Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договір. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.01.2020 відкрито провадження по справі. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що в кінці 2004 року позивач, разом зі своїм чоловіком [PERSON] , з метою скористання урядовою програмою молодіжного кредитування придбання житла, що рекламувалось по телебаченню, звернулись до Банку, щоб дізнатись умови такого кредитування, після чого приступили до пошуків квартири та збирання документів. Продавець квартири погодилась та надала усі витребувані АКБ «Укрсоцбанк» документи для можливості оформлення цільового кредиту на придбання квартири за 171700,00 гривень у тому числі дозволила оглянути квартиру і здійснити її оцінку. Укладення бажаного кредитного договору на 15 років та отримання в кредит 120190,00грн під 18,5% річних, призначеного Банком на 12.04.2005, не відбулось. Працівником банку було повідомлено про вичерпання кредитного портфелю в гривні. За час збирання документів на оформлення кредиту ціни на житло стрімко зростали, продавець могла відмовитись продавати квартиру за попередньо узгодженою ціною, а працівник Банку інформував, що оформити кредит за наявними документами можливо лише в іноземній валюті, позивач повинна була подати відповідну заяву на отримання кредиту в сумі 23800,00 доларів США (еквівалент 120190,00грн за курсом 5,05). 26.04.2005 позивач уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Сень-Силкою І.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26.04.2005 за реєстровим номером № 625. Згідно зазначеного договору позивач придбала у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,60кв.м. Згідно п. 5 цього договору: продаж здійснено за 171700,00 грн. Цього ж дня, 26.04.2005, позивач, на виконання власних грошових зобов`язань перед продавцем квартири, передала останній 51510,00грн, а з метою повного виконання грошових зобов`язання за Договором купівлі-продажу уклала із АКБ «Укрсоцбанк» Договір кредиту №014-480-КЖ на отримання в кредит на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 23800,00 доларів США під 13% річних на строк до 25.04.2020 із щомісячним, до 15 числа кожного місяця, поверненням по 132,00 долари США, окрім до 25.04.2020, повернення в якому складає 172 долари США. 26.04.2005 в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, Позивачем та Банком укладено Іпотечний договір №014-480-ЗЖ, посвідчений Сень-Сил І.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26.04.2005 за реєстровим номером №627. 26.04.200 позивач отримала від Банку 23800,00 доларів США. Зазначена валюта була продана цього ж дня, а [PERSON] були передані в якості проведення остаточних розрахунків (повного виконання грошових зобов`язань). Пізніше, у день звернення із заявою щодо добровільного врегулювання заборгованості за кредитом, 04.06.2018 від працівників Банку позивачу стало відомо про відсутність вірогідності реструктуризації валютної заборгованості за Кредитним договором шляхом поділу існуючого кредитного зобов`язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредит, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту чи навіть у збільшеному до 8,00грн за 1 долар США. Підставою відмови у реструктуризації являлось отримання позивачем кредиту в іноземній валюті, а не в гривнях, так як у 2005 році, на момент укладення договору від 26.04.2005, була можливість отримати кредит в гривні. Інформація про вичерпання кредитного портфелю в гривні не відповідає дійсності, банку лише було вигідніше надавати кредити в доларах США із отриманого ним на початку 2005 року близько 50 мільйонів доларів США синдикованого кредиту. Отже, мав місце обман, щодо істотних умов договору (властивостей речі, що зі знижують її цінність та унеможливлюють використання за призначенням: ототожнення властивості долара як засобу платежу при розрахунках у гривні їх загальною ознакою «гроші»), про який позивач довідалася у червні 2018 року і не мала можливості дізнатися раніше по причині, що Банк всяко приховував від позивача інформацію щодо власних клієнтів умов отримання ними кредитів. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати недійсним Договір кредиту №014-480-КЖ від 26.04.2005, укладений між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк»; застосувати правові наслідки недійсності правочину та з врахуванням повернення [PERSON] до АКБ «Укрсоцбанк» в складі платежів за правочином 23800,00 доларів США, стягнути з АТ «АЛЬФА-БАНК» на користь [PERSON] 19250,82 доларів США подвійного розміру збитків; застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з АТ «АЛЬФА-БАНК» на користь [PERSON] 11038,52грн подвійного розміру збитків; визнати недійсним Іпотечний договір №014-480-ЗЖ, укладений 26.04.2005 [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк»; застосувати наслідки недійсності Іпотечного договору №014-480-ЗЖ, який у 26.04.200 між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», який зареєстровано у реєстрі під №627, шляхом зняття заборони відчуження квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,60кв.м., внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення заборони відчуження та припинення іпотеки. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2020 витребувано в Акціонерного товариства «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк» належним чином засвідчені копії та надані для огляду оригінали документів, а саме: договір кредиту№014-480-КЖ від 26.04.2005, додаткову угоду від 17.04.2009 до договору кредиту№014-480-КЖ від 26.04.2005, договір про співпрацю №65 від 25.08.2004, докази обсягів кредитного портфелю у гривні АКБ «Укрсоцбанк» (ЄДРПОУ 09322018) у квітні 2005 року, квитанції про оплату: 1201,90грн 1% від суми кредитної комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку; 100,00грн комісії за оформлення часткової компенсації відсоткової ставки за кредитом на суму 3580,00грн щомісячної компенсації за супроводження часткової компенсації відсоткової ставки за кредитом відповідно до договору про співпрацю №65 від 25.08.2004 по 10грн/місяць протягом 48 місяців за період з 26.04.2005 по 17.04.2009 та по 50грн/місяць протягом 62 місяців за період з 17.04.2009 по 07.04.2014. 16.10.2020 до суду надійшло повідомлення від представника АТ «Альфа-Банк» відповідно до якого зазначено, що Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2020 витребувано докази. На виконання вимог Ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2020 надаємо належним чином посвідчену копію Договору кредиту №014-480-КЖ від 26.04.2005 та копію Додаткової угоди від 17.04.2009 до Договору кредиту №014-480-КЖ від 26.04.2005. При цьому, оригінал цього Кредитного договору та додаткової угоди буде надано до суду для огляду в судовому засіданні. Щодо надання Договору про співпрацю №65 від 25.08.2004, зазначили, що АТ «Альфа-Банк» не в змозі надати копію цього Договору про співпрацю №65 від 25.08.2004, оскільки копія цього Договору відсутня в матеріалах Кредитної справи, оформленої по Договору кредиту №014-480-КЖ від 26.04.2005. Відсутність визначення суб`єктного складу цього Договору обумовлює неможливість його знаходження в архівних матеріалах АТ «Укрсоцбанк», який припинив свою діяльність 03.12.2019. Також, зазначили, що у зв`язку з припиненням діяльності АТ «Укрсоцбанк» основні документи, що визначали фінансово-економічну діяльність були передані до архіву. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Трускавецький Р.С. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представники відповідача - адвокати Артеменко П.М., Сидорова Ю.В. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволені повністю. В судовому засіданні 21.12.2020 були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , судом взято до уваги показання свідків. Свідок [PERSON] є чоловіком позивача, надав свідчення, що дійсно між [PERSON] та його дружиною укладався Кредитний договір. Перед укладання кредитного договору банк попередив [PERSON] , що може надати кредитні кошти лише в іноземній валюті, вичерпався кредитний портфель в гривневому еквіваленті. [PERSON] погодилась, оскільки вже домовилась про купівлю квартири та позивача влаштовувала сплата 13,00 процентів річних за договором кредитним. Свідок [PERSON] , надала свідчення, що вона уклала та підписала кредитний договір від 26.04.2005 з Банком добровільно, працівники Банку не примушували брати кредит в іноземній валюті, а лише перед укладенням договору пояснили, що кредитний договір в іноземній валюті має меншу процентну ставку і те, що на момент укладання договору у Банку була відсутня гривня. Відповідно до 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 26.04.2005 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В., зареєстровано у реєстрі за № 625. 26.04.2005 між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАК» та [PERSON] укладено Кредитний договір №014-480-КЖ (на придбання майна), відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 23 800 доларів США 00 центів, зі сплатою 13,00% річних з порядком погашення суми основної заборгованості, а [PERSON] зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі до 25.04.2020, згідно з Графіком щомісячних платежів. В забезпечені виконання зобов`язань за кредитним договором 014-480-КЖ від 26.04.2005 між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАК» та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Акціонерний-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАК» свої зобов`язання перед позивачем [PERSON] відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти в розмірі 23 800 доларів США 00 центів. 17.04.2009 між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАК» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору кредиту 014-480-КЖ від 26.04.2005, відповідно до додаткової угоди сторони дійшли згоди змінити розмір щомісячної комісії за супроводження часткової компенсації відсоткової ставки за Кредитом відповідно до договору про співпрацю №65 від 25.08.2004 з «Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву» та встановлено вищезазначену комісію на рівні 50грн. 10.09.2019 Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонерам АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.12.2019 АТ «Укрсоцбанк» припинило свою діяльність з 03.12.2019, правонаступником його прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». 20.01.2020 [PERSON] особисто, власноручно заповнювала заяви про проведення реструктуризації кредиту в зв`язку із тяжким матеріальним становищем, зазначала кредитний договорі 014-480-КЖ від 26.04.2005. Однак, АТ «Альфа-Банк» відмовили [PERSON] в проведенні реструктуризації кредиту, оскільки кредит надався в іноземній валюті. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам закону. Він породжує не ті права і обов`язки, яких бажали його учасники, а правові наслідки, котрі прямо передбачені у законі. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом беззаперечно установлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору. Враховуючи зміст пунктів кредитного договору, [PERSON] з моменту підписання цього договору обізнана щодо надання кредиту в іноземній валюті, оплатності кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту. Таким чином, позивачка була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів у зв`язку із чим не можна визнати кредитний договір недійсним у цілому. Посилання позивачки, як обґрунтування позову, що Банк примусив отримати кредит у валюті США, суд оцінює критично, оскільки така інформація спростована самою позивачкою, яка протягом десяти років в добровільному порядку сплачувала платежі щодо повернення кредитних коштів Банку, що підтверджується довідкою АТ «Альфа-Банк» станом на 27.11.2020 про погашення заборгованості за кредитним договором, визнання цього факту позивачкою та свідченнями [PERSON] про те, що примушення працівниками банку укладати кредитний договір в іноземній валюті не було, лише повідомили про можливість отримання кредиту у іноземній валюті (США). Отже, судом установлено, що у позивача [PERSON] був вибір укласти кредит в іноземній валюті (США) з Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАК», чи звернутися до іншого банку для укладення кредиту на умовах, які б влаштовували [PERSON] . Однак, [PERSON] в добровільному порядку, власноручно заповнила заяву про отримання кредиту від 12.04.2005 на суму 23800,00дол.США і поставила свій особистий підпис. Також підписала Кредитний договір № 014-480-КЖ (на придбання майна) в іноземній валюті, оскільки проценти були менше ніж на укладання договору (отримання кредиту) в національній валюті. До того ж із заяви на видачу готівки №04-2 від 26.04.2005 вбачається, що загальна сума в іноземній валюті 23800,00дол.США мала еквівалент у гривнях в сумі 120190,00грн з операцією видача готівки з позичкового рахунку згідно договору кредиту №014-480-КЖ від 26.04.2005. Отже Банком повністю виконані умови кредитного договору, надані кошти на придбання майна. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно із частинами 1 та 2 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже установивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки; міститься повна інформація щодо порядку погашення кредиту; Банком не було введено в оману [PERSON] , як споживача фінансових послуг, а тому у суду відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Крім того суд вважає за належним зазначити, що не бере до уваги посилання представника позивача, про те що Банк порушив права позивачки як споживача надавши кредит в іноземній валюті з таких підстав. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно із ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначено, що «із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству». Таким чином на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд виходить з того, що відсутні підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами Кредитного договору, а також Іпотечного договору, який є похідними від нього, оскільки позивачем не доведено факт укладення Кредитного договору на умовах, що обмежують її права як споживача та що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним Договір кредиту №14-480-КЖ від 26.04.2005 та Іпотечний договір №014-480-ЗЖ від 26.04.2005 із застосуванням наслідків недійсності не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем та її представником не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed