Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON]. просить суд ухвалити рішення, яким позбавити відповідача [PERSON], [INFO] батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], дочки [PERSON], [INFO]; стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі по 900 гривень щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що неповнолітній [PERSON], [INFO], та малолітня [PERSON], [INFO], з 07 жовтня 2010 року проживають та виховуються у дитячому будинку «Оріана» м.Борислава, перебуваючи на повному державному забезпеченні. Мати дітей - відповідач [PERSON] веде аморальний спосіб життя, з 2003 року по цей час не працює, зловживає спиртними напоями. За весь період перебування дітей у дитячому будинку «Оріана» мати навідувалась до дітей тільки в їх дні народження і то в нетверезому стані, а додому забирала їх лише два рази. Результати обстеження житлово-побутових умов місця реєстрації дітей та місця проживання їх матері показали, що будинок знаходиться в занедбаному стані. За результатами перевірки було встановлено, що старий дерев'яний будинок складається з 4 кімнат, 2 з яких - житлові, як ззовні, так і всередині стіни потріскані, дах з однієї сторони нахилений, вікна, двері в жалюгідному стані, в кімнатах не прибрано, багато сміття та неприємний запах. Окрім того, 03 квітня 2017 року неповнолітній [PERSON] подав заяву на ім'я начальника служби у справах дітей Бориславської міської ради, в якій просить допомогти позбавити батьківських прав його матір, [PERSON], у зв'язку з тим, що вона давно не займається його вихованням і не допомагає матеріально. 19 квітня 2017 року на засіданні комісії з питань захисту прав дітей розглядалось питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей: доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] та було прийнято висновок, що позбавлення батьківських прав є доцільним та відповідає інтересам дітей. Адже мати не виконує своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, не піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний розвиток, навчання, матеріально не забезпечує їх, крім того не працює та зловживає спиртними напоями. Так як відповідачка ніде не працює, тому позивач просить стягувати з [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі. Прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 травня по 30 листопада - 1777 гривень, з 01 грудня - 1860 гривень. Позивач [PERSON], яка працює на посаді директора дитячого будинку «Оріана», являється державним опікуном для вихованців дитячого будинку «Оріана», та її представник [PERSON], яка діє на підставі доручення від 05 травня 2017 року, у судовому засіданні позов підтримали та дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що дійсно її діти з 07 жовтня 2010 року проживають та виховуються у дитячому будинку «Оріана» м.Борислава, перебувають на повному державному забезпеченні. Разом з тим, відповідач заперечую веде аморальний спосіб життя, з 2003 року по теперішній час не працює, зловживає спиртними напоями. Характер її роботи пов'язаний з вахтовим методом. Підтверджуючих документів про місце праці представити не може. Намагається відвідувати дітей. В останнє відвідувала дітей на зимові свята. Категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно доньки. Щодо позбавлення батьківських прав її щодо сина погоджується, оскільки останнім висловлено дане побажання. Представник третьої особи служби у справах дітей Бориславської міської ради - [PERSON] вважає, що позов підлягає до задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як вбачається із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів неповнолітніх дітей, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків. Зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до зазначеної правової норми батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO] є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO], та малолітньої [PERSON], [INFO], що стверджується копією перекладу з туркменської мови довідки форми №4, наданого 12 березня 2003 року посольством Туркменістану в Україні, щодо запису у книзі народжень м.Туркменбат відділу ЗАГС про народження [PERSON], [INFO], матір'ю якого є [PERSON], а також копією свідоцтва про народження дитини, виданого 25 липня 2006 року відділом РАЦС Бориславського міського управління юстиції Львівської області на ім'я [PERSON], [INFO]. З жовтня 2010 року неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають та виховуються у дитячому будинку «Оріана» м.Борислава, перебуваючи на повному державному забезпеченні. Згідно з висновком виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опіки і піклування від 21 квітня 2017 року № 3-12/1002: позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітньої доньки [PERSON], [INFO], є доцільним та відповідає інтересам дітей. Посилаючись на ухилення відповідачем протягом тривалого часу від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованні дітей, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно вказаних дітей. В обґрунтування позову позивач вказує про те, що відповідач протягом тривалого часу веде аморальний спосіб життя, з 2003 року по цей час не працює, зловживає спиртними напоями. За весь період перебування дітей у дитячому будинку «Оріана» мати навідувалась до дітей тільки в їх дні народження і то в нетверезому стані, а додому забирала їх лише два рази. Як вбачається із рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради від «7» жовтня 2010 року малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зараховані з 13 жовтня 2010 року у дитячий будинок «Оріана». Як вбачається із Висновку № 3-12/1002 від 21 квітня 2017 року органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, [PERSON], [INFO], щодо її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітньої доньки [PERSON], [INFO] є доцільним та відповідає інтересам дітей. Проте суд не може погодитися з висновком, щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача та ставиться до нього критично, оскільки такий висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на дітей, а також в чому відповідає інтересам останніх позбавлення батьківських прав відповідача. Суд погоджується, що відношення відповідача до дітей не можна вважати належним, враховуючи участь відповідача у вихованні та утриманні дітей, не спілкується з ними у достатній мірі. Проте сам факт заперечення відповідачем позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав стосовно доньки, а також навіть визнання позову в частині позбавлення батьківських прав стосовно сина, оскільки останній звернувся із відповідною заявою, свідчить про інтерес відповідача до дітей, бажання приймати участь у вихованні доньки, її бажання бути матір'ю незважаючи на певні непорозуміння з цього приводу з матір'ю дітей, що проявилось у зверненні з цього приводу неповнолітнього сина до органу опіки та піклування. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на нього як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов'язків не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дітей, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ та не стимулюватиме батька до належного виконання своїх батьківських обов'язків. Зважаючи на наведене, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що відповідач свідомо ухиляється від виховання дітей та утримання, має місце соціальна невлаштованість відповідача, відсутність фінансової можливості відповідача утримувати дітей. Крім цього, зважаючи на зміст ст. 8 Конвенції про права людини та основоположних свобод, позбавлення батьківських прав слід вважати втручанням у права гарантовані ст. 8 Конвенції особи, відносно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав та таке втручання серед іншого повинно переслідувати мету насамперед захисту інтересів дитини, стосовно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав відповідача. Як вбачається із матеріалів справи та апеляційної скарги жодних доводів з приводу того як позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини та яких позивачем і відповідно судом першої інстанції не наведено. Про вказане йдеться і у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року Заява N 39948/06 «Савіни проти України», у якому зокрема вказано: 49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Враховуючи вказане підстав вважати обґрунтованими доводи позову про необхідність застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача, як на особу, яка на думку позивача не виконує батьківських обов'язків та ухиляється від їх виконання, - немає, відтак у задоволені позову слід відмовити. Крім цього, оскільки позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей у розмірі по 900 гривень щомісячно, до досягнення дітьми повноліття є похідними від первинних вимог про позбавлення батьківських прав, суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення аліментів слід відмовити виходячи із вимог ч.3 ст.166 СК України, зокрема при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Outcome: dismissed