Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

[PERSON] у липні 2017 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що за час проживання однією сім`єю без шлюбу, позивач разом з [PERSON] придбали в кредит автомобіль марки FІАТ, модель QUBO, тип легковий - універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] , в зв`язку з чим був укладений кредитний договір на купівлю автотранспортних засобів № 085АІ20120809001 від 09.08.2012 р. між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] . Цей договір був забезпечений договором поруки від 09.08.2012 р. № 085АІ20120809001 по якому позивач виступив поручителем зобов`язань [PERSON] перед кредитором ПАТ «УКРСОЦБАНК». Кінцевий термін погашення договору кредиту був встановлений до 08.08.2017 р. Для укладання договору кредиту на купівлю автомобіля позивач та [PERSON] подали сумісну заяву від 09.08.2012 року, справжність підписів на якій посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., що автомобіль, який передається під заставу є спільною сумісною власністю сторін. Кредитний договір був погашений достроково в 2015 році. Реєстрація права власності на автомобіль була оформлена на [PERSON] . З 08.12.2016 року позивач з відповідачем однією сім`єю не проживає. 12.04.2017 року позивач дізнався, що автомобіль 28.04.2016 року переоформлений на матір відповідача [PERSON] . Переоформлення автомобіля, придбаного під час проживання однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] , без його письмової згоди, є незаконним та порушує право позивача на Ѕ частину спірного майна. Зазначив, що враховуючи, що спірний автомобіль був переоформлений на матір [PERSON] без його відома, та він продовжував проживати однією сім`єю з [PERSON] та продовжував користуватись спільним майном - автомобілем, то переоформлення автомобіля на [PERSON] є фіктивним правочином без створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № [NUMBER] , тип легковий - універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] укладений в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016 від 28.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № [NUMBER] , тип легковий - універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] , видане на ім`я [PERSON] , № [NUMBER] від 28.04.2016 р. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2017 року справу розподілено судді Зосименко С.Г., ухвалою якого від 18 липня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2017 року зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним до набрання законної сили рішення у цивільній справі № 202/763/17, провадження №2/202/2953/2017 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна, яка знаходиться в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П. 21.01.2019 року від [PERSON] надійшло клопотання про відновлення провадження у справі, оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2018 року по цивільній справі № 202/763/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна набрало чинності. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 25 січня 2019 року прийнято цивільну справу до провадження та розгляду, поновлено провадження по цивільній справі та призначено цивільну справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. 25.02.2019 року позивачем подано уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № [NUMBER] , тип легковий - універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] укладений в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016 від 28.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № [NUMBER] , тип легковий - універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] , видане на ім`я [PERSON] , № [NUMBER] від 28.04.2016 р.; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля марки FІАТ, модель QUBO, кузов № [NUMBER] , тип легковий - універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] , придбаний під час проживання однією сім`єю без шлюбу [PERSON] з [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року провадження у цивільній справі зупинено - до набрання законної сили рішення по цивільній справі №202/763/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна, оскільки Ухвалою Верховного суду від 01 березня 2019 року витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу №202/763/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна та зупинено дію рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року та постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2020 року поновлено провадження у справі. 05.06.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Доманського В.П. надійшов відзив на уточнену позовну заяву. Вказав, що позовні вимоги [PERSON] не визнає. Вважає позовні вимоги позивача безпідставними і необґрунтованими. Так, позивач не надав жодного доказу на підтвердження обставин укладання фіктивного правочину. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2018 року по справі №202/763/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна, позовні вимоги [PERSON] - задоволені частково: встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 жовтня 2011 року по 01 грудня 2016 року, в іншій частині позову відмовлено. Судом встановлено, що вищезазначений транспортний засіб 28 квітня 2016 року був знятий з обліку за заявою власника для реалізації та цього ж дня, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016, відчужений на користь [PERSON] , що підтверджується листом територіального сервісного центру №1242 від 14 квітня 2017 року за №31/4/1242-516. Разом із цим, в судовому засіданні позивачем та його представником не було доведено того факту, що [PERSON] здійснила відчуження спірного автомобіля на свій розсуд проти волі [PERSON] і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, враховуючи той факт, що на час відчуження автомобіля сторони проживали однією сім`єю та спільно користувались транспортним засобом марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] . Суд дійшов до вищезазначеного висновку враховуючи положення ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, відповідно до яких, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, судом встановлено обставину, яка не підлягає повторному доведенню, що спірний автомобіль був відчужений 28.04.2016 року [PERSON] на користь [PERSON] за наявності згоди та інформування позивача про факт відчуження даного автомобіля. Посилання позивача у поданій позовній заяві про те, що він не знав про відчуження автомобіля може свідчити про введення суду в оману і намагання заволодіти рухомим майном. Просили в позові відмовити. 11.06.2020 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якому вказав, що факт спільної сумісної власності позивача та відповідача [PERSON] на спірний автомобіль встановлений судовим рішення та не підлягає доказуванню. Оскільки [PERSON] не надавав нотаріально посвідченої згоди на продаж спірного автомобіля, який був придбаний за час проживання однією сім`єю з [PERSON] , тому такий правочин повинен бути визнаний судом недійсним. 03.07.2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому вказав, що відповідач по справі [PERSON] не визнає позовні вимоги позивача, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, та вважає, що позовна заява позивача не підлягає задоволенню. Так, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження фіктивності правочину. В матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення відповідачами умисних дій, які мають на меті досягнення наслідків оскаржуваного правочину. Просив звернути суд увагу на встановлені обставини у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2018 року по справі №202/763/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідачів про закриття провадження в частині заявлених позовних вимог про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2020 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] . 10.11.2020 року до суду надійшли пояснення від третьої особи [PERSON] . Просив суд залишити позовні вимоги позивача без задоволення. Зазначив, що з 1978 року по 2019 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та в шлюбі було придбано автомобіль FІАТ. Вказав, що твердження позивача відносно ознак фіктивності правочину з огляду на той факт, що у відповідача [PERSON] ніколи не було прав на керування транспортним засобом як підтвердження відсутності настання правових наслідків є абсурдним та таким, що не заслуговує на увагу. Відповідно до акту приймання-передачі спірний автомобіль був не тільки переданий 28.04.2016 року покупцеві, а ще й зареєстрований за ним. Окрім того в рахунок виконання договору купівлі-продажу спірного автомобіля за нього було сплачено відповідну суму коштів, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №6100/02/1243/2016 від 28.04.2016 року та Актом передачі-приймання транспортного засобу від 28.04.2016 року. Звернув увагу суду на те, що після укладання Договору, саме він [PERSON] здійснював користування спільним майном, а саме: постійно їздив на роботу та додому, користувався транспортним засобом на користь сім`ї, здійснював технічне та капітальне обслуговування спірного автомобіля. Після розірвання шлюбу і на сьогоднішній день [PERSON] користується вказаним автомобілем. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд позов задовольнити з наведених в уточненому позові підстав. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти задоволення уточнених позовних вимог позивача з підстав зазначених в відзивах на позов та в запереченнях на позов. Просила суд в позові відмовити. Представник третьої особи та третя особа [PERSON] в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідачів, представника третьої особи, третю особу, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі та письмові докази по справі №202/763/17, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно спільної заяви [PERSON] та [PERSON] від 09 серпня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., [PERSON] повідомив, що проживає однією сім`єю без укладання шлюбу з [PERSON] , та дає їй свою згоду на одержання кредиту у будь-якій установі банку ПАТ «Укрсоцбанк», укладання та підписання договору застави транспортного засобу - автомобіля марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] . Рухоме майно, що передається під заставу є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , як таке, що набувалося (а саме - купувалося) у період спільного проживання. [PERSON] у вищезазначеній заяві своїм підписом підтвердила, що проживає без укладання шлюбу однією сім`єю з [PERSON] , та надала останньому свою згоду на укладання та підписання договору поруки з ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу №6100/02/1242/2016 від 28 квітня 2016 року, укладеного між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність транспортний засіб, який має такі характеристики: марка FIAT, модель QUBO, 2012 року випуску, ТЗ - легковий універсал В, колір синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (п.1.1 Договору). За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40 000,00 грн. (п.3.1 Договору). Згідно з актом приймання-передачі транспортного засобу до Договору купівлі-продажу транспортного засобу №6100/02/1242/2016 від 28.04.2016 року автомобіль передано Продавцем та прийнято Покупцем. В автомобілі були виявлені недоліки, які зазначені в Акті. Автомобіль марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] 28 квітня 2016 року був знятий з обліку за заявою власника для реалізації та цього ж дня, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016, відчужений на користь [PERSON] , що підтверджується листом територіального сервісного центру №1242 від 14 квітня 2017 року за №31/4/1242-516. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія [NUMBER] власником автомобіля марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, колір синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] є [PERSON] . Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №202/763/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та розподіл майна. Позивач [PERSON] просив суд: встановити юридичний факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю жінки та чоловіка без укладання шлюбу з жовтня 2011 року по грудень 2016 року та поділити сумісне майно, придбане під час проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу, виділивши [PERSON] в натурі автомобіль марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] , стягнувши при цьому з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в рахунок компенсації частини вищезазначеного транспортного засобу, у розмірі 125595 грн. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року та залишено без змін Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року, встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 жовтня 2011 року по 01 грудня 2016 року. В іншій частині позову відмовлено. При розгляді справи №202/763/17 встановлено, що під час проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без укладання шлюбу, а саме 08 серпня 2012 року, [PERSON] було придбано транспортний засіб марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] . Факт придбання вищезазначеного транспортного засобу за кошти [PERSON] та [PERSON] підтверджується спільною заявою останніх, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., в якій як позивач, так і відповідач підтвердили той факт, що транспортний засіб марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Разом із цим, в судовому засіданні встановлено, що вищезазначений транспортний засіб 28 квітня 2016 року був знятий з обліку за заявою власника для реалізації та цього ж дня, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ 1242 №6100/02/1242/2016, відчужений на користь [PERSON] , що підтверджується листом територіального сервісного центру №1242 від 14 квітня 2017 року за №31/4/1242-516 Позивачем та його представником не було доведено того факту, що [PERSON] здійснила відчуження спірного автомобіля на свій розсуд проти волі [PERSON] і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, враховуючи той факт, що на час відчуження автомобіля сторони проживали однією сім`єю та спільно користувались транспортним засобом марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору-купівлі продажу автомобіля від 28.04.2016 року, недійсним свідоцтва про реєстрацію автомобіля виданого на ім`я [PERSON] у зв`язку з тим, що спірний автомобіль був переоформлений під час проживання однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] на [PERSON] без його згоди. Як вбачається зі змісту рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №202/763/17 від 06 вересня 2018 року, яке залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 січня 2019 року та постановою Верховного суду України від 13 квітня 2020 року, встановлений факт проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю без укладання шлюбу в період з 01.10.2011 по 01.12.2016 року, даним рішенням було відмовлено [PERSON] у поділі майна та сплаті компенсації Ѕ частини автомобіля в повному обсязі, у зв`язку з тим, що «в судовому засіданні позивачем та його представником не було доведено того факту, що [PERSON] здійснила відчуження спірного автомобіля на свій розсуд проти волі [PERSON] і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, враховуючи той факт, що на час відчуження автомобіля сторони проживали однією сім`єю та спільно користувались транспортним засобом марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, державний номер [NUMBER] ». Відповідно до правового висновку Верхового Суду України у справі № 6-1587цс16: за статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до правового висновку Великої Палати від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відповідно до якого Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата вказала на те, що укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Отже, правом на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним, наділений той з подружжя, який не надавав згоди на вчинення відповідного правочину. Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про необізнаність укладання правочину, оскільки жодним належним доказом позивачем це не доведено, а як вбачається із матеріалів справи №202/763/17 судом не встановлено, що відчуження даного автомобіля було здійснено проти волі [PERSON] . Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2018 року по справі №202/863/17 [PERSON] не оскаржувалось. Із листа Територіального сервісного центру МВС №1242 Регіонального сервісного центру ГСМ МВС в Дніпропетровській області Головного Сервісного центру МВС направлено на виконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2020 року про витребування доказів, документи, на підставі яких 28 квітня 2016 року була здійснена перереєстрація автомобіля FIAT, модель QUBO, 2012 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номер [NUMBER] з громадянки [PERSON] на громадянку [PERSON] за договором купівлі-продажу, укладеним в ТСЦ МВС №1242 від 28 квітня 2016 року №6100/02/1242/2016 було знищено у зв`язку з закінченням терміну їх зберігання, на підставі наказу Міністерства Юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, ст.203 Г.П. та наказу МВСУ від 25 травня 2006 року №530, згідно Акту про відбирання на знищення та знищення справ та журналів №31/4-1242-52 від 14 січня 2020 року. Зазначені докази [PERSON] не витребувалися при розгляді справи №202/863/17 та на час розгляду справи були ще не знищені. Щодо заявлених вимог позивача щодо фіктивності правочину купівлі-продажу автомобіля без створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, на що вказує позивач, то суд виходить з наступного. За змістом статті ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до ст.328, ч.5 ст.656 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року №1200, оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Згідно з п. 7, 8, 40, 42 Правил державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 передбачено, що власники транспортних засобів що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду. У разі коли транспортний засіб знімається з обліку у зв`язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: "Транспортний засіб знято з обліку для реалізації". Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Як визначено ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні безспірно встановлено, що відповідно до акту приймання-передачі спірний автомобіль був не тільки переданий 28.04.2016 року покупцеві, а й зареєстрований за ним. Окрім того, в рахунок виконання договору купівлі-продажу спірного автомобіля за нього було сплачено відповідну суму коштів, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №6100/02/1243/2016 від 28.04.2016 року та Актом передачі-приймання транспортного засобу від 28.04.2016 року. Після укладання Договору, саме [PERSON] здійснював користування спільним майном, а саме: постійно їздив на роботу та додому, користувався транспортним засобом на користь сім`ї, здійснював технічне та капітальне обслуговування спірного автомобіля. Після розірвання шлюбу і на сьогоднішній день [PERSON] користується вказаним автомобілем, що підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] розповів про те, що до квітня 2016 року на автомобілі їздила [PERSON] , та автомобіль нею було продано в квітні 2016 року та з квітня на автомобілі їздить її батько [PERSON] , з яким вони працюють разом, він кожного дня підвозить його на роботу та з роботи. Крім нього він підвозить ще одного співробітника, якого забирають по дорозі на роботу. Свідок [PERSON] , який здійснював ремонт автомобіля FIAT, повідомив суду, що [PERSON] знає з 2009-2010 року, спочатку він здійснювала ремонт Део Нексії, а в 2014 році приїхала на плановий ремонт, а саме заміну масла на автомобілі FIAT. На початку 2016 року до нього звернулася [PERSON] , оскільки в 2016 році в автомобілі FIAT виникли проблеми з ходовою частиною та для належної експлуатації автомобіля потрібний був затратний ремонт. В кінці квітня 2016 року до нього приїхав на автомобілі FIAT [PERSON] , він купував необхідні запчастини на автомобіль та здійснював оплату ремонту. Після 2016 року [PERSON] один раз на півроку приїздить до нього на технічне обслуговування автомобіля. Знає, що автомобіль був придбаний [PERSON] у доньки та оформлений на його жінку [PERSON] . Свідок [PERSON] , розповів про те, що племінниця його дружини - [PERSON] в квітні 2016 році продала автомобіль [PERSON] . З [PERSON] працює на одному підприємстві та з квітня 2016 року [PERSON] кожного дня підвозить його на автомобілі FIAT на роботу і з роботи. Крім нього [PERSON] на автомобілі підвозить ще одного співробітника [PERSON] , якого забирають по дорозі на роботу. При придбанні автомобіль був у дуже поганому технічному стані та потребував ремонту. У [PERSON] не було грошей на ремонт автомобіля, тому вона і продала автомобіль. Свідок [PERSON] , повідомила суду про те, що з весни 2016 року на автомобілі FIAT їздить її сусід [PERSON] , який спілкується з її чоловіком і разом їздять на рибалку. Свідок [PERSON] , вказав, що він разом з [PERSON] з травня 2016 року їздять на автомобілі FIAT на рибалку. Машина була придбана у доньки [PERSON] . Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки свідки надали покази, які не стосуються предмету доказування та не надали суду відомостей щодо реалізації спірного автомобіля. Суд критично відноситься до твердження позивача щодо ознак фіктивності правочину з огляду на той факт, що у відповідача [PERSON] ніколи не було прав на керування транспортним засобом, оскільки таке твердження не заслуговує на увагу, оскільки набуття права власності на автомобіль не пов`язано з обов`язковою наявністю водійських прав та фактом керування транспортними засобами. В судовому засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, що 28 квітня 2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] реальний договір купівлі-продажу автомобіля, тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині фіктивності правочину у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію автомобіля марки FIAT, модель QUBO, тип легковий універсал-В, 2012 р/в, колір синій, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , [NUMBER] від 28.04.2016 року є похідною вимогою, а тому також не підлягають задоволенню. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині визнання за ним права власності на Ѕ частину автомобіля, то беручи до уваги, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу, продаж автомобіля було здійснено коли сторони проживали разом, кошти, які були отримані від реалізації вказаного майна були використані сумісно на спільні інтереси, що встановлено рішенням Індустріального районного суду від 06.09.2018 по справі №202/763/17 та оскільки діючим законодавством передбачено право одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, а не визнання права власності, та беручи до уваги, що позивачем вибрано неналежний спосіб захисту в цій частині, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення і в цій частині позову. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed