% та є змінною відповідно до ст. 2.3. Загальних умов кредитування. Усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту Суми кредиту в дол. США, визначеному вище, відповідно до ст. 1.3. Загальних умов кредитування. Договір між сторонами складають цей Кредитний договір, Загальні умови кредитування, Графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені або підписані Сторонами у відношенні Кредиту. Відповідно до п. 1.1. Загальних умов кредитування, компанія зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у Кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент Суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для Сторін. Компанія також може надати позичальнику додатковий кредит на страхування майна, придбання якого є цільовим призначенням Кредиту у сумі, визначеній у Кредитному договорі. Надання компанією додаткового кредиту позичальнику погоджується сторонами в кредитному договорі. Згідно п. 1.3. Загальних умов кредитування, сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. За змістом п. 1.3.1 Загальних умов кредитування, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених нижче особливостей. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, чинного станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка, та обмінного курсу за безготівковими операціями, станом на робочий день, що передував дню укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягають сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. При цьому сума основної заборгованості за кредитним договором відображається в рахунках, наданих компанією, в українських гривнях відповідно до встановленого сторонами еквіваленту в іноземній валюті за обмінним курсом іноземної валюти за безготівковими операціями станом на робочий день, що передує дню укладення кредитного договору. За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Як вбачається з матеріалів справи, у забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором кредиту, 12.12.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір застави транспортного засобу №50011308. Відповідно до положень ст.ст. 572, 589 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов'язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов'язаний негайно повернути його заставодавцеві. За змістом ст.ст. 598, 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На виконання вимог чинного законодавства України, кредит за договором кредиту був виданий у національній валюті - гривні і саме у національній валюті відбувається його повернення. Відповідно до положень ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За змістом ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійсненні перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач стверджує, що виконав свої зобов'язання за договором кредиту належним чином та в повному обсязі, однак дійти висновку про повне та належне виконання позивачем умов договору кредиту суд не може з урахуванням положень п.п. 1.3.1., 2.4. Загальних умов кредитування, що передбачають сплату кредиту та відсотків за користування кредитом в гривні, але з прив'язкою до еквівалента в іноземній валюті в доларах США, що впливає на вірність здійсненого позивачем розрахунку та не доводить відсутності заборгованості за договором кредиту. Крім того, п. 1.7. Загальних умов кредитування встановлена черговість зарахування коштів у виконання зобов'язань позичальника, тож суми платежів перераховані позичальником погашали не лише суму тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, як зазначає позивач, а були зараховані у встановленій черговості та відповідно не погашали в повному обсязі тіла кредиту і відсотків по ньому, що вказує на відсутність повного виконання позивачем своїх зобов'язань за договором кредиту. Також, з урахування положень п.п. 5.5., 5.6. Загальних умов кредитування, на наявність заборгованості за укладеним між сторонами договором кредиту вказують, як пояснення представника позивача про те, що оскільки позивач вважав виконаними свої обов'язки, то не здійснював страхування, так і надані стороною відповідача рахунки і платіжні доручення про сплату страхових платежів саме відповідачем. Фактична наявність заборгованості позивача за договором кредиту підтверджується наявними в матеріалах справи зведеними обліковими виписками з рахунку клієнта [PERSON], що з урахуванням всіх інших встановлених вище обставин вказує на відсутність повного та належного виконання позичальником своїх зобов'язань. Враховуючи все наведене вище, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем в повному обсязі виконані обов'язки за укладеним між сторонами договором кредиту і заборгованість по договору відсутня. Тож, оскільки зобов'язання не припинено виконанням проведеним належним чином, не припинилось і право застави, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи що суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат відсутні. При цьому, не підлягають і стягненню з позивача на користь відповідача витрати останнього у розмірі 10000,00 грн. сплачені на рахунок ТОВ «Юридична фірма Вернер» по договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 15.10.2010 року та додаткової угоди №177 від 01.06.2015 року до договору про надання юридичних послуг №24/2010 від 15.10.2010 року, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. За змістом ст. 84 ЦПК України , витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як роз'яснено у п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ №10 від 17.10.201 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При цьому, стороною відповідача розрахунку витрат суду не надано. Крім того, з урахуванням наведених роз'яснень вищої судової інстанції суд приходить до висновку про недоведеність надання відповідачу правової допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, адже наведене формулювання має прив'язку до конкретної фізичної особи, яка має мати або свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, або бути іншим фахівцем у галузі права на підставі отриманої відповідної освіти, що може бути підтверджено, наприклад, дипломом про здобуття юридичної освіти. Сама по собі назва товариства - ТОВ «Юридична фірма Вернер» не дає підстав достатньо обґрунтовано вважати, що юридичні послуги, що надавались працівниками вказаного товариства, надавались особами, що мають статус адвоката або іншого фахівця в галузі права, тож дійти висновку про те, що витрати відповідача є саме витратами на правову допомогу, що відносяться до судових витрат, а не є збитками відповідача на відновлення свого правового становища, немає належних підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed