Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання реєстрації договору оренди землі недійсним, посилаючись на те, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.07.2002 року є власником земельної ділянки, яка розташована в адміністративних межах Лащівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, загальною площею 2,69 га. 10 вересня 2014 року позивач та ТОВ «Лащова» уклали договір оренди земельної ділянки. Сторонами було досягнуто домовленість, щодо всіх істотних умов договору та підписано відповідний договір. В грудня 2015 року позивачу стало відомо, що договір оренди без його відома було зареєстровано. З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що реєстрація відповідного договору відбулася за заявою уповноваженої особи [PERSON], яка представляє інтереси ТОВ «Лащова». Враховуючи те що реєстрація договору відбулася без відома позивача він просить суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 10.09.2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лащова». В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, та просив суд його задовольнити на підставах викладених в позовній заяві та крім того доповнив, що позивач самостійно підписав договір будь - яких заперечень з його сторони не було. Також представник повідомив, що на той час він був директором ТОВ «Лащова» йому були надані довіреності, але так як у нього не було часу для реєстрації він не провів реєстрацію договорів. В судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали повністю з підстав, викладених в письмовому запереченні, просили відмовити в задоволенні позову повністю. Крім того в судовому засіданні представником відповідача була вказано що за подібними позовами існує практика Верховного Суду України, згідно якої прохання не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого позивач виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним. Заслухавши представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані з орендою землі, які регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним Кодексом України та Законом України «Про оренду землі». Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], позивач є власником земельної ділянки, яка розташована в адмінмежах Лащівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області площею 2,69 га. Між сторонами по справі - позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ "Лащова", в особі Слюсаренко І.М. 10.09.2014 року був укладений договір оренди земельної ділянки, згідно якого [PERSON] передав належну йому земельну ділянку площею 2,69 га, яка знаходиться в адмінмежах Лащівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, а ТОВ «Лапщова» прийняло зазначену земельну ділянку в оренду. Даний договір укладено строком на 7 років. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47339596 від 10.11.2015 року. За заявою уповноваженої особи [PERSON] було проведено державну реєстрацію договору оренди землі виданого 10.09.2014 року між ТОВ «Лащова» та [PERSON]. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦПК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент вчинення правочину - укладення договору) передбачені істотні умови договору оренди землі, які мають обов'язково бути зазначені в ньому. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь - яких інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем до суду не надано. Доводи позивача про те, що він не надавав довіреність відповідачу на здійснення реєстрації договору оренди, через що договір є недійсним, судом не можуть бути взяті до уваги, виходячи з наступного. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. В подальшому його прохання не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року, прийнятій за результатами розгляду справи №6-116цс13, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. З урахуванням наведеного, та того що, представник позивача в судовому засіданні вказав, що в момент укладення договору волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Враховуючи те що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в позовній заяві, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed