Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Виклад позиції позивача. Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди завданої злочином, а саме стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 239376,38 мотивуючи її тим, що в лютому 2014 року [PERSON] маючи умисел на заволодіння чужим майном запропонував [PERSON] для ведення спільного бізнесу придбати за грошові кошти останнього вантажний автомобіль марки УРАЛ з маніпулятором для перевезення лісопродукції, переконуючи його у вигідності даної справи. На пропозицію [PERSON] [PERSON] погодився та 10450 Євро (по курсу Національного банку України 1157,61 гривень до 100 Євро станом на 10.02.2016), що еквівалентно 120906,5 грн., в підтвердження чого [PERSON] власноруч написав відповідну розписку. У свою чергу, [PERSON] маючи умисел на заволодіння грошовими коштами [PERSON] та не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання 13.02.2014 року придбав у [PERSON] автомобіль марки УРАЛ 375 1980 року випуску д.н. [NUMBER] за ціною 4000 Євро (по курсу Національного банку України 1157,61 гривень до 100 Євро станом на 10.02.2016), що еквівалентно 46280 гривень, а решту грошових коштів, в сумі 74626,5 гривень шляхом обману [PERSON] привласнив собі, запевнивши останнього, що витратив на придбання автомобіля всі кошти. У подальшому [PERSON] діючи з єдиним умислом на заволодіння майном [PERSON] , шляхом обману повідомив останньому недостовірні відомості про те, що автомобіль згорів під час пожежі, яка виникла 15.06.2014 року на пилорамі в с.Семенки, Немирівського району, що не відповідає дійсності та не зафіксовано в ході огляду місця події по факту підпалу пилорами. Після чого, без погодження із [PERSON] 19.06.2014 в Немирівському центрі ДАІ Демченко І.І. зняв автомобіль УРАЛ 375 1980 року випуску д.н [NUMBER] з реєстрації. У подальшому, реалізуючи умисел на заволодіння майном [PERSON] , 15.07.2014 [PERSON] на підставі довідки-рахунок ВІА225970 від 19.06.2014 в Немирівському центрі ДАІ зареєстрував автомобіль УРАЛ 375 1980 року випуску на своє ім`я з державним номером [NUMBER] та цього ж дня зняв автомобіль з реєстрації для реалізації. Таким чином, маючи можливість розпоряджатися вказаним автомобілем, [PERSON] 17.07.2014 року продав автомобіль УРАЛ 375 1980 року випуску д.н [NUMBER] [PERSON] , за 59920 гривень, завдавши потерпілому [PERSON] майнової шкоди на суму 120906, 5 гривень. Досудовим розслідуванням дії [PERSON] кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, тобто - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому. В результаті [PERSON] визнано потерпілим в кримінальному провадженні №12015020120000360 від 09.05.2015 року. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року в кримінальній справі №140/1866/16-к, [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України на підставі ст.49 КК України - у зв`язку із закінченням строків давності. Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної внаслідок шахрайства шкоди в порядку цивільного судочинства. В результаті неправомірних дій [PERSON] потерпілому завдано матеріальну та моральну шкоду. Матеріальна шкода виражається у втраті грошових коштів, які потерпілий надав [PERSON] на купівлю вантажного автомобіля марки УРАЛ з маніпулятором для перевезення лісопродукції. Матеріальна шкода становить 10450 Євро (по курсу Національного банку України 1157,61 гривень до 100 Євро станом на 10.02.2016), що еквівалентно 120906,5 грн., в підтвердження чого [PERSON] власноруч написав відповідну розписку. Тобто досудовим слідством встановлено, що шкода завдана потерпілому неправомірними діями [PERSON] була завдана 10.02.2016 року. Враховуючи вище викладене з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми підсумкова заборгованість становить 127561,98 грн. Заборгованість з урахуванням відсотків встановленого індексу інфляції становить 111 814,40 грн. Таким чином матеріальна шкода станом на 16.06.2020 року складає 239376.38 (двісті тридцять дев`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень 38 копійок. 22.02.2021 року до Немирівського районного суду Вінницької області надійшла заява від позивача [PERSON] про зміну предмету позову, з якої вбачається, що позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 11904, 12 євро 12 євроцентів та стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Виклад позиції відповідача. 28.08.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі, так як вважає їх незаконними та безпідставними з наступних підстав. Позивач в своїй позовній заяві стверджує, що відповідач завдав йому матеріальної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що полягає в заволодінні коштами в сумі 10450 євро наданими йому на купівлю автомобіля марки УРАЛ з маніпулятором. Також позивач просить стягнути з нього три відсотки річних та інфляційні в порядку ст.625 ЦК України. На підтвердження своїх вимог позивач посилається на розписку від 10.02.2014 року та ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року у справі № 140/1866/16-к. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відносно відповідача не приймалось обвинувального вироку, яким би було встановлено його вину у вчиненні кримінального правопорушення відносно [PERSON] . Відносно відповідача дійсно здійснювалось кримінальне провадження №12015020120000360 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. Під час досудового слідства та судового розгляду даного кримінального провадження відповідач не визнавав своєї вини у його вчиненні. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року у справі № 140/1866/16-к було закрито кримінальне провадження №12015020120000360 в зв`язку з закінченням строків для притягнення до кримінальної відповідальності. Однак на думку відповідача, ухвала Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року у справі № 140/1866/16-к не є вироком суду та не встановлює його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року у справі № 140/1866/16-к не було встановлено факту заволодіння відповідачем коштами позивача [PERSON] внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Позивач стверджує, що вчинення ним кримінального правопорушення полягає у заволодінні ним наданими позивачем коштами на купівлю автомобіля, однак згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні №12015020120000360 [PERSON] обвинувачувався в тому, що зняв з реєстрації автомобіль УРАЛ 375 1980 року випуску д.н. [NUMBER] та продав його [PERSON] , чим завдав шкоду потерпілому [PERSON] . Таким чином, кримінальне провадження щодо відповідача ґрунтувалось не на заволодінні коштами позивача, а на заволодінні його майном, тобто автомобілем. Дана обставина підтверджується обвинувальним актом. Відповідно ухвала Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року у справі № 140/1866/16-к не може бути доказом заволодіння відповідачем коштами позивача. Крім того, автомобіль УРАЛ 375 1980 року випуску д.н. [NUMBER] ніколи не був власністю позивача, оскільки ним не придбавався. Дана обставина підтверджується листом № 605 від 20.06.2015 Центру з надання послуг пов`язаних з використанням автомобільно транспортних засобів з обслуговування м.Ладижин, Гайсинського, Іллінецького, Теплицького та Тростянецького районів. Вищевказані обставини підтверджують те, що відповідач жодного кримінального правопорушення відносно [PERSON] не вчиняв. Позивач [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] заволодів його коштами в сумі 10450 євро, які йому не повернув. Дані обставини позивач підтверджує розпискою від 10.02.2014 року. В той же час, станом на 16.05.2014 року відповідач повернув [PERSON] кошти в сумі 8649 євро. Залишок боргу на той момент складав 1801 євро. Дана обставина підтверджується розпискою за підписом [PERSON] , яка здійснювала контроль за поверненням боргів [PERSON] та своїм підписом підтверджувала факт отримання ним коштів в розписці від 10.02.2014 року. Відповідно є безпідставними твердження позивача про наявність боргу перед ним в сумі 10450 евро. Крім того, на думку відповідача, позивач подав позов з пропуском строків позовної давності. Так, згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач вважає, що порушення його прав мав мало місце 10.02.2014 року в момент передачі коштів. Згідно з обвинувальним актом порушення прав позивача мало місце 15.07.2014 року в момент продажу автомобіля УРАЛ. Таким чином, позивач мав право звернутись до суду за захистом свого права протягом трьох років з моменту його порушення, а саме до 15.07.2017 року. Проте позивач до суду з відповідним позовом не звертався навіть під час розгляду кримінального провадження відносно відповідача. До суду позивач звернувся лише в червні 2020 року, а тому пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно пропуск позивачем строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні його позовних вимог. Позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних витрат в порядку ст.625 ЦК України. В той же час, позивач стверджує про завдання йому шкоди, що полягає у заволодінні ним коштів в сумі 10450 євро. Проте, вимоги щодо стягнення інфляційних витрат в порядку ст.625 ЦК України можуть бути заявлені щодо невиконання грошових зобов`язань виражених в національній грошовій одиниці України. Відповідно нарахування інфляційних втрат щодо вимог по валютним цінностям є неможливим, оскільки індекс інфляції нараховується щодо знецінювання національної валюти. Таким чином, відсутні підстави для нарахування інфляційних витрат по вимогам позивача, оскільки завдану йому шкоду він обґрунтовує фактом заволодіння валютними цінностями. Враховуючи вище викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] в повному обсязі, крім того застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди завданої злочином. Заяви, клопотання позивача, відповідача 17.05.2021 року до Немирівського районного суду Вінницької області від представника відповідача - адвоката Гурби М.В. надійшла заява про застосування строків давності до позовних вимог [PERSON] у справі за позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди завданої злочином. Інших заяв і клопотань по справі не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 10.07.2020 року прийнято до розгляду вище вказану позовну заяву та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою від 16.12.2020 року представнику позивача [PERSON] повернуто без розгляду заяву про зміну предмету позову від 29.09.2020 року (а.с.31). Ухвалою від 23.03.2021 року прийнято до розгляду заяву представника позивача [PERSON] про зміну предмету позову. Ухвалою від 02.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Представник позивача [PERSON] просив суд позовні вимоги [PERSON] задовільнити в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Представник відповідача Гурба М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх не обґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними доказами. Крім того просив застосувати строки позовної давності. Заслухавши думку учасників по справі, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Як вбачається з ухвали Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року [PERSON] обвинувачувався за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, однак [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку закінченням строків давності, а кримінальне провадження №12015020120000360 від 09.05.2015 року було закрите (а.с.5-6). Згідно розписки від 10.02.2014 року вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у сумі 10450 євро на придбання лісовоза (а.с.7). Копію обвинувального акту, з якого вбачається, що [PERSON] обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману, що завдало значної шкоди потерпілому (а.с.21-24) Згідно листа Управління державної автомобільної інспекції вбачається, що 15.07.2014 року автомобіль марки Урал 375, зеленого кольору, д/н [NUMBER] був зареєстрований за гр.. [PERSON] та знятий з обліку для реалізації (а.с.25). Згідно розписки засвідченої [PERSON] залишок боргу складає 2749 євро (а.с.26) Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Згідно ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної внаслідок шахрайства шкоди в порядку цивільного судочинства. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ним пропущено строк для звернення до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди завданої злочином. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Висновки суду Заслухавши думку часників по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи 10.02.2014 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] кошти у розмірі 10450 євро на придбання автомобіля з маніпулятором для перевезення лісо продукції. 26.08.2016 року був підписаний обвинувальний акт у кримінальному провадженні, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, в якому позивач [PERSON] визнаний потерпілим. Під час розгляду даного кримінального провадження ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 10.03.2020 року [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України на підставі ст.. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно [PERSON] за обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України - закрито. В ході розгляду даного кримінального провадження, позивач [PERSON] не скористався правом звернутися до суду під час розгляду кримінального провадження з цивільним позовом, однак звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної внаслідок шахрайства шкоди в порядку цивільного судочинства. 12.05.2021 року від представника відповідача подана заява про застосування строків позовної давності, з якої вбачається, що [PERSON] не визнає позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, оскільки вважає їх незаконними та безпідставними, крім того позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки згідно ст. 257 ЦК України вбачається, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач вважає, що порушення прав [PERSON] мало місце 10.02.2014 року в момент передачі коштів, а згідно обвинувального акту порушення прав позивача мало місце 15.07.2014 року в момент продажу автомобіля. Про порушення свого права позивач заявляв ще в травні-червні 2015 року, що підтверджується його заявою про вчинення злочину від 03.05.2015 року, поясненнями [PERSON] від 08.05.2015 року та протоколом допиту потерпілого [PERSON] від 04.06.2015 року. 26.08.2016 року [PERSON] набув статус обвинуваченого у кримінальному проваджені, зареєстрованому за заявою [PERSON] . Таким чином позивач дізнався про особу обвинувачену у кримінальному провадженні , зареєстрованому за його заявою 26.08.2016 року , однак до суду з даним позовом звернувся лише 09.07.2020 року. За таких обставин, враховуючи позовні вимоги та їх обґрунтування, відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні даного позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.6 ст.142 ЦПК України, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed