Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

19.02.2015 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON]. (далі Відповідач), третя особа Петриківський районний сектор Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком і визнанні особи такою, що втратила право на реєстрацію і мешкання в ньому, посилаючись на положення статей 319, 321, 391 ЦК України, просить визнати Відповідача особою, яка втратила право на користування житловим будинком по [ADDRESS] та зобов'язати третю особу зняти Відповідача з реєстраційного обліку. В судовому засіданні, позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та пояснив, що бажає зняти з реєстрації свою колишню дружину, з якою шлюб розірвано та він має намір зареєструвати у своєму будинку нову дружину. При цьому зауважив, що своїх дітей з реєстрації просить не знімати. Вказане питання стосується виключно його колишньої дружини. Відповідачка в судовому засіданні обставини викладені в позові не заперечувала, позов визнала, так як вважає, що суд має право зняти її з реєстрації. Самостійно не знялася з реєстрації так як позивач не надав необхідні документи. Третя особа в судове засідання не з'явилися, представник надав заяву про слухання справи у їх відсутність. Розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, доводи позовної заяви, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. Судом беззаперечно встановлено, що відповідачем визнано факт, що будинок належить Позивачу, шлюб між ними розірвано, з 31.07.2014 року по [ADDRESS] Відповідач не проживає, тому дані факти доказуванню не підлягають, відповідно до ст. 61 ЦПК України. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. З відома власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселяти в займане їм житло інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не вимагається. До членів сім'ї власника будинку відносяться особи, вказані в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вказане, з урахуванням предмету позову, а саме усунення перешкод в користуванні житловим будинком і визнанні особи такою, що втратила право користування житловим будинком, та зокрема на реєстрацію і мешкання в ньому, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки як зазначив сам позивач, відповідач не проживає за адресою [ADDRESS], менше року. Інших домовленостей про скорочення цього строку між сторонами досягнуто не було. Окрім цього позивач не обґрунтував, яким чином Відповідач перешкоджає в здійсненні ним дій щодо реєстрації іншої особи. Таким чином, в розумінні ст. 405 ЦК України, відповідача не можна вважати особою, яка втратила право користування жилим приміщенням, а тому в задоволенні даних позовних вимог слід відмовити. Вимога щодо зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, є передчасною, позаяк відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. В даній частині позовних вимог спірні правовідносини відсутні, а отже в їх задоволенні також слід відмовити. Суд зауважує, що за змістом ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, за відсутності законних підстав для задоволення позову, суд не може прийняти заяву відповідача про визнання позову. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, вимоги по відшкодуванню процесуальних витрат задоволенню також не підлягають.

Outcome: dismissed