Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

У червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа Воловецька державна нотаріальна контора Закарпатської області про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], якого було укладені між позивачкою та в18 червня 2005 року. В позові зазначається, що [PERSON], укладаючи зазначений договір дарування, мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду. Відповідач [PERSON], який на той час був чоловіком її внучки, запропонував їй свої послуги щодо забезпечення доглядом, утриманням її житлового будинку в належному стані. Позивач погодилася і влітку 2005 року уклала з відповідачем договір, тексту якого не читала, копію договору на руки не отримала, вважаючи, що уклала договір довічного утримання. Після укладення договору відповідач умови договору не виконує, тому вважає, що договір дарування слід визнати недійсним. Про факт укладення договору дарування взнала вивчаючи позовні заяви про розірвання шлюбу між відповідачем та внучкою [PERSON] та встановлення місця проживання дитини. Посилаючись на те, що укладені договір дарування не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, просила визнати його недійсним, скасувати державну реєстрацію майна за позивачем. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини викладені в заяві Представник відповідача [PERSON] позов не визнав покликаючись на те, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає. Позивачка усвідомлювала, що укладає саме договір дарування, а не довічного утримання. Умов про довічне утримання при укладенні договору позивач не ставила. Представник третьої особи - державний нотаріус [PERSON] вважає позов безпідставним, оскільки при укладенні договору дарування нотаріусом були дотримані вимоги закону щодо перевірки дієздатності особи дарувальника, ознайомлено її зі змістом договору, видано копію договору на руки. Просила в позові відмовити. Заслухавши осіб, що брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належав житловий будинок в [ADDRESS]. 18 червня 2014 року між нею та відповідачем укладено договір дарування зазначеного будинку, за яким [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] указаний будинок. Договір посвідчено державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори. Згідно з текстом договору його підписано в присутності нотаріуса, особу сторін, установлено, їхню дієздатність та належність [PERSON] будинку, що відчужуються, перевірено. Судом установлено, що позивачка не перебувала на утриманні відповідача як до так і після укладення оспорюваного правочину, оскільки вона отримує пенсію. Відповідач догляд за позивачкою також не здійснював, бо через відсутність постійного місця роботи виїжджав на заробітки. Відмовляючи в позові суд виходить із того, що оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивачки, а її похилий вік, подальше проживання у відчуженому будинку не можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України. Вирішуючи справу суд перевірив чи мала місце помилка з боку позивачки при укладення договору дарування, зокрема чи правильно вона сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Однак доказів того, у позивачки було відсутнє волевиявлення під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом, стороною позивача не надано. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка посвідчувала оспорюваних договір дарування як державний нотаріус пояснила, що позивачка особисто прийшла в нотаріальну контору, її стан здоров'я дозволяв їм укладати договір дарування. Під час укладення договору дарування в нотаріальній конторі позивачці було роз'яснено зміст укладуваного договору, його наслідки, її права та обов'язки. Позивачка добре розуміли значення своїх дій та наслідки вчинення договору дарування будинку, що їй належав. Будь-яких умов щодо довічного утримання позивачка не ставила при укладенні договору, тому договір і був посвідчений. За клопотанням представника позивачки суд дослідив книгу реєстру правочинів Воловецької державної нотаріальної контори, в якій міститься підпис позивачки про отримання копії договору дарування. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], донька позивачки, показала, що питання про те, що договір дарування житлового будинку укладено внаслідок помилки та обману виникло після того, як відповідач [PERSON] розірвав шлюб з внучкою позивачки. Ці обставини підтвердив у суді також свідок [PERSON], якому вони стали відомі зі слів свідка [PERSON] Свідок [PERSON], колишня дружина відповідача, в суді показала, що не знала про факт укладення договору дарування до 2014 року. Про договір взнала тільки після розірвання шлюбу з відповідачем, коли виявилося, що він є власником житлового будинку в якому вона проживає з позивачкою. З наведених обставин вбачається, що підставою для оспорювання договору дарування стали обставини, які існували не під час укладення договору 18 червня 2005 року, а після розірвання шлюбу з внучкою позивачки. Не знайшли підтвердження в суді твердження позивача про те, що позивачка уклали договір дарування житлового будинку [ADDRESS] внаслідок обману зі сторони відповідача, оскільки такі обставини в суді не доведені. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування житлового будинку воля позивачки відповідала її внутрішньому волевиявленню, договір укладено з дотриманням вимог закону, тому підстав для визнання договору дарування житлового будинку недійсним немає.

Outcome: dismissed