Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Державний навчальний заклад «Одеський центр професійно - технічної освіти» у грудні 2015р. з звернувся позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщеннями. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у гуртожитку по вул. Паустовського, 12 в м. Одесі. Однак відповідачі в кімнаті № 46 не проживають більш як 13 років, що підтверджується складеним актом № 18/м від 11.12. 2014 р. за підписами членів комісії, Довідкою № 140 від 09.12. 2014р.. На підставі викладеного, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у гуртожитку у кімнаті № 46 будинку № 12 по вул. Паустовського в м. Одесі. Заочним рішенням Суворовського районного суду від 15 травня 2015р. позовні вимоги Державного навчального закладу «Одеський центр професійно - технічної освіти» до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщеннями були задоволені та було визнано, що [PERSON], [PERSON] втратили право користування кімнатою № 46 у гуртожитку по вул. Паустовського, 12 в м. Одесі. Ухвалою суду від 02.11.2015р. була задоволена заява [PERSON] про перегляд заочного рішення від "15" травня 2015року по справі № 523/20343/14-ц та заочне рішення суду від 15 травня 2015року по цивільній справі № 523/20343/14-ц було скасовано. Ухвалою суду від 20 квітня 2016р. позовні вимоги Державного навчального закладу «Одеський центр професійно - технічної освіти» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням були виділені в самостійне провадження. В процесі судового засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та пояснила, що відповідачка [PERSON] в гуртожитку не проживає декілька років, а свою кімнату здавала стороннім особам. В звязку з чим, мешканці гуртожитку зверталась до адміністрації. Представник позивача також пояснила, що будинок гуртожитку належить Державний навчальний заклад «Одеський центр професійно - технічної освіти», який має юридичну адресу м. Одеса, вул. Паустовського б. 12. В звязку з чим, причина реєстрації відповідачки за адресою м. Одеса, вул. Паустовського б. 12 «а» їй невідомо. В той час, вона пояснила, що частина гуртожитку раніше перебувала у користуванні заводу «Продмаш», однак в подальшому перейшла до них. Вона пояснила, що відповідачка договір на користування кімнатою у гуртожитку не укладала, а також їй ордер на кімнату підприємством не видавався. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона з 1992 зареєстрована в кімнаті № 46 гуртожитку по вул. Паустовського, 12 «а» в м. Одесі. Вищевказану кімнату вона зайняла на підставі ордеру № 46, який був виданий заводом «Продмаш» на підставі спільного рішення профкому та адміністрації 25.10.1992р. Вона пояснила, що постійно користується кімнатою у гуртожитку, сплачує комунальні послуги, утримає кімнату у задовільному стані. Однак у звязку з особливостями її професійної діяльності, як журналістки, а також члена громадської організації, вона вимушена постійно подорожувати. В звязку з чим, декілька місяців у рік вона може не проживати в гуртожитку, однак вона постійно доглядає за своєю кімнатою. Відповідачка також пояснила, що позовні вимоги позивача викликані її громадянською позицією щодо захисту прав мешканців гуртожитку, а також конфліктом із громадянкою [PERSON], яка претендує на зайняття належній їй кімнати. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що [PERSON] з 1992р. зареєстрована в кімнаті № 46 гуртожитку по вул. Паустовського, 12 «а» в м. Одесі. Вищевказану кімнату вона зайняла на підставі ордеру № 46, який був виданий заводом «Продмаш» на підставі спільного рішення профкому та адміністрації 25.10.1992р. на імя [PERSON] та її дочки [PERSON] (а.с. 147) \~\~\~Пунктом 3 „Примірного положення про гуртожитки, затвердженого [PERSON] Міністрів УРСР № 208 від 03.06.1986р., а також ч. 2 ст. 128 ЖК України встановлено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Таким чином, відповідачка була вселена в гуртожиток на законних підставах. В судовому засіданні встановлено, що \~ фактично функції адміністрації гуртожитку здійснює Державний навчальний заклад «Одеський центр професійно - технічної освіти», який обслуговує будинок, отримує плату за проживання в гуртожитку. Державний навчальний заклад «Одеський центр професійно - технічної освіти» є правонаступником Державного закладу «Професійне училище Одеської державної академії холоду». (а.с. 7) Згідно свідоцтву про право власності від 05 серпня 2009р. Державному закладу «Професійне училище Одеської державної академії холоду» належить обєкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського б. № 12, який в цілому складається з будівель учбового корпусу літ. «А», загальною площею 2927,5 кв.м., будівлі суспільно-побутового комплексу літ. «Б», загальною площею 2585,5 кв.м., будівлі майстерні літ. «В», загальною площею 2437,3 кв.м., будівлі гуртожитку літ. «Г», загальною площею 7399,2 кв.м., відображений у технічному паспорті від 20.03.2007р.. Під час розгляду справи судом вивчався оригінал технічного паспорту від 20.03.2007р., та в ньому дійсно є посилання на будівлю гуртожитку літ. «Г», загальною площею 7399,2 кв.м., проте відсутній план розміщення на земельній ділянці даних приміщень. Крім того, в плані відсутнє посилання на будинок під літ. № 12 «а» по вул. Паустовського в м. Одесі. В той же час, представник позивача не надала в суд жодного документу, який підтверджує право власності позивача на будинок № 12 «а» по вул. Паустовського в м. Одесі. В судовому засіданні також встановлено, що поряд з будинком № 12 «а» розташований будинок № 12 «б», який, за твердженням представника позивача, не має жодного відношення до їх закладу. В процесі розгляду справи представник позивача пояснила, що їй невідомо за яких причин гуртожиток в якому проживає відповідачка має адресу № 12 «а», хоча даний гуртожиток перебуває на балансі закладу. Необхідно відзначити, що відповідачка зареєстрована [INFO] «а» по вул. Паустовського в м. Одесі ще з 1992р. тобто до реєстрації права власності на гуртожиток за позивачем. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно з п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого [PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208 гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Статтями 71, 72 Житлового Кодексу України встановлено, що при тимчасової відсутності наймача або членів сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України встановлено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Суд вважає, що відповідачка за характером своєї діяльності зберігала право на жиле приміщення, оскільки її відсутність не мала постійного характеру, а повязана з професійною діяльністю. При цьому суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON], оскільки з матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] існує постійний конфлікт, повязаний з користуванням житловими та допоміжними приміщеннями у гуртожитку. Вищевказаний факт в судовому засіданні підтвердила безпосередньо сама [PERSON], які була допитана в якості свідка. Вона також підтвердила, що претендує на житлову кімнату, якою користується [PERSON]. В матеріалах справи є також копії скарг [PERSON], а також інших мешканців щодо адміністрації гуртожитку, що також підтверджує той факт, що відповідачка не припиняла свої зобовязання, які повязані з користуванням гуртожитком. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень На підставі вищенаведеного, суд вважає, що в судовому засіданні відповідачкою доведені обставини, що вона була відсутня у гуртожитку з поважних причин, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Суд також вважає необхідно звернути на практику Європейську суду з прав людини, саме на рішення по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) від 02 грудня 2010р. Так в п. 33 даного рішення встановлено, що заявники скаржились на порушення їхнього «права на житло» у зв'язку з визнанням недійсною їхньої прописки та виселенням. Вони посилались на статтю 8 Конвенції, яка передбачає таке: «1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших». Пунктом 41 встановлено, що втрата житла є\~найбільш крайньою формою втручання у\~право на\~повагу до\~житла. При цьому, (п. 44) втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. В п. 50 даного рішення встановлено, що суд зазначає, що судам необхідно було встановити баланс між інтересами родини заявників із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири, та фінансовими інтересами держави в одержанні максимального доходу від продажу квартири, набутої як майно померлої особи, у якої немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом. У ході судового провадження заявники надали низку доводів, стверджуючи, що їхнє виселення становитиме для них надмірний тягар. Зокрема, вони стверджували, що вони добросовісно уклали договір найму та вважались законними наймачами протягом значного часу, сплачуючи витрати на утримання, ремонт майна та інші обов'язкові платежі. З вищевказаного рішення можливо зробити деякі висновки щодо правовідносин, які виникли між сторонами. Так, Державний навчальний заклад «Одеський центр професійно - технічної освіти» є державним навчальним закладом. [PERSON] була вселена в гуртожиток на законних підставах, проживає в гуртожитку більше десяти років, а тому на неї розповсюджується дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» 04.09.2008 № 500-VI. Таким чином, у разі позбавлення відповідачки її прав на дане жиле приміщення, при наявності обставин, які були встановлені судом, це не буде співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд також вважає, що вважає, що в порядку ст. 380 ЦПК України, необхідно відновити право користування жилим приміщенням [PERSON] та відновити її реєстрацію у кімнаті № 46 у гуртожитку по вул. Паустовського, 12 (а) в м. Одесі.

Outcome: dismissed