Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. В позові вказувала, що 12 січня 2016 року державний виконавець Автозаводського відділу виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Коротких Д.С. на виконання рішення по цивільній справі про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 26349,53 грн. на підставі виконавчого листа № 524/1278/15-ц від 21 травня 2015 року, виданого Автозаводським райсудом м. Кременчука Полтавської області в її присутності описав майно, що знаходиться за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS], про що склав відповідний акт. Після складання акту опису та арешту майна, включене до цього акту майно було передано їй на зберігання. Вказувала, що до акту опису та арешту майна державним виконавцем було включено майно з 26 найменувань, куди входили як побутова техніка, так і меблі. Зазначала, що включене державним виконавцем до акту опису та арешту майна вищезазначене майно було придбане нею та її покійним чоловіком за грошові кошти, одержані ними в якості заробітної плати та пенсії. Вказувала, що після смерті чоловіка вона успадкувала його частку у спільному сумісному майні. Зазначала, що на даний час все майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в м. Кременчуці належить їй на праві приватної власності. Зазначала, що проживання її сина [PERSON] зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] по зазначеній справі ніякого відношення не має, так як син за свої грошові кошти не придбавав майно, що описано державним виконавцем. Вважає, що включення до акту опису майна, виходячи тільки з факту знаходження його в будинку, в якому зареєстроване проживання сина - є неправомірним та підлягає виключенню. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на майно зазначене в акті опису та арешту майна від 12.01.2016 року, складеному державним виконавцем Автозаводського відділу виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Коротких Д.С. та зняти арешт з цього майна. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі за обставин викладених в описовій частині позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав так як майно зазначене в позові не співпадає з майном описаним державним виконавцем. Крім того шляхи набуття майна та відповідні підтверджуючі документи на походження описаного майна - відсутні. Просив суд ухвалити рішення, яким відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. Суд, згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України), розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позивачами вимог та в межах поданих доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідачів давши аналіз та оцінку наданим доказам, знаходить що в позові [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту - необхідно відмовити за наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що 12 січня 2016 року державний виконавець Автозаводського відділу виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Коротких Д.С. на виконання рішення по цивільній справі про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] в сумі 26349,53грн. на підставі виконавчого листа № 524 /1278/15ц від 21 травня 2015 року, виданого Автозаводським райсудом м. Кременчука Полтавської області в присутності позивача описав майно, що знаходиться за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS], про що склав відповідний акт. Після складання акту опису та арешту майна, включене до цього акту майно було передано позивачу на відповідальне зберігання. Встановлено, що до акту опису та арешту майна державним виконавцем було включено майно з 26 найменувань, куди входили як побутова техніка, так і меблі. Згідно роз'яснення, що міститься в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року - розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України ; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у ст.3 Сімейного кодексу України , ст.1 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Зокрема в ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною 1 ст.1 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" визначено, що члени сім'ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. На підставі викладеного суд констатує той факт, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживають спільно за однією адресою, кровно спорідненні та пов'язані спільним побутом, користуються спільним майном, а відповідно становлять сім'ю, а кожний окремо є членом сім'ї та має права власності на частину у зазначеному в позовній заяві спільному майні членів сім'ї. Суд також звертає увагу на ту обставину, що згідно ст.328 ЦК України, набуття права власності на майно на підставах, що не заборонені законом - не визначає таку підставу, як проживання за певною адресою, для визнання права власності на майно, що знаходиться за місцем проживання особи. Крім того позивач не надав в розпорядження суду жодного належного та допустимого доказу, щодо походження джерела набуття описаного майна та не надав суду інших документів (касові чеки, товарні накладні, технічні паспорти тощо) на спірне майно, які б підтверджували факт безпосереднього набуття позивачем та її покійним чоловіком описаного майна. За вказаних обставин суд приходить до переконливого висновку про відмову в позовних вимогах позивача в повному обсязі Судові витрати по справі розподілені у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed