Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

У травні 2015 року позивач ТОВ "Вердикт Фінанс" звернувся до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказав, що 20.04.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1401/0407/64-004. Згідно умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 7\~083 доларів США, строком користування з 20.04.2007 р. до 18.04.2012 року. За користування кредитними коштами відповідач зобов'язувався сплачувати 14% річних протягом строку користування кредитними коштами. 02.02.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «Вердикт-Фінанс» був укладений договір факторингу, відповідно до якого останній набув право вимоги за зобов'язаннями, що виникли із договорів кредиту, у тому числі і за кредитним договором № 1401/0407/64-004. Відповідач [PERSON] належним чином не виконував свої зобов'язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого станом на 14.04.2015 року виникла заборгованість на суму 13\~004,11 доларів США, що є еквівалентом 297\~534,07 грн. В добровільному порядку відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов'язання, тому позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором на загальну суму - 13\~004,11 доларів США, що є еквівалентом 297\~534,07 грн., та сплачений при подачі даного позову судовий збір. У судове засідання по справі сторони не з'явилися. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі, та подав свої письмові пояснення щодо розрахунку позовних вимог, у яких просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 02.02.2012 р. (тобто на день відступлення права вимоги), яка складається із: ●5\~549 доларів США заборгованість по кредиту; ●1\~999,05 доларів США заборгованість по процентам; ●2\~937,74 долари США заборгованість по пені (за останні 12 місяців до дати розрахунку). Відповідач до суду не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення, у яких просив відмовити у позові у повному обсязі через пропуск позивачем позовної давності. Заслухавши пояснення представника відповідачів та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 20.04.2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1401/0407/64-004. Згідно умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 7\~083 доларів США, строком користування з 20.04.2007 р. до 18.04.2012 року. Згідно п. 1.3 кредитного договору [PERSON] сплачує банку проценти за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних протягом всього строку фактичного користування кредитними коштами. Пунктами 1.4, 2.1, 2.2 та 2.3 кредитного договору визначено, що кредит надається на придбання автомобілю марки ВАЗ модель 2109 94, кузов (шасі) № Y6D21099470042928, державний номер [NUMBER], який є заставленим майном за договором застави. У випадку непогашення заборгованості відповідача за кредитним договором перед банком, останній має право звернути стягнення на заставлене майно для задоволення своїх вимог, а за недостатністю суми банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна. 02.02.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Вердикт-Фінанс» був укладений договір факторингу № 11, відповідно до якого останній набув право вимоги за зобов'язаннями, що виникли із договорів кредиту, у тому числі і за договором № 1401/0407/64-004. Дане підтверджується наявними у матеріалах справи копією договору факторингу та реєстру заборгованості боржників. Відповідно до ст.\~509,\~546 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав,\~\~встановлених Законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язання визначені у статті 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 3.1. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця, через касу банку згідно Додатку №1 (графік погашення кредиту та сплати відсотків), що є невід'ємною частиною даного договору, крім випадків, передбачених п. 3.8, 3.9 та 5.14 даного договору. Пунктом 3.3. кредитного договору встановлено, що проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця в період з 01 до 10 числа, а також одночасно з остаточним погашенням кредиту, - за останній місяць користування кредитом на рахунок процентів через касу банку. Із графіку погашення кредиту та сплати відсотків (Додаток №1) вбачається, що сторони кредитного договору визначили строки сплати чергових платежів кожного місяця, останній з яких мав бути сплачений до 18.04.2012 року. Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. У матеріалах даної справи відсутні дані щодо того, коли відповідач перестав сплачувати платежі за кредитним договором. При цьому позивач у своїх письмових поясненнях навів розрахунки заборгованості, що виникла станом на 02.02.2012 року, тобто на день укладення договору факторингу, та зазначив, що заборгованість по кредиту склала - 5\~549 доларів США, по процентам 1\~999,05 доларів США, та пеня була нарахована у розмірі 3\~858,54 долари США. На підставі цього суд робить висновок, що про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, право вимоги за яким виникло у позивача на підставі договору факторингу, йому було відомо при укладенні вказаного договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Цивільне законодавство України передбачає два види позовної давності: загальну, тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), та спеціальну (ст. 258 ЦК). Зокрема, щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК). Відповідно до положень статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК). Таким чином початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи те, що умовами кредитного договору та графіком погашення кредиту було встановлено щомісячну сплату позичальником кредиту та відсотків за користування кредитом, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожен черговий платіж починається із моменту порушення строку його погашення. Для позивача ТОВ «Вердикт Фінанс» перебіг позовної давності почався із моменту набуття права вимоги за кредитними зобов'язаннями, тобто з 02.02.2012 року, тим більше що на той час відповідач вже мав заборгованість зі сплати кредиту та відсотків, і це було достеменно відомо позивачеві. Із матеріалів справи вбачається, що позовна заява була направлена позивачем до суду поштою 17.04.2015 року, тобто із пропуском позовної давності. При цьому клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності позивач суду не заявляв. Стаття 549 ЦК України визначає, що неустойка (пеня, штраф) це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пеня це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення і до моменту виконання зобов'язання, а її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік. Аналізуючи це, суд робить висновок, що стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, і починається із дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ст. 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки позивачем було пропущено позовну давність за основною вимогою, то і для стягнення неустойки суд не вбачає правових підстав, а тому відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд не відшкодовує позивачеві понесені ним судові витрати через те, що у задоволенні його позову було відмовлено.

Outcome: dismissed