Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

16 жовтня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська Страхова Група» звернулось до Балтського районного суду Одеської області з позовними вимогами про стягнення страхового відшкодування (в порядку регресу), пені та трьох процентів річних від простроченої суми [PERSON] у розмірі 227 437, 06 грн. В обґрунтування зазначено, що 13 квітня 2017 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та Малим приватним підприємством «ПАЛЛАДА» був укладений Договір Добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-1501-17-00089, предметом якого є страхування транспортного засобу - напівпричепу «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] . Так, 18 грудня 2017 року о 09:45 на 145 км автомобільної дороги м-05 Київ-Одеса відбулася ДТП за участю транспортних засобів «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] , який перебував у з`єднанні із причепом (власник - [PERSON] ; водій - [PERSON] ); «Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] , який перебував у з`єднанні із напівпричепом «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] (власник - МПП «Паллада», водій - [PERSON] ); «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] (власник - ТОВ «Мультівак Україна», водій - [PERSON] ). Згідно довідки про ДТП № 3017353435104839 та постанови Балтського районного суду Одеської області від 12.01.2018 року у справі № 493/2528/17(з врахуванням постанови від 20.04.2018 року про виправлення описки), зазначена ДТП відбулася внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України. В момент ДТП транспортний засіб Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] , перебував у з`єднанні із напівпричепом «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] , якому внаслідок ДТП було заподіяно шкоду. Таким чином, напівпричепу «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] , у зв`язку із вищевказаною ДТП, була спричинена шкода. З огляду на це, 21 грудня 2017 року страхувальник звернувся до ПАТ «СК «УСГ» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування № ПСКА-7719 й надав усі необхідні документи. 13 березня 2018 року Позивач, на підставі звіту № 01-010 від 18.02.2018 року та звіту № 129/03-18 від 04.03.2018 року, було складено страховий акт № ПСКА-7719 та розрахунок суми страхового відшкодування до нього. На підставі вищевказаних документів та розпорядження від 13.03.2018 року, Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 326 157, 79 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія Т/З «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] станом на 18.12.2017 року була застрахована в ПРАТ «УТСК» згідно полісу серії АМ № 2003775, то 27.03.2018 року Позивач звернувся із заявою на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу до ПРАТ «УТСК» на суму 326 157, 79 гривень. Позивач отримав частку страхового відшкодування від ПРАТ «УТСК» у розмірі 99 000,01 гривень за рішенням Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 року по справі № 910/12280/19. Однак, станом на подачу позову, шкода заподіяна Позивачу, завдана транспортним засобом «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] , становить 227 157,78 гривень, та не відшкодована. Отже, з урахуванням вищевказаних обставин і положень законодавства Відповідач повинен сплатити Позивачу не лише суму страхового відшкодування, а ще й пеню та три проценти річних від простроченої суми. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2020 року справу направлено за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. 16 лютого 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. 25 березня 2021 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Курбанової С.Р. до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що позивачем не доведено обставин за яких за шкоду, спричинену водієм транспортного засобу [PERSON] , повинна нести відповідальність саме Відповідач, а відтак належним відповідачем у справі повинен бути саме водій т/з - [PERSON] , а не [PERSON] . Також, 25 березня 2021 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Курбанової С.Р. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності. Просили відмовити позивачу у задоволенні позову в частині вимоги про стягнення пені в зв`язку з пропуском стоку позовної давності. 14 травня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. 20 серпня 2021 року від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, зазначено що відповідач не визнає позовні вимоги, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від учасників справи є клопотання про розгляд справи за відсутності. Так, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13 квітня 2017 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та Малим приватним підприємством «ПАЛЛАДА» був укладений Договір Добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-1501-17-00089, предметом якого є страхування транспортного засобу - напівпричепу «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] . Як вбачається з постанови Балтського районного суду Одеської області від 12.01.2018 року у справі № 493/2528/17 (з урахуванням постанови від 20.04.2018 року про виправлення описки), 18 грудня 2017 року о 09:45 на 145 км автомобільної дороги м-05 Київ-Одеса водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечну швидкість руху, та врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, допустив зіткнення з автомобілем «Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що рухався попереду в попутному напрямку. В результаті ДТП автомобіль марки «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] , автомобіль марки «Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] , та автомобіль марки Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , отримали механічні пошкодження. [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені ДТП є встановленою та не підлягає доведенню. Позивач зазначає, що на момент ДТП транспортний засіб «Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] , перебував у з`єднанні із напівпричепом «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] , якому внаслідок ДТП було заподіяно шкоду. Перевіривши даний факт, суд погоджується з доводами позивача, оскільки даний факт підтверджується копією матеріалів справи № 493/2528/17 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , зокрема протоколом про адміністративне правопорушення БР № 058539, схемою наслідків ДТП, поясненнями [PERSON] , з яких вбачається, що транспортний засіб «Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] , перебував у з`єднанні з причепом. Також, в матеріалах справи є копія наказу Директора МПП «ПАЛЛАДА» б/н від 13.12.2017 року «Про направлення у відрядження» та подорожній лист № 582891 вантажного автомобіля в міжнародному сполученні від 13.12.2017 року, що є підтвердженням того, що на період з 13.12.2017 року по 20.12.2017 року автомобіль «Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] , перебував у з`єднанні із напівпричепом «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] та був закріплений за водієм [PERSON] для цілей надання автомобільних послуг з перевезення вантажу. З огляду на вищевикладене, та те, що учасники справи не спростовують даний факт, судом встановлено, що на момент ДТП, автомобіль «Scania R420L», д.н.з. [NUMBER] , перебував у з`єднанні із напівпричепом «LECSOR 3EBPW» державний номер [NUMBER] . Згідно з ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. Відповідно до п.3 ч.1ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настанні страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Так, 21 грудня 2017 року від МПП «ПАЛЛАДА» до ПАТ «СК «Українська страхова група» надійшла заява про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування № ПСКА-7719. 13 березня 2018 року Позивач, на підставі звіту № 01-010 від 18.02.2018 року та звіту № 129/03-18 від 04.03.2018 року, було складено страховий акт № ПСКА-7719 та розрахунок суми страхового відшкодування до нього. На підставі вищевказаних документів та розпорядження від 13.03.2018 року, відповідно до умов Договору № 28-1501-17-00089 від 13.04.2017 року, ПАТ «СК «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 326 157, 79 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 4824 від 13.03.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] станом на 18.12.2017 року була застрахована в ПРАТ «УТСК» згідно полісу серії АМ № 2003775, то 27.03.2018 року Позивач звернувся із заявою № 11/17553 від 27.03.2018 року на виплату страхового відшкодування в порядку регресу до ПРАТ «УТСК» на суму 326 157, 79 гривень. Так, на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 року по справі № 910/12280/19, Позивач отримав частку страхового відшкодування від ПРАТ «УТСК» у розмірі 99 000,01 гривень. Однак, станом на день подачі позову, шкода заподіяна ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія» завдана транспортним засобом «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] становить 227 157,78 гривень (326 157,79 гривень - 99 000,01 гривень = 227 157,78 гривень). Позивача зазначає, що згідно Довідки про ДТП та схеми місця ДТП від 18.12.2017 року, [PERSON] є власником транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] , що був під керуванням [PERSON] , а відтак 18.08.2020 року Позивач звернувся до Відповідача з претензією (заявою) № ЮКК/20442, в якій просив здійснити виплату вищезазначеного страхового відшкодування в порядку регресу, проте зазначена заява була залишена Відповідачем без розгляду. У зв`язку з чим, позивач, посилаючись на положення ст. 1187 ЦК України, звернувся за захистом свого порушеного права до суду. Так, згідно ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як зазначалось вище, Позивач до суду надав довідку про ДТП та схему місця ДТП від 18.12.2017 року, з якої вбачається, що [PERSON] є власником транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] . Так, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, доказові презумпції передбачені нормами матеріального права. Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини завдавача шкоди. Відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України). Для покладання на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Вказана правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16. Як, вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 18 грудня 2017 року, серії БР № 058539, водій [PERSON] працює на ТОВ «Бабаян В.С.» та власником транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] , зі схеми місця ДТП від 18.12.2017 року, що власником транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] , інших правовстановлюючих документів суду не надано. Також, слід зазначити, що в постанові Балтського районного суду Одеської області від 12.01.2018 року у справі № 493/2528/17 (з урахуванням постанови від 20.04.2018 року про виправлення описки), не зазначено хто є власником транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] . Так, у частині шостій статті 82 ЦПК України, Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення від 18 грудня 2017 року, серії БР № 058539 та схеми місця ДТП від 18.12.2017 року [PERSON] - власника транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] в особі [PERSON] та місця роботи на ТОВ «Бабаян В.С.», яке зроблене з його слів, не може вважатись безспірним доказом перебування у трудових відносинах [PERSON] з ТОВ «Бабаян В.С.» та не може вважатись безспірним доказом право власності на транспортний засіб «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] за [PERSON] .. Слід зазначити, що Відповідач не заперечує, що власником транспортного засобу «DAF FT XF 105.460», д.н.з. [NUMBER] в особі [PERSON] , проте правовстановлюючих документів до суду не надав, позивач до суду не звертався з клопотання про витребування доказів, для встановлення права власності на зазначений транспортний засіб та встановлення факту перебування у трудових відносинах [PERSON] з ТОВ «Бабаян В.С.», а суд позбавлений можливості збирати докази самостійно. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідний висновок викладений в ПЛЕНУМІ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки від 01.03.2013 № 4. Зіставивши надані сторонами докази, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не містить допустимих і достовірних доказів наявності правових підстав користування водієм [PERSON] транспортного засобу, а відтак ч. 2 ст. 1187 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягає. Також, слід зазначити, що статтею 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. За таких обставин суд вважає, що вина [PERSON] встановлена постановою Балтського районного суду Одеської області від 12.01.2018 року у справі № 493/2528/17 (з урахуванням постанови від 20.04.2018 року про виправлення описки), та те, що позивачем не доведено наявності правових підстав користування водієм [PERSON] транспортного засобу, належним відповідачем по справі є [PERSON] , у зв`язку з чим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про стягнення пені та трьох процентів річних від простроченої суми з [PERSON] , які є похідними від первинних вимог, також не підлягають задоволенню. Також, суд роз`яснює позивачу, що положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог.

Outcome: dismissed