Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-07 00:00:00

06 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила суд: -визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] ; -провести поділ спільного сумісного майна [PERSON] і [PERSON] , визнавши за кожним по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з: жилого будинку - літ. А, загальною площею 35,6 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м.; прибудови - літ.а; сараю - літ.Б; вбиральні - літ.В; погрібу - літ.Г; навісу (т.час) - літ.Е; літнього душу - літ.Ж; прибудови - літ.б; воріт № 1; хвіртки № 2; огорожі №5-6, який розташований на земельній ділянці місцевої селищної ради. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року відкрите провадження у справі. 30 березня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на приписи ст. 57 СК України, а саме, що спірний житловий будинок належить йому на праві особистої власності. Зазначив, що за час проживання в спірному житловому будинку, вони спільних коштів в нього не вкладали, у зв`язку з чим ціна позову також не відповідає дійсності. 28 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким чином, судом розглядалися позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя в редакції від 28 квітня 2020 року. В обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що 26 жовтня 2002 року виконавчим комітетом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 34, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року був розірваний. 21 травня 2007 року в період шлюбу за договором купівлі-продажу вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2130. Право власності на будинок зареєстроване за відповідачем [PERSON] . На теперішній час вартість нерухомого майна складає близько 126 290,00 грн. Позивач [PERSON] в позовній заяві посилалася на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток. В зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суд: -визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] ; -розділити спільне майно [PERSON] і [PERSON] по 1/2 частині кожному; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з: жилого будинку - літ. А, загальною площею 35,6 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м.; прибудови - літ.а; сараю - літ.Б; вбиральні - літ.В; погрібу - літ.Г; навісу (т.час) - літ.Е; літнього душу - літ.Ж; прибудови - літ.б; воріт № 1; хвіртки № 2; огорожі №5-6, який розташований на земельній ділянці місцевої селищної ради. 28 квітня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі, просила суд задовольнити заявлені нею вимоги. 28 квітня 2020 року представник відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про проведення судового розгляду без його участі та участі відповідача, позовні вимоги визнають в повному обсязі, просили позов задовольнити. У відповідності до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В зв`язку з тим, що відповідач визнав позов, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Суд, надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони 26 жовтня 2002 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області,про що зроблено відповідний актовий запис № 34, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 26 жовтня 2002 року. На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. У відповідності до договору купівлі-продажу від 21 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 2130, [PERSON] набув у власність житловий будинок А, глинобит. обклад. цеглою, під номером 97 з будівлями та спорудами: сарай Б; вбиральня В; погріб Г; навіс (т.час) Е; літній душ Ж; огорожа 2-3, 5-6, загальною площею 47,3 кв.м , житловою площею 18,1 кв . м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці місцевої селищної ради. Дата внесення запису про прийняття рішення про державну реєстрацію - 19 червня 2007 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14956677 від 19 червня 2007 року. Пунктом 4 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 21 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 2130встановлено, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому Новомосковським районним комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 07.05.2007 року за № 14471571, загальна вартість будинку становить 46 974,00 грн. В той же час, пунктом 3 цього Договору передбачено, що сторони вчинили продаж-купівлю житлового будинку за 22 500,00 грн. Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час придбання житлового будинку [ADDRESS] , вони перебували в шлюбі, вели спільне господарство, займались спільним побутом та вклали спільні кошти. Суд приходить до висновку, що в силу статті 57 СК. України ні позивачем, ні відповідачем не надано суду жодного доказу, які б свідчили про придбання одним із них спірного майна за особисті кошті. В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення, встановлені у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спірного будинку, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини. Враховуючи те, що житловий будинок був набутий сторонами під час перебування в шлюбі та за спільні кошти, суд вважає за доцільне провести розподіл належного подружжю нерухомого майна та виділити [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальної частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та складається з: жилого будинку - літ. А, загальною площею 35,6 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м.; прибудови - літ.а; сараю - літ.Б; вбиральні - літ.В; погрібу - літ.Г; навісу (т.час) - літ.Е; літнього душу - літ.Ж; прибудови - літ.б; воріт № 1; хвіртки № 2; огорожі №5-6, який розташований на земельній ділянці місцевої селищної ради. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 768, 40 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом пер шої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу [PERSON] з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 2 436,80 грн., що становить 1 218,40 грн, та зобов`язати відповідача [PERSON] сплатити позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1 218,40 грн.

Outcome: approved