Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким просить визнати відповідачів та неповнолітню дитину [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку номер сто шістдесят по [ADDRESS] На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що означений будинок належить йому на праві приватної власності, але у ньому залишаються зареєстрованими [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом з неповнолітньою [PERSON]. Відповідачі з березня 2015 року за означеною адресою не проживають, мають інше місце проживання, яке саме - йому не відомо, участі в утриманні будинку та сплаті за комунальні послуги не приймають, житлом не цікавляться, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні майном на власний розсуд. Позивач у судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязіта не заперечував проти заочного розгляду справи /ас 51/. Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 74 Цивільно-процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ /ас 32-43, 56-67/, причину неявки суд не повідомили, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надали, заяв про розгляд справи за їх відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Треті особи явку представника в судове засідання не забезпечили, повідомлені належним чином, служба у справах дітей Краснопільської райдержадміністрації Сумської області відповідно до поданої заяви просили справу розглянути за відсутності їх представника, не заперечують проти задоволення позову /ас 55-69/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169, 197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За статтею6 Європейської конвенції з прав людини, яка відповідно до статті9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями під номером сто шістдесят по [ADDRESS] Відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], разом з неповнолітньої донькою [PERSON], [INFO], значаться зареєстрованими у будинку під номером сто шістдесят по [ADDRESS] але за означеною адресою не проживають з березня 2015 року /ас 21-22/. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею ЦК України та статтею150 Житлового кодексу України /далі ЖК України/, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи, й не спростовується відповідачем, та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом. Згідно з правилами частини другої статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно статті 71 ЖК України особа, яка понад шість місяців без поважних причин відсутня за місцем проживання, втрачає право користування жилим приміщенням. Згідно ж положень статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Суд розглядає справу у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог статей 60, 137 ЦПК України. Згідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Викладені позивачем обставини свідчать про те, що відповідачі, обравши собі інше місце проживання, добровільно залишили спірний будинок і не проживають у ньому понад два роки, з часу залишення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спірного будинку, житловою площею у ньому не цікавляться, участі в утриманні не приймають, і доказів на спростування цих обставин відповідачами взагалі не надано. Суд уважає, що оскільки починаючи із березня 2015 року по цей час [PERSON], [PERSON] та [PERSON] разом з неповнолітньою донькою жодного дня не проживали за місцем паспортної реєстрації, наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням у будинку номер сто шістдесят по [ADDRESS] Згідно з положеннями частини другої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з положеннями частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. З огляду на викладене, оскільки [PERSON] вважається такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку номер сто шістдесят по [ADDRESS] то і у її неповнолітньої доньки [PERSON] відсутнє таке право. Таким чином, позов є обґрунтованим і підставним до задоволення у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому, стягує з відповідачів на користь позивача документально підтверджений судовий збір у сумі 640 грн 00 коп., в рівних частках, по 213 гривень 34 копійок з кожного за подання позовної заяви.

Outcome: approved