Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

В листопаді 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Науменко Марина Геннадіївна, Головне управління юстиції в м.Києві, де просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г., зареєстрований в реєстрі за №2755, та зобов»язати [PERSON] не чинити перешкод позивачу та її дитині у користуванні квартирою та передати їй ключі від вхідних дверей квартири. Свої позовні вимоги [PERSON] (надалі по тексту - Позивач) обґрунтовує тим, що 18.03.2014 року Шевченківським районним судом м.Києва було винесено рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, було відмовлено та зобов»язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселено [PERSON] Вказане рішення набрало законної сили. Між тим, вказане рішення виконано не було і 11.07.2014 року між [PERSON] [PERSON] було укладено договір дарування, за яким остання отримала в дар безоплатно вищевказану квартиру [ADDRESS]. Позивач вважає, що вказаний договір дарування повинен бути визнаний недійсним, оскільки його було укладено відповідачем [PERSON] з умислом на позбавлення позивача та її малолітньої дитини права користування вказаним житлом. Вказаний договір не відповідає моральним засадам суспільства, порушує публічний порядок та вчинений із приховуванням від обдарованої особи [PERSON] обставин, що мають істотне значення, щодо перебування позивача у стані вагітності, а тому у відповідності до вимог ст.ст.215, 216, 229, 230 ЦК України позивач просила суд визнати вказаний договір з цих підстав недійсним та зобов»язати [PERSON] не чинити перешкод позивачу та її дитині у користуванні квартирою та передати їй ключі від вхідних дверей квартири. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі з викладених у позові підстав, вважаючи, що її матір [PERSON] навмисно та з метою позбавлення її та її дитини житла уклала вказаний договір дарування. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримавши свої письмові заперечення, зазначивши, що [PERSON] як одноособовий власник спірної квартири реалізувала своє вільне волевиявлення, уклавши договір дарування квартири із [PERSON] При цьому остання не була введена в оману щодо будь-яких обставин укладення вказаного договору. Крім того, станом на час укладення вказаного договору дарування позивачка ще не народила дитину, а тому посилання на порушення прав дитини є безпідставним. Наведені у позові підстави для визнання договору дарування не дійсним є лише припущенням позивачки, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та заперечення проти позову, де вказала, що вона як власник спірної квартири уклала договір дарування на користь [PERSON] , які були відомі усі обставини укладення вказаного договору та вказаний договір було укладено з метою настання реальних наслідків та без намір порушити чиїсь права, в тому числі права дитини позивача, яка на час укладення цього договору ще не народилась. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Науменко Марина Геннадіївна в судове засідання не з»явилась, але направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та зазначила про те, що під час посвідчення нею договору дарування в червні 2014 року [PERSON] вела себе спокійно та адекватно та з власного волевиявлення уклала та підписала договір дарування та ніяких сумнівів щодо посвідчення вказаного договору у нотаріуса не виникло. Третя особа Головне управління юстиції в м.Києві в судове засідання свого представника не направило, але надали до суду заяву про розгляд справи на підставі наявних доказів, зазначивши, що прав позивачки ними порушено не було. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11.07.2014 року між відповідачами [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) було укладено договір дарування, предметом якого була квартири [ADDRESS] (а.с.17). Вказаний договір було посвідчено третьою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. та зареєстровано в реєстрі за №2755. За умовами п.1.2 вказаного договору зазначено, що вказана квартира належить дарувальнику [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, що видане Головним управлінням житлового забезпечення виконкому Київської міської ради від 18.07.2012 року та зареєстровано в БТІ 07.08.2012 року. За приписами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності відповідно до ст.328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За умовами ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.1 ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, власник спірної квартири відповідач [PERSON], реалізуючи свої право на розпорядження власним нерухомим майном, уклала договір його дарування на користь [PERSON] При цьому, як пояснила приватний нотаріус Науменко М.Г. та зазначено у п.1.1 самого договору дарування від 11.07.2014 року [PERSON] перебувала при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміла значення своїх дій та діяла добровільно. Крім того, відповідач [PERSON], отримавши в дар вказане нерухоме майно, погодилась на укладення вказаного договору та за нею було зареєстровано право власності на цю квартиру в цей же день (а.с.79). Також, з метою захисту своїх права як власника вказаного житла, [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про виселення їх із належної їй на праві власності квартирі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 16.10.2014 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду м.Києва від 04.02.2015 року, вказаний позов було задоволено та виселено позивача [PERSON] та колишнього власника - відповідача [PERSON], зважаючи на вимоги ст.391 ЦК України (а.с.79-82). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначила, що вказаний договір дарування від 11.07.2014 року був укладений з умислом на позбавлення її та її малолітньої дитини права користування вказаним житлом, є фіктивним та не відповідає моральним засадам суспільства, порушує публічний порядок та вчинений із приховуванням від обдарованої особи [PERSON] обставин, що мають істотне значення, щодо перебування позивача у стані вагітності, а тому у відповідності до вимог ст.ст.215, 216, 229, 230 ЦК України повинен бути визнаний недійсним. Так, відповідно до п.5 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За умовами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 ст.203 цього Кодексу. При цьому, за умовами ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно роз'яснень п. 12, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними" при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Між тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача та визнання договору дарування від 11.07.2014 року недійсним з наведених позивачем підстав, оскільки наведені нею обставини для визнання вказаного договору недійсним є лише припущенням та узгоджуються із вимогами ст.ст.215,216, 229,230 ЦК України, а законних підстав для задоволення позову позивачем наведено не було. Зокрема, в судовому засіданні позивачем не було доведено протиправних дій відповідача [PERSON] при укладенні вказаного договору дарування, а саме порушенням прав малолітньої дитини позивачки на проживання у вказаній квратирі, оскільки остання народилась лише після укладення вказаного договору (а.с.78) та зареєстрована у цій квартирі не була. При цьому, суд враховує як підставу для задоволення вимог позивача його посилання на рішення Шевченківським районним судом м.Києва від 18.03.2014 року, яким було зобов»язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та вселено [PERSON] у цю квартиру, оскільки станом на даний час за встановлених судом обставин спірна квартира [PERSON] не належить. Крім того, позивачка сама втратила права користування вказаною квартирою у відповідності до вищевказаного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 16.10.2014 року, яким було виселено з неї позивача [PERSON] (а.с.79-82). Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частина 1,3 статті 212 ЦПК України). Оскільки стороною позивача в судовому засіданні не було доведено жодними належними і допустимими доказами підстави для визнання договору дарування квартири від 11.07.2014 року недійсним, позивач не є стороною вказаного правочину та нею не доведено порушення прав та законних інтересів її малолітньої дитини укладенням вказаного договору, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, тому позовні вимоги про визнання вказаного договору дарування недійсним задоволенню не підлягають. З врахуванням прийнятого судом рішення про безпідставність вимог щодо визнання договору дарування від 11.07.2014 року недійсним, а також того, що ніяких прав на користування та проживання у цій квартирі позивач не має, а рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 16.10.2014 року її було виселено з спірної квартири, тому позовні вимоги про зобов»язання власника квартири [PERSON] не чинити перешкод позивачу та її дитині у користуванні квартирою та передати їй ключі від вхідних дверей квартири задоволенню також не підлягають. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed