Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач 03.10.2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що із [PERSON] перебувала у шлюбі з 14.06.1995 року. Згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Вінницької області від 05.12.2013 року шлюб між ними було розірвано. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] вони вели спільне господарство, займались підприємницькою діяльністю у сфері технічного обслуговування автомобілів. На спільні кошти у 2002 році ними було придбано будівлі та споруди по [ADDRESS]. Дані будівлі були зареєстровані за [PERSON] Згодом, щоб зробити поліпшення на об'єкті, дана будівля була передана у іпотеку, відповідно до кредитного договору від 27.07.2007 року, укладеного із ПАТ АБ «Укргазбанк», та у позивачки як у дружини нотаріусом було отримано згоду на передачу майна у іпотеку. Кредитних коштів ними було отримано на суму 130 000,00 доларів США. Проте після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] створював позивачці перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності на вищезазначеній території. Тому у грудні 2013 року позивачка зверталася з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.09.2014 року було визнано вищевказане майно об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Крім того, було визнано за позивачкою право власності на ? частину будівель та споруд, що розташовані в [ADDRESS], що складаються зі складу літ. «В», магазину літ. «В1», льоху «Ж». 29.12.2014 року Апеляційним судом Вінницької області відмовлено у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] та залишено рішення суду першої інстанції без змін. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ 15.04.2015 року залишив в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.09.2014 року. Вказує, що під час розгляду вищезазначеної справи в суді [PERSON] надає договір про спільну сумісну діяльність, укладеного з [PERSON] 20.01.2002 року як обґрунтування того, що кошти на придбання спірної будівлі він отримав від [PERSON] [PERSON] уклав 2.09.2014 року договір про відступлення права вимоги по договору про сумісну діяльність від 02.01.2002 року [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 01.03.2016 задоволено вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] коштів відповідно до договору про спільну діяльність в сумі 300 000,00 доларів США, що на день звернення до суду становить 6 360 000,00 грн. В квітні 2016 року [PERSON] звертається до Хмільницького міськрайоного суду Вінницької області із заявою, в якій просить визнати заборгованість, що встановлена на підставі рішення Апеляційного суду Черкаської області від 01.03.2016 року та яка випливає з договору про сумісну діяльність як борг подружжя. Крім того просить стягнути з позивачки ? частину заборгованості, що становить 3 180 000,00 грн. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07.09.2016р. позов задоволено та визнано борг у розмірі 6 360 000 грн. спільним майном подружжя та поділено між сторонами по ? частини. Позивачка вважає, що договір про сумісну діяльність, що був підписаний [PERSON] 20.01.2002 року, та відповідно до якого отримані кошти визнані спільним боргом подружжя, є недійсним, оскільки відсутні докази того, що саме ці кошти були використані відповідачем на купівлю нерухомого майна по вул. Столярчука 21 у м. Хмільнику Вінницької області. Зазначає, що кошти на купівлю та реконструкцію будівлі були наявні у їхньої сім'ї без сторонньої допомоги, оскільки при укладенні спірного договору не була отримана її письмова згода та договір про сумісну діяльність не був належним чином взятий на окремий податковий облік відповідно до ст.430 ЦК УРСР. У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] заперечили проти позову та просили суд відмовити у позові на підставі того, що на момент укладення спірного договору від 20.01.2002 р. майно зазначене в п. 1.2 Договору не являлось спільною власністю подружжя та навідь не являлося власністю [PERSON], не було ним придбано. Тому доводи позивачки на те, що вона мала надавати згоду на укладення спірного договору є хибними та не відповідають нормам діючого та той час законодавства. Також рішенням апеляційного суду Черкаської області від 01.03.2016 року було встановлено, що договір відповідає вимогам законодавства, що діяло на момент його укладення. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Про дату, час, місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином. Скерували до суду заперечення та просили суд відмовити у позові посилаючись на те, що позивач не довів, які норми законодавства були порушені при укладанні спірного правочину. Факт настання правових наслідків та виконання умов вищевказаного договору, його істотні умови були досліджені та встановлені рішенням апеляційного суду Черкаської області від 01.03.2016 року. Обставини, на які посилається позивачка стосовно того, що кошти на придбання та реконструкцію будівель були сплачені подружжям без залучення інших коштів спростовуються матеріалами справи, а також рішенням суду про розподіл боргів подружжя. Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 14.06.1995 року перебували в шлюбі. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 грудня 2013 року шлюб був розірвано. 20.01.2002 року між [PERSON] та СПД [PERSON] укладено договір про спільну діяльність. За умовами договору сторони, згідно ст.430 Цивільного кодексу України, зобов'язуються діяти спільно для досягнення спільної господарської мети, у відповідності до якої Сторона 1 - [PERSON] надає Стороні -2 ([PERSON]) грошові кошти в сумі 300000 доларів США, для розвітку бізнесу, а саме: купівлі нежитлової споруди, що розташована в [ADDRESS]. За умовами договору [PERSON] в строк до 20.01.2013 року зобов'язний повернути [PERSON] отримані кошти. [PERSON] умови договору не виконав, грошові кошти [PERSON], не повернув, тому рішенням апеляційного суду Черкаської області від 01.03.2016 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] (новий кредитор за договором про спільну діяльність відповідно до умов договору про відступлення права вимоги від 22.09.2014 року) до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про спільну діяльність в сумі 300 000 доларів США, що становить 6360000 гривень. Відповідно до біржового контракту купівлі - продажу нерухомості №58 від 23.01.2002 року підприємець [PERSON] придбав, а Хмільницька районна спілка споживчих товариств продав 31/100 частини будинковолодіня по [ADDRESS]. Згідно реєстраційного посвідчення від 31.01.2002 року за [PERSON] на підставі біржового контракту №58 купівлі-продажу нерухомості на праві власності зареєстровано 31/100 частини будинковолодіння по [ADDRESS]. Після реконструкції нерухомого майна вказана нерухомість належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на будівлі та споруди, виданого виконавчим комітетом Хмільницької міської ради 23.05.2007 року. 27.07.2007 року між ВАТ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, який забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, як кредитора за умовами кредитного договору №96-Ф/07 від 27.07.2007 року, укладеного між ВАТ «Укргазбанк» та ФОП [PERSON]. Предметом іпотеки є будівлі та споруди, які знаходяться по [ADDRESS]. Згідно умов вказаного кредитного договору іпотекодатель зобов'язаний повернути кредит у розмірі 130000 доларів США, відповідно до умов погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,9 % річних. Рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 29.04.2010 року «Про впорядкування нумерації поштово-адресного господарства по вул.Столярчука в місті Хмільнику» адресу нежитлового комплексу будівель та споруд, що розташований по [ADDRESS]. Відповідно до ст.153 ЦК УРСР, що діяла на момент підписання договору про спільну діяльність від 21.01.2002 року, договір вважався укладеним, коли між сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Істотними є ті умови, які визнані такими за законом або необхідні для договорів данного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: передачі коштів в сумі 300 000 доларів США [PERSON] відповідачу [PERSON] для купівлі нежитлового приміщення та переобладнання його під станцію технічного облуговування автомобілів. При цьому, для досягнення мети внески учасники такого договору можуть робити грошима чи іншим майном або трудовою участю (ст.432 ЦК УРСР). Статтею 431 ЦК УРСР передбачено право сторін за таким договором визначатися з порядком ведення спільних справ (за загальною згодою або доручати таке веденняодному з учасників договору на підставі довіреності). Договори про спільну діяльність укладаються в письмовій формі, тобто шляхом складання одного документа, підписаного сторонами (ст.44 ЦК УРСР). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.09.2014 року визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] будівлі та споруди, що розташовані по [ADDRESS], що в цілому складаються з складу літ. «Б», гаражу літ. «Г» з гаражною ямою, магазину літ. «В1», складу літ. «В» з гаражною ямою, складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавісу літ. «Л». Визнано за [PERSON] право власності на ? частину будівель та споруд, що розташовані в [ADDRESS], що складаються зі складу літ. «В», магазину літ. «В1», льоху «Ж». Визнано за [PERSON] право власності на ? частину будівель та споруд, що розташовані в [ADDRESS], що складаються зі складу літ. «Б», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», під навісу літ. «Л», складу літ. «К». Вказаним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.09.2014 р., зокрема, встановлено, що комплекс будівель та споруд не є особистим майном одного із подружжя, оскільки не було прийнято у спадщину або дар (ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України), а тому є спільним майном подружжя. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07.09.2016р. позов [PERSON] задоволено та визнано борг у розмірі 6 360 000 грн. спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON] ? частину боргу в розмірі 3 180 000 грн., яку стягнути на користь [PERSON] Вказаним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07.09.2016р., зокрема, встановлено, що 20.01.2002 року між [PERSON] та СПД [PERSON] укладено договір про спільну діяльність. За умовами договору сторонни, згідно ст.430 Цивільного кодексу України, зобовязуються діяти спільно для досягнення спільної господарської мети, у відповідності до якої Сторона 1 - [PERSON] надає Стороні -2 ([PERSON]) грошові кошти в сумі 300000 доларів США, для розвітку бізнесу, а саме: купівлі нежитлової споруди, що розташована в [ADDRESS]. За умовами договору [PERSON] в строк до 20.01.2013 року зобов'язний повернути [PERSON] отримані кошти. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19.09.2014 року вказане майно визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] по ? частині. Відповідно до ч.3. ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільних, господарських, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно статті 22 КЗпШ України, чинного на час укладання спірного правочину, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до вимог ст. 23 КЗпШ майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Як вже зазначалося судами неодноразово досліджувалися обставини придбання нерухомого майна в [ADDRESS] під час розгляду справ щодо поділу спільного майна подружжя та поділу боргів, які виникли внаслідок укладання договору про спільну діяльність між відповідачем [PERSON] та [PERSON] При розгляді вищевказаних судових справ №149/3399/13-ц, №149/753/16-ц сторонами не було доведено, що вказане майно є особистою власністю одного з подружжя, а також не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що нерухоме майно в місті Хмільнику по вул. Столярчука, 21 було придбано на кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] без залучення грошей, які [PERSON] отримав за договором про спільну діяльність від 20.01.2002р. Законодавством, що діяло на момент підписання та виконання умов договору про спільну діяльність не передбачено недійсності правочину при укладанні договору в письмовій формі без згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про визнання недійсними правочинів суд має виходити з того, чи діяв один з подружжя при укладенні такого договору в інтересах сім'ї. В судовому засіданні не здобуто доказів, які свідчать про те, що укладаючи спірний договір відповідач діяв поза волею подружжя. Також не доведено, що відповідач [PERSON], та його контрагент за договором про спільну діяльність [PERSON], укладаючи договір діяли недобросовісно, з метою приховати вказаний правочин або майно, що було за ним набуте. Навпаки, в подальшому відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на будівлі та споруди згідно біржового контракту №58 від 23.01.2002 року. Вказане майно в подальшому було передане в іпотеку банку за нотаріальною згодою позивачки, що було нею підтверджено в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, даючи оцінку поясненням та наданим по справі доказам, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed