Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, посилаючись на наступні обставини. 14.06.2008 року [PERSON] вступила в шлюб із [PERSON] . [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09.12.2014 року, актовий запис № 4 від 24.09.2008 року. Через несумісність характерів, постійні непорозуміння та сварки, сімейне життя у сторін не склалось. 01.04.2013 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати разом з позивачем та відповідно зареєстрований за місцем реєстрації позивача, однак фактично вони проживають у м. Черкаси. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач же участі у вихованні дитини не приймає, лише сплачує аліменти за рішенням суду. Згідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 30.01.2020 року Новомиргородського РДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заборгованість відповідача за період з вересня 2019 року - по січень 2020 року складає - 9726,20 грн. Батько дитини, не цікавиться долею дитини, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток спільного сина не турбується. [PERSON] має намір забезпечувати повноцінний відпочинок дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. До того ж, позивач не має змоги повезти сина до своїх родичів, які проживають в Республіці Білорусь. Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак останній не спілкується із позивачем та ухиляється від надання такого дозволу. Позивач вважає, що можливість виїзду їх спільного з відповідачем сина за кордон відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини, в той же час відповідач не надає згоду на виїзд сина за кордон, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд надати дозвіл на перетин державного кордону при виїзді з України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, а саме: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09.12.2014 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новомиргородського районного управління юстиції у Кіровоградській області) до усіх країн світу, у тому числі, країн Шенгенської угоди та Європейського Союзу, Сполучених штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Республіки Білорусь, Грузії, Ізраїлю, у супроводі його матері [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий 26.07.2008 року Новомиргородським РВ УМВС України у Кіровоградській області, РНОКПП [NUMBER] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку. Представник позивача адвокат Чубин О.М. та позивач у судове засідання не з`явилися, при цьому представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав повністю та просив суд задовольнити його. Відповідач у судове засідання не з`явився, при цьому повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду справи, до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за таких підстав. Судом встановлено, що 14.06.2008 року [PERSON] вступила в шлюб із [PERSON] . [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09.12.2014 року, актовий запис № 4 від 24.09.2008 року, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новомиргородського районного управління юстиції у Кіровоградській області, що підтверджується копією вищевказаного свідоцтва про народження дитини. 01.04.2013 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією вищевказаного рішення суду у цивільній справі № 712/2218/13-ц. Після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати разом з позивачем та зареєстрований за місцем реєстрації позивача, однак фактично вони проживають у м. Черкаси, що підтверджується актом опитування сусідів та довідкою № 35 Черкаської спеціалізованої школи № 27 І-ІІІ ступенів ім. М.К. Путейка від 04.02.2020 року. Згідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 30.01.2020 року Новомиргородського РДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заборгованість відповідача за період з вересня 2019 року - по січень 2020 року складає - 9726,20 грн., що підтверджується вказаним вище розрахунком заборгованості. Статтями 13, 81, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. У всіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 та постанові від 03.07.2019 року, прийнятої Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 643/1090/17. В матеріалах позову позивачем не зазначено конкретної адреси за межами України, куди вона має намір здійснити поїздку разом з сином, не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Разом з тим, позивачем не визначено бажаний строк дії такого дозволу з метою убезпечення дитини та можливості в подальшому її батькам спільно вирішувати питання щодо навчання та виховання, оздоровлення дитини, а лише зазначено до досягнення дитиною 16 річного віку, що в майбутньому може порушити права одного з батьків брати участь у вихованні, навчанні, оздоровленні дитини, оскільки період є тривалим (майже 4 роки) та відповідно можуть змінитися життєві обставини, стан здоров`я, тощо, як батьків так і дитини, що очевидно не буде відповідати також інтересам дитини. Крім цього, жодного доказу, який би підтверджував бажання дитини здійснити виїзд за межі державного кордону України, позивач суду не надав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed