Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні, визнання права власності, визнання частково недійсним рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло. Позивачі по зустрічному позову [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до відповідачів про визнання частково протиправним та скасування розпорядження органу приватизації Державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, зобов'язання не чинити перешкоди, визнання права власності. Адвокат в інтересах позивача по первісному позову [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги останньої уточненої позовної заяви, просив її задовольнити мотивуючи це наступним. Згідно договору дарування частини домоволодіння від 29 травня 2008 року, який зареєстровано Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 04 червня 2008 року в реєстрової книзі № 89, номер запису 5236, за реєстраційним №18908335, технічного паспорта на домоволодіння, інвентаризаційна справа №581, реєстровий №5236, позивач [PERSON] є власником 49/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Вищевказані 49/100 частин домоволодіння [ADDRESS], перейшли у власність позивача [PERSON] від [PERSON], яка стала власником вказаних частин даного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Кушнір І.В., державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області 15 червня 2007 року, за реєстровим номером 3948, спадкова справа №415/2006 та зареєстрованого Комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», 23 липня 2007 року, номер запису 5236, в книзі 89. До [PERSON] вказана частина домоволодіння належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 червня 1994 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Білгород-Дністровського виконкому міської ради народних депутатів. Вказане свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 06 червня 1994 року. Згідно листа КП «Білгород-Дністровське БТІ» №488 від 22 лютого 2012 року, вбачається, що при приватизації державного житлового фонду гр. [PERSON], що був першим власником 49/100 часток житлового будинку по [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 06 червня 1994 року, разом з житлом йому було передано у приватну власність 1/2 частину підвалу літера «а». Вищевказане також підтверджується відповіддю начальника КП «Білгород- Дністровське БТІ» Тімотіної Т.І. № 1586 від 20 грудня 2007 року на письмову заяву [PERSON], що при приватизації житла [PERSON] погоджувалась приватизація ? частини підвалу і тому [PERSON] на той час була власником 1/2 частки підвалу. Також цей факт підтверджується позовною заявою [PERSON] від 25 листопада 1997 року про усунення перешкод у користуванні своєю часткою підвалу, яку захватали відповідачі по справі і не давали йому, як власнику ? частки підвалу, користуватися ним. Справа за цим позовом на прохання позивача була залишена без розгляду. Далі, які пояснив адвокат в інтересах позивача [PERSON] - [PERSON], оскільки 1/2 частка підвалу літ. «а» житлового будинку по [ADDRESS] належала спочатку [PERSON] згідно свідоцтва про право власності, отриманого ним при приватизації державного житлового фонду 06 червня 1994 року, потім дана частка підвалу перейшла у власність [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 червня 2007 року, то при отриманні 49/100 частин домоволодіння [ADDRESS], згідно договору дарування частини домоволодіння від 29 травня 2008 року від [PERSON] до позивача [PERSON] також перейшло право власності на 1/2 частки підвалу літера «а». Однак, не зважаючи на вищевикладене, співвласники домоволодіння - відповідачі по справі не дають позивачу можливості користуватися належною йому часткою підвалу, встановили замки, чим перешкоджають позивачу у користуванні належним йому майном, що власниками вищевказаного спірного підвалу є вони. Дійсно, згідно документів, наданих КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» №488 від 12.02.2012 року, №1586 від 20.12.2007 року, видно, що при приватизації житла [PERSON] і [PERSON] у приватну власність разом з житлом переданий цілий підвал літ. «а» та при приватизації державного житлового фонду гр.. [PERSON] , що був першим власником 49/100 часток, на підставі свідоцтва про право власності від 06.06.1994 року, разом з житлом передано у приватну власність 1/2 частка підвалу літ. «а». Тобто при приватизації житла відповідачами по справі разом із житлом було приватизовано і підвал, що суперечить вимогам Закону. А саме, статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, яка діяла на час приватизації вищевказаного житла, яка в частині другій закріплює: «Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають». Далі, як вказав адвокат в інтресах позивача [PERSON], згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) N 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року по справі N 1-2/2004 - допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону (2482-12), стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом- свідоцтвом про право власності на квартиру. Відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані не повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжнимиміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Таким чином, приватизацією відповідачами усього підвалу літ. «а» були порушені права власника квартири [NUMBER], [PERSON], а на сегодняшній день і права позивача [PERSON] на використання ? частини цього підвалу. Про порушені права позивач дізнався наприкінці 2011 року, і звернувся до суду. У зв'язку з вищевикладеним просив задовольнити первісний позов, визнати частково недійсним рішення про приватизацію - розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради № 855 від 19 листопада 1993 року та свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1993 року на ім'я [PERSON] та [PERSON], в частині приватизації ? частини підвалу літера «а» в житловому будинку [ADDRESS]; відповідачам [PERSON] та [PERSON] звільнити 1/2 частину підвалу літера «а» та не чинити мені перешкод у користуванні вказаним підвалом; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину підвалу літ. «а» площею 15,5 кв. м., розташованого під належним йому приміщенням за адресою : [ADDRESS] та стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовій збір в сумі 214,60 грн, і 2700,00 гри. оплата правової допомоги; у задоволенні задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Позивач по первісному позову - [PERSON] у судовому засіданні підтримав доводи адвоката в своїх інтересах, просив задовольнити первісний позов, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, вимоги зустрічного позову підтримав та просив його задовольнити мотивуючи це наступним. [PERSON] гр. [PERSON] є власниками 75/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1993. До вказаних 75/100 частин житлового будинку входить підвал літ. «а», що також підтверджується листом КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 22.02.12 № 488, згідно якого вказано, що [PERSON] та [PERSON] стали власником 75/100 частин житлового будинку [ADDRESS] разом з підвалом літ. «а» 19.11.1993 року. Гр. [PERSON], який був першим власником 49/100 частин даного житлового будинку, став власником цих часток 06.05.1994 року. Тобто, на момент приватизації гр. [PERSON] не могло бути передано у приватну власність яка-небудь частина підвалу літ. «а» у житловому будинку [ADDRESS], оскільки ще 19.11.1993року весь підвал став власністю [PERSON] та [PERSON] Більш того, ані гр. [PERSON], ані інші особи ніколи не володіли, не користувались приміщеннями підвалу літ. «а» у житловому будинку [ADDRESS].Таким чином, на думку представника [PERSON], факт того, що у [PERSON] перебуває у власності 49/100 частин домоволодіння, не відповідає дійсності. Також вказав, що [PERSON] відповідно до своїх листів (розписок) від 29.10 2008 року та від 19.01.2012 року вказав, що він не претендує на приміщення підвалу, та має намір виправити помилку в правовстановлюючих документах, однак, що ним зроблено не було. Розпорядженням органу приватизації виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 06.05.1994 року № 2320 було передано у власність гр. [PERSON] 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Однак, за час підготовки матеріалів приватизації гр. [PERSON] була допущена помилка, завдяки якій було прийнято частково неправомірне розпорядження органу приватизації та здійснено передачу у приватну власність вже приватизованого раніше майна. Це розпорядження представник [PERSON] вважає таким, що піддлягає визнанню частково протиправним з наступних підстав. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. В свою чергу, відповідно до ст. 2 вказаного закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. До 75/100 частин житлового будинку [ADDRESS] власниками якої є [PERSON], [PERSON] входить цілий підвал літ. «а», що також підтверджується даними КП «Білгород-Дністровське БТІ». Як вбачається з листа КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 22.02.12 № 488, [PERSON] та [PERSON] стали власником 75/100 частин житлового будинку [ADDRESS] разом з підвалом літ. «а» 19.11.1993 року. Крім того, відповідно до технічного паспорту на помешкання вхід до підвалу літ. «а» на момент приватизації [PERSON] та [PERSON] облаштовано виключно зі сторони їх частини житлового будинку Гр. [PERSON], який був першим власником 49/100 частин даного житлового будинку, став власником частини цього будинку 06.05.1994 року, в тому числі 1/2 частини підвалу літ. «а»., а в подальшому власником 49/100 частин даного будинку став гр.. [PERSON] Тобто, на момент приватизації гр. [PERSON] йому не могло бути передано у приватну власність яка-небудь частина підвалу літ. «а» у житловому будинку [ADDRESS], оскільки ще 19.11.1993 року весь оспорюваний підвал став власністю [PERSON] та [PERSON] Більш того, ані гр. [PERSON], ані інші особи ніколи не володіли, не користувались приміщеннями підвалу літ. «а» у житловому будинку [ADDRESS]. Також представник звернув увагу суду на той факт, що у підвалі літ. «а» житлового будинку [ADDRESS] відсутні будь-які комунікації, що говорить про те, що вказані приміщення ніякого відношення до співвласника не мають. Отже, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган приватизації державного житлового фонду, відповідно до оскаржуваного розпорядження органу приватизації передав одне і те саме майно двічі різним особам. При цьому вдруге передав [PERSON] вже приватизоване (приватне) майно у вигляді 1/2 частини підвалу, який знаходиться під житловим будинком [ADDRESS]. Також вказав, що прокурорською перевіркою (лист від 10.04.2012 року під № 16-2794-12), було встановлено, що з 1994 року по теперішній час 4 рази проводилось технічна інвентаризація житлового будинку [ADDRESS]. Про те за весь час, обстеження та технічна інвентаризація підвального приміщення не проводилась у звязку з тим, що він перебуває у власності та підконтрольний [PERSON] та [PERSON] Отже, з моменту приватизації вищезазначеними особами, підвальне приміщення постійно перебувало у їх реальному користуванні. Також пояснив, що про порушення свого права його довіритель дізналась у 1997-1999 роках, однак, при зверненні до КП «Білгород-Дністровське БТІ» їй сказали, що фактична площа, якою вона користується, відповідає документам, тому вона не зверталась до суду. На підставі вищевикладеного просив задовольнити зустрічний позов, визнати частково протиправним та скасувати розпорядження органу приватизації державного житлового фонду - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 06.05.1994 року № 2320, яким було передано у приватну власність гр. [PERSON] 49/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] в частині передачі 24/100 частин, що складається 1/2 частини підвалу у житловому будинку [ADDRESS]; зобовязати гр. [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] та [PERSON] підвальними приміщеннями літ. «а» у житловому будинку [ADDRESS]; встановити, що [PERSON] та [PERSON] є власниками у рівних частках 75/100 частин житлового будинку по [ADDRESS], в тому числі підвальних приміщень літ. «а»; та встановити, що [PERSON] являється власником 25/100 частин житлового будинку [ADDRESS] Одеської області. [PERSON] у судовому засіданні підтримала доводи свого представника, просила зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову просила відмовити. [PERSON] у судовому засіданні підтримав доводи представника [PERSON], просив зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову просив відмовити. Також пояснив, що про порушення своїх прав дізнався приблизно у 1999 році, а також звернув увагу суду на той факт, що [PERSON] двічі надавав розписки про те, що на спірний підвал він не претендує. Представник відповідача - органу приватизації Державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судовому засіданні пояснив, що вважає первісний позов [PERSON] не обґрунтованим, оскільки позивач не навів суду доказів на підтвердження того, що саме його права були порушені приватизацією, здійсненою на ім'я [PERSON] та [PERSON], а також вказав що позивачами пропущений строк позовної давності. Що стосується зустрічного позову [PERSON] та [PERSON], то пояснив, що вважає цей позов також не обґрунтованим, та зробив заяву, що позивачами пропущений строк позової давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - КП «Білгород-Дністровське БТІ» у судовму засіданні пояснила, що дійсно при здійсненні приватизації на ім'я [PERSON] та [PERSON] у 1993 році разом із частиною домоволодіння до приватизації увійшов весь підвал літ. «а». У зв'язку з тим, що при здійсненні приватизації у 1994 році на ім'я [PERSON] була помилково надана довідка про те, що спірний підвал не є приватизованим, ? частина спірного підвал помилково була включена до приватизованого майна [PERSON] Дійсно, через цю помилку сукупність усього домоволодіння не складає одиницю, тобто одну цілу. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, суд вважає, що первісний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], органу приватизації Державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні, визнання права власності, визнання частково недійсним рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло та зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], органу приватизації Державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - КП «Білгород-Дністровське БТІ» про визнання частково протиправним та скасування розпорядження органу приватизації Державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, зобов'язання не чинити перешкоди, визнання права власності не підлягають задоволенню по натспуних підставах. Позивач по первісному позову - [PERSON] просить визнати частково недійсним рішення про приватизацію - розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради № 855 від 19 листопада 1993 року, свідоцтво про право власності на житло від 19 листопада 1993 року на ім'я [PERSON] та [PERSON], в частині приватизації ? частини підвалу літера «а» в житловому будинку [ADDRESS]; відповідачам [PERSON]. Згідно ч.2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тобто, спосіб захисту права, вказані позивачами, не передбачений ст. 16 ЦК України. Однак, позивачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження того, яким чином розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконкому Білгород-Дністровської міської ради № 855 від 19 листопада 1993 року, згідно якого на прохання наймача [PERSON] йому було передано 75/100 частин домоволодіня та, відповідно Свідоцтво про право вланості на житло від 19.11.1993 року, на момент їх видачі, тобто с таном на 19.11.1993 року порушує його права. Далі, позивачем заявлені позовні вимоги про зобов'язання [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні вказаним підвалом, однак, [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження факту того, яким чином [PERSON] та [PERSON] чинять йому перешкоди у користуванні цим підвалом, у матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження звернень [PERSON] з приводу перешкоджання йому у користуванні підвалом. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачі не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], органу приватизації Державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні, визнання права власності, визнання частково недійсним рішення про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підягають задоволенню. Стосовно зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно статт і 257 ЦПК України, загальна позовіна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 статті 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2, 3, 4 статті 267 ЦПК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 4 статті 267 ЦПК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Приймаючи до уваги той факт, що позивачі по зустрічному позову [PERSON] та [PERSON] пояснили у судовому засіданні, що про свої порушене право вони дізнались у 1997-1999 роках, що не оспорювалось сторонами у судовому засіданні, а також приймаючи до уваги заяву представника відповідача - органу приватизації Державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про пропущення [PERSON] та [PERSON] строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові, а також те, що клопотань про поновлення строку позовної давності з вказанням причин їх пропуску позивачі [PERSON] та [PERSON] не заявляли, суд вважає, що позивачами по зустрічному позову [PERSON] та [PERSON] пропущений строк позовної давності, що, у відповідності, до ч. 4 статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed