Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Заявники, як спадкоємці (а.с.216 т.1) [PERSON] звернулись з вимогами, які в суді були підтримані їх представником, про викуп земельної ділянки належної відповідачеві площею 0,05 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 1822083000:06:000:1338. В обґрунтування заявленого представником позивачів у суді повідомлено наступне. Позивачі є спадкоємцями майна померлого батька. Останній, у свій час та за життя, збудував на земельній ділянці належній відповідачеві фундамент. Вартість такої споруди перевищує ринкову вартість земельної ділянки, а отже у суду є підстави для ухвалення рішення про примусовий викуп даної ділянки на користь позивачів у відповідача. Відповідачка та її представник у судовому засіданні вимоги не визнали та просили суд повністю відхилити як безпідставні. Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував матеріали справи судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 10 вересня 2010 року спадкодавець позивачів та відповідачка придбали у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.6-9 т.1). Дана земельна ділянка в подальшому була поділена між такими власниками в рівних частках. 7 лютого 2017 року рішенням суду правовстановлюючі документи на обидві земельні ділянки були визнані недійсними та поміняно між собою власників таких ділянок (а.с.10-12 т.1). Відповідач у 2018 році скориставшись послугами приватної фірми провела оцінку об`єкту незавершеного будівництва розташованого на спірній земельної ділянки, яким визначено, що їх вартість становить, відповідно, 33 929 та 102 000 гривень (а.с.91-103 т.1). 13 вересня 2019 року проведеною у справі комплексною будівельно-оціночною та земельно-оціночною експертизою визначено, що ринкова вартість об`єкту незавершеного будівництвом та спірна земельна ділянка, відповідно, становить 51 492 та 102 200 гривень (а.с.159-202 т.1). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (ст. 346 ЦК України). Викуп земельних ділянок для суспільних потреб, які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом (ст. 146 ЗК України). У разі припинення права користування земельною ділянкою, на якій була споруджена будівля (споруда), власник земельної ділянки та власник цієї будівлі (споруди) визначають правові наслідки такого припинення. У разі недосягнення домовленості між ними власник земельної ділянки має право вимагати від власника будівлі (споруди) її знесення та приведення земельної ділянки до стану, в якому вона була до надання її у користування. Якщо знесення будівлі (споруди), що розміщена на земельній ділянці, заборонено законом (житлові будинки, пам`ятки культурної спадщини тощо) або є недоцільним у зв`язку з явним перевищенням вартості будівлі (споруди) порівняно з вартістю земельної ділянки, суд може з урахуванням підстав припинення права користування земельною ділянкою постановити рішення про викуп власником будівлі (споруди) земельної ділянки, на якій вона розміщена, або про викуп власником земельної ділянки будівлі (споруди), або визначити умови користування земельною ділянкою власником будівлі (споруди) на новий строк (ст. 417 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає заявлений позов безпідставним тобто таким, який не регламентований законодавством України, а отже не може бути задоволений судом. Так, зазначеними нормами ЦК України (ст. 346), ЗК України (ст. 146) та Законом України "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності" визначено вичерпний перелік випадків припинення права власності фізичних осіб на земельні ділянки - для суспільних потреб або суспільної необхідності. Припинення прав власності у згадуваних випадках здійснюється на користь територіальних громад або держави, а не на користь фізичних осіб. Судом встановлено, що відповідач не має наміру продавати дану земельну ділянку взагалі та в тому числі позивачам. У зв`язку із цим, а також приймаючи до уваги зазначені положення матеріального закону суд позбавлений можливості приймати рішення про задоволення позову. Заявлені позивачем правові підстави позову і наведені у ст. 417 ЦК України, на переконання суду, не можуть бути застосовані до даних правовідносин в силу правової природи належності даного майна сторонам. Результати вирішення спору позбавляють можливості здійснювати перерозподіл судових витрат позивача. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. Крім цього, суд вирішує скасувати заходи забезпечення позову застосовані судом у даному провадженні, що регламентовано положеннями ч. 9 ст. 158 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed