Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , в якому просить, встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу чоловіка та жінки, а саме його [PERSON] та [PERSON] , на час придбання квартири в [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Білотіл Е.Ю., за реєстровим №848, у якому покупцем зазначена [PERSON] , жителька [ADDRESS] . Також, позивач просить визнати, що вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін. Крім того, просить визнати спільною сумісною земельну ділянку, кадастровим номером: 5625410100:01:032:0364, для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах м. Сарни, придбаної на підставі договору купівлі-продажу №2261 від 28.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Мулявко В.К., приміщення гаража, розташованого в [ADDRESS] , кошти в розмірі 3 тисячі доларів США, які позивач залишив у вищевказаній квартирі, які просить розділити. Окрім того, позивач просить розділити між сторонами зазначену квартиру, а саме: взнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири; на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровим 5625410100:01:032:0364 для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах міста Сарни; Ѕ частину приміщення гаража, розташованого в [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на його користь 1500 доларів США та 50 Євро. В обґрунтування позову позивач вказав що, він та [PERSON] з 8 березня 2016 року перебували у цивільному шлюбі, мешкаючи як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, разом вели спільний бюджет, господарство та виховували доньку відповідачки. За час спільного проживання придбали квартиру в [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.2016 року, у якому покупцем зазначена [PERSON] , жителька [ADDRESS] , за спільні кошти. 18.11.2016 року між сторонами Сарненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області був зареєстрований шлюб. В результаті укладення шлюбу [PERSON] набула прізвище [PERSON] . Після укладення шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку, кадастровим номером: 5625410100:01:032:0364, для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах м. Сарни, на підставі договору купівлі-продажу №2261 від 28.11.2017 року на якій знаходиться дачне приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Мулявко В.К. Також було придбано приміщення гаража, розташованого в [ADDRESS] . Також, Позивач вказує на те, що після приїзду із заробітків, залишив у вищевказаній квартирі кошти в розмірі 3 тисячі доларів США та 100 Євро, проте коли повернувся забрати їх, даних коштів в квартирі не було. Вказує, що дані кошти забрала відповідачка. Пояснює що звертався до поліції з даного приводу, оскільки відповідачка на той момент відмовлялася проживати з ним та не допускала його до спільно придбаної квартири, кошти не повертала, пояснивши, що їй вони потрібні для виховання дітей. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Разом з цим, Позивач вказує, що він у квартирі не зареєстрований, оскільки відповідачка самостійно оформляла договір купівлі-продажу, але мешкав там без реєстрації з вересня 2017 року. На думку позивача, оскільки вказана квартира придбана за спільні сімейні кошти та в період їх мешкання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з метою захисту своїх майнових прав, позивачка вважає за необхідне визнати її спільною сумісною власністю подружжя та визнати за собою право власності на 1/2 частину квартири та визнати право власності на інше вказане майно, яке придбане за час шлюбу. Також вважає, що 1500 доларів США та 50 євро йому повинно бути повернуто. В судовому засіданні позивач [PERSON] пред`явлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав їх задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. Окрім того, пояснив, що з 13.04.2019 року він не мешкає у вказаній квартирі та вимушений проживати у своєї матері за адресою с. Ясногірка Сарннського району Рівненської області, оскільки Відповідач не допускає його в помешкання, пояснюючи, що жити з ним більше не бажає. З приводу придбання квартири, позивач вказав, що до початку проживання однією сім`єю з Відповідачем, у нього були власні кошти, іншу частину даних коштів він заробив працюючи на заробітках, які він вклав в спільний бюджет. Також, на придбання квартири частину коштів дала відповідачка. Окрім того, Позивач пояснив, що прожив з відповідачем однією сім`єю з 08.03.2016 року по 18.11.2016 року та по 13.04.2019 року у зареєстрованому шлюбу, майно ділити з нею ніколи не збирався, тому належним чином не оформив право власності і на себе. 24.06.2019 року від позивача надійшла заява про забезпечення доказів, а саме просив витребувати у [PERSON] оригінал та належним чином завірену копію Договору купівлі-продажу №848 від 06.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального органу Рівненської області Білотіл Є.Ю. про придбання однокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] ; оригінал та належним чином завірену копію Договору купіві-продажу №2261 від 28.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Мулявко В.К. про придбання земельної ділянки кадастровим номером 5625410100:01:032:0364 для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах м. Сарни. Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 25.06.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення доказів. Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 25.06.2019 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Сарненського районного суду від 25.07.2019 року відкрито провадження у справі та справу призначено до підготовчого судового засідання на 20.08.2019 року на 13:30 год. 27.08.2019 року відповідач надала до суду заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити позивачу у її задоволенні. В обґрунтування заперечень вказувала, що вважає вимогу [PERSON] про встановлення факту прожи\-вання сторін од\-нією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, в період з березня 2016 року по 17 листопада 2016 року безпідставною. Стверджує і наполягає, що однією сім`єю із [PERSON] на час придбання нею квартири [ADDRESS] не проживала. [PERSON] зазначає у відзиві, що окрім "близьких" стосунків в неї з позивачем протягом з січня 2016 року по квітень 2016 року не поєд\-нувало нічого. У зв`язку із цим, твердження відповідача про те, що вона прожива\-ла однією сім`єю з ним з березня 2016 року по 17 листо\-пада 2016 року - недоречним. Вважає, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без уста\-новлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не вважає підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Для визнання такого майна спільною власністю необхідно встановити, що воно була придбано за спільні кошти або набуто спільною працею. Відповідачка стверджує, що ніяких коштів [PERSON] квартири [ADDRESS] вона при її купівлі не використовувала, а тому ця квартира не може бути визнана спільною власністю. Кошти на купівлі квартири вона збирала особисто, також матеріально допоміг їй брат [PERSON] . Щодо визнання права власності на Ѕ частину гаража в [ADDRESS] за [PERSON] , то відповідачка зазначає, що даного гаражу за вказаною адресою вона ніколи не мала, а тому не розуміє даної вимоги позивача. Щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5625410100:01:032:0364, [PERSON] визнає, що вона є спільною сумісною власністю її та [PERSON] , як і вказані в позові кошти в сумі 3000 доларів США та 100 євро та не заперечує проти стягнення з нею на користь позивача половини вказаних коштів. 13.09.2019 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, з якого вбачається, що позивач вважає відзив відповідача безпідставним, з підстав зазначених в ньому. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення згідно позовної заяви. В судовому засіданні відповідачка та її представник [PERSON] дали пояснення посилаючись на заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що з березня 2016 року він та відповідач на момент придбання спірної квартири перебували у цивільному шлюбі, мешкали як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, разом вели спільний бюджет, господарство та виховували доньку відповідачки. З 16 листопада 2016 року сторони проживали до квітня 2019 року у зареєстрованому шлюбі. Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з такого. Відповідно до ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Таким чином, у взаємовідносинах позивача та відповідача слід дослідити характерні риси притаманні подружжю, а саме їх взаємні права та обов`язки, обов`язки батьків і дітей, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, їх спільного проживання та пов`язання їх спільним побутом. Так, згідно з ч.ч.1, 2 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Разом із тим, відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Виходячи з наведених норм, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення ст.74 СК України. Так, відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період коли було придбано спірне майно. Як видно з позовних вимог, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для врегулювання питання щодо спільного майна, набутого в цей період, тобто для вирішення майнового спору стосовно конкретного об`єкту нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою в [ADDRESS] . За нормами матеріального права для визнання майна спільною сумісною власністю фактичного подружжя необхідно довести факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу та факт придбання спірного майна в період проживання сторін однією сім`єю. Так, на підтвердження того, що сторони проживали разом однією сім`єю без шлюбу, за клопотанням позивача [PERSON] судом було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] . В підтвердження проживання в зареєстрованому шлюбі сторін, в матеріалах справи наявне свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] . Також, судом встановлено, що сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження від 22.12.2016 року серія [NUMBER] . При цьому, як видно з копії паспортних даних, наявних в матеріалах справи, зареєстроване місце проживання [PERSON] значиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Суд приймає до уваги вищевказані письмові докази, відповідно до положень ст.ст.77-80 ЦПК України, вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, а тому факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбних відносин, на думку суду, достовірно встановлений. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі відповідачкою не заперечується. Відтак, з огляду на вказані правові норми та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач та відповідач в зазначений період фактично проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тобто на момент придбання спірної квартири [PERSON] , відповідно до ч.2 ст.3 СК України, перебував з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, при цьому, ведучі спільне господарство, маючі спільні побут та бюджет, здійснюючі витрати та придбання за рахунок спільних коштів та трудових зусиль, здійснюючі стосовно один одного взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, спільно проживаючи за однією адресою: в с. Рудня Карпилівська Сарненського району Рівненської області, за місцем проживання батьків відповідачки. Отже, враховуючи, що питання правового режиму майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано Сімейним кодексом України, вимоги встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу на момент придбання спірної квартири підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] з приводу можливості поділу спільно нажитого сторонами майна за період проживання однією сім`єю, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, судом встановлено та враховано таке. За змістом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. У відповідності до ч.1 ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними Згідно з ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При цьому, нормами ч.3 ст.358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як встановлено судом, 06.07.2016 року [PERSON] придбала за 93823 грн. у [PERSON] однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 06.07.2019 року, який у відповідності до ст.657 ЦК України, посвідчено приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Білотіл Є.Ю. та інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.24-25, 27). Також, відповідно до висновку про вартість майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки», станом на 04.07.2016 року становить 93822,08 грн. (а.с.24). Пленум Верховного Суду України в п.п.22, 30 Постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 32 вказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. З наведеного слідує, що [PERSON] та [PERSON] кожен окремо мають право на 1/2 частку спірної квартири. Разом з цим, не визнаючи позовні вимоги [PERSON] , відповідач зазначив, що вказану квартиру купили, як він наполягав на тому, що його заробітки та позивачки протягом їх сумісного проживання. Також, як вказував позивач, що не оспорював відповідач, після придбання квартири, вони почали одразу в ній проживати всією сім`єю. Фактично квартира була придбана як житло для сім`ї. Окрім того, суд приймає до уваги, що позивач тривалий час проживав у спірній квартирі та користувалася нею. Вказані обставини суд розцінює як пряме свідчення того, що спірне житлове приміщення придбано саме в інтересах сім`ї для задоволення їх житлових потреб, за їх спільною участю, а тому презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя в даному випадку має місце бути. Отже, дослідивши зібрані у справі докази та надавши їм належну правову оцінку, суд встановив, що спірна квартира є спільним майном подружжя, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя щодо нього. Вирішуючи питання про поділ спільного майна, та можливість виділити сторонам по 1/2 частці спірної квартири, суд виходить зі змісту заявлених позовних вимог та враховує, що інші варіанти поділу майна відповідачем не запропоновані. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті б Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати ,' обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням повно та всебічно з`ясованих обставин, встановлених судом, оцінивши належність, допустимість, а також, достатність доказів, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, приймаючи до уваги, що придбана за спільні кошти та в період знаходження у фактичних шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] квартира, є їх спільною сумісною власністю, та виходячи з рівності часток кожного з них на спірне майно, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки вони є законними, обґрунтованими та належним чином доведеними. Щодо позовних вимог позивача про визнання права власності на 1/2 частину гаража, розміщеного неподалік будинку [ADDRESS] та тазначених коштів, суд вважає неможливим задоволити дані вимоги в цій частині в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів наявності вказаного майна у подружжя. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed