Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить скасувати арешт за реєстраційним номером запису про обтяження № 30165881 та № 1229332 від 10 серпня 2004 року, зареєстрований Виконавчим комітетом Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області на підставі повідомлення Переяслав-Хмельницького МРВ ГУ МВС України в Київській області № 2077 від 20 травня 2004 року, накладений на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . Посилається на те, що вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2008 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.119, ч.1 ст.263 КК України. Даним вироком вирішено питання про стягнення із позивача на користь потерпілої матеріальної та моральної шкоди, судових витрат. Згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 29 квітня 2009 року вищезазначений вирок було залишено без змін. При проведенні досудового розслідування, в зв`язку із попередньою кваліфікацією дій позивача за ч.2 ст.115 КК України, яка передбачає можливість призначення додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, слідчим було вирішено питання про накладення арешту на майно [PERSON] . На підставі повідомлення слідчого № 2077 від 20 травня 2004 року державним реєстратором виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області та Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори двічі було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт майна [PERSON] . Надати документи, на підставі яких був накладений арешт немає можливості в зв`язку із їх знищенням за закінченням строків їх зберігання. Крім того, станом на 03 вересня 2019 року у відділі ДВС на виконанні виконавчі провадження, у яких боржником є [PERSON] , не перебувають. Арешт на майно [PERSON] продовжує діяти, не зважаючи на винесення вироку, відбуття ним покарання, відсутність покарання, пов`язаного з конфіскацією майна, відсутність примусового виконання судових рішень на користь потерпілої особи. В судовому засідання представник позивача [PERSON] адвокат Поліщук М.А. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Панченко О.В. вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки відділ ДВС не є належним відповідачем у справі. Судом встановлено наступне. Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2008 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.119, ч.1 ст.263 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. На підставі ст.75 КК України він звільнений від відбування покарання з іспитовим строком два роки. (а.с.14-18). Крім того, даним вироком було вирішено стягнути із [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] матеріальну та моральну шкоду, на користьдержави - судові витрати. Ухвалою Колегії судді судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області від 29 квітня 2009 року вищезазначений вирок був залишений без змін. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] та власником якого є [PERSON] , на підставі повідомлення Переяслав-Хмельницького МРВ ГУ МВС України в Київській області № 2077 від 20 травня 2004 року був накладений арешт державним реєстратором Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області (запис про обтяження № 30165881 від 10 серпня 2004 року), Переяслав-Хмельницькою районною державною нотаріальною конторою (запис про обтяження № 1229332 від 10 серпня 2004 року) (а.с.10-12). Як вбачається із відповіді Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області № П-8а/з/10/1010/5/01-20 від 29 січня 2020 року, надати копію повідомлення № 2077 від 20 травня 2004 року немає можливості в зв`язку із його знищенням за закінченням строків зберігання (а.с.21). Згідно відповіді Виконавчого комітету Переяславської міської ради № 07-19/579/2-20 від 10 березня 2020 року документи, на підставі яких здійснювалася реєстрація вищезазначеного арешту, у державного реєстратора відсутні, поскільки в даному випадку було здійснено перенесення існуючого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису, а не реєстрація нового (а.с 23-24). Із відповіді Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори № 427/02-16 від 06 березня 2020 року вбачається, що відомості по накладенню та зняттю арешту з майна [PERSON] в нотаріальній конторі відсутні (а.с.25). Відповідно до відповіді на звернення позивача № 10291 від 06 вересня 2019 року, наданої Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби, виконавчі провадження, де боржником є [PERSON] , станом на 03 вересня 2019 року на виконанні у відділі відсутні. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон відчуження, де боржником є [PERSON] , обтяжувач - Переяслав-Хмельницький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області - відомості відсутні (а.с.22). Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються положеннями ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року зазначено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №643/3614/17, питання про звільнення майна з-під арешту вирішується в порядку визначеному ЦПК України, якщо такий арешт оспорюють не особи, притягнуті до кримінальної відповідальності (за КПК 1960). Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Отже, з урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Таким чином, судом встановлено, що арешт накладено на майно позивача в рамках розгляду кримінальної справи, вирок по якій набрав законної сили; матеріали кримінального провадження, враховуючи строки, які закінчилися, знищені; будь-яких виконавчих проваджень, де б [PERSON] був боржником, немає. Таким чином, суд вважає, що арешт майна позивача порушує його право на вільне розпорядження належним йому майном та підлягає захисту. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч. 1 ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Неналежним відповідачем є та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову. Будь-яких доказів того, що Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом ДВС порушено права чи інтереси позивача [PERSON] (неправомірно накладено арешт, не скасовано арешт у передбачені строки та порядок, та і взагалі накладено арешт тощо) не надано. З врахуванням вищезазначеного, суд вважає, що позов пред`явлено не до належного відповідача. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Позивачем чи його представниками клопотання у порядку та строки, визначені ст. 51 ЦПК України, з цього приводу не заявлялися, на запитання суду представник позивача зазначив, що вважає належним відповідачем в даній справі Переяслав-Хмельницький МРВ ДВС. Відповідно до висновків, викладених у постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року по справі № 280/119/16-ц, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про скасування арешту майна, заявлені до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби, задоволенню не підлягають. На основі викладеного,

Outcome: dismissed