Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач) про виселення. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. 21.04.2009 року до квартири з дозволу позивача заселилась відповідачка на умовах того, що відповідач зобов'язувалась сплачувати комунальні послуги та за першою усною вимогою позивача виселитись з квартири та знятись з реєстрації. На протязі 2015 року позивач неодноразово вимагав від відповідача виселитись з квартири та знятись з реєстрації за місцем проживання, однак станом на день подачі позову відповідач не виконав наведені вимоги, що і змусило позивача звернутися до суду з позовом про виселення відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених підстав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслала до суду заяву про те, що позовні вимоги визнає та найближчим часом з'їде з квартири (а.с. 22). Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і визначені їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.03.2005 р. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6-9, 10-11, 12). В квартиру з дозволу позивача 21.04.2009 р. вселилась та було зареєстровано відповідача на умовах того, що відповідач зобов'язувалась сплачувати комунальні послуги та за першою усною вимогою позивача виселитись з квартири та знятись з реєстрації. Позивач на протязі 2015 року звертався до відповідача з вимогою про виселення з квартири та знятись з реєстрації за місцем проживання, однак дана вимога залишена без виконання. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтями 10, 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів, що можуть спростувати правомірність та законність вимог позивача та під час розгляду справи відповідач визнав позовні вимоги позивача. Таким чином, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, оскільки доведений факт порушення відповідачем права позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому права останньої підлягають судовому захисту у спосіб, визначений самим власником майна, що не суперечить законодавству України. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов задовольняється, з відповідача на користь позивача повинна бути стягнена сума сплаченого судового збору в розмірі 243,60 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved