Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Хустський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся в суд з даним позовом, посилаючись на те, що за дорученням Хустської міжрайонної прокуратури, спеціалістами Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області проведено позапланову перевірку додержання вимог земельного законодавства при наданні Хустською районною державною адміністрацією земельної ділянки [PERSON] в урочищі «Дубники» на території Драгівської сільської ради за межами населеного пункту. За результатами проведеної перевірки Державної інспекцією сільського господарства в Закарпатській області 06.06.2013 року складено акт, в якому вказано, що розпорядженням голови Хустської РДА №219 від 16.05.2006 року надано дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки площею 1,00 га пасовищ безоплатно у приватну власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу в урочищі «Дубники» на території Драгівської сільської ради громадянину [PERSON], за межами населеного пункту. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] виготовлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Акт зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та постійного користування землею, договорів оренди землі за №2125382800:01:06:0711:00018. Однак, всупереч вимог земельного законодавства, а саме ЗУ «Про землеустрій», ст.118 п.6-10 ЗК України (в редакції від 01.01.2006 року) технічна документація із землеустрою щодо посвідчення права приватної власності на земельну ділянку [NUMBER] [PERSON] погоджена тільки Хустським районним відділом земельних ресурсів (висновок №357 від 15.06.2006) та Хустським районним відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства (висновок №321 від 22 червня 2006 року ), що підтверджується актом перевірки Держсільгоспінспекції. Отже, підставою для видачі вказаного державного акту зазначено розпорядження голови Хустської РДА №219 від 16.05.2006, хоча цим розпорядженням лише надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, а розпорядження про передачу її у власність не приймалось. Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданого управлінням Держземагенства у Хустському районі вартість зазначеної земельної ділянки становить 3193,6 грн. Відповідачем [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,00 га, яка розташована в урочищі «Дубники» на території Драгівської сільської ради за межами населеного пункту, набуто без законних підстав, а саме без затвердження проекту землеустрою та надання у власність вказаної земельної ділянки [PERSON] Незаконна передача у власність спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням земельних ресурсів. Хустський міжрайонний прокурор просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 19.07.2006 загальною площею 1,00 га виданого [PERSON] в урочищі «Дубники» на території Драгівської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства та повернути вказану земельну ділянку в землі запасу вартістю 3193,6 грн. В ході розгляду справи прокурором подано заяву про уточнення позовних вимог. В поданій заяві представник позивача посилається на те, що у ході судового розгляду виявлено, що [PERSON] на підставі цивільно-правової угоди - договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 16.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] відчужив [PERSON] частину земельної ділянки площею 0,25 га, що становить 1/4 частини від цілої земельної ділянки, яка надана продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства за адресою с.Драгово, ур. «Дубники». На підставі зазначеного [PERSON] виготовив державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010925100044. На підставі наведеного прокурор просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 19.07.2006 загальною площею 1,00 га виданого [PERSON] в урочищі «Дубники» на території Драгівської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства та повернути в державну власність земельну ділянку площею 0,75 га, яка належить на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 19.07.2006 року [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий громадянину [PERSON] площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: с.Драгово, ур. «Дубники», який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010925100044; витребувати від [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства за адресо. С.Драгово, ур.»Дубники», яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та повернути вказану земельну ділянку у власність держави. В судовому засіданні представник позивача Кучеренко Т.С. позовні вимоги підтримала посилаючись на наведені в позовній заяві обставини , просить їх задоволити. Представник державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області в судове засідання не з»явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - Томищ М.С. позовні вимоги не визнала , просить суд відмовити в задоволенні позову на підставі доводів наведених в письмових запереченнях, поданих відповідачем та просить суд застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. В судовому засіданні представник відповідача - Хустської РДА Кадар А.Ф. позовні вимоги визнала і просила задоволити позов. В судовому засіданні представник третьої особи на стороні відповідача - Управління Держземагенства в Хустському районі Лукач Є.І. позовні вимоги визнала і просила задоволити позов, посилаючись на обставини наведені в поданому запереченні до заперечення на позовну заяву. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON], представника державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. В позовній заяві зазначено , розпорядженням голови Хустської РДА № 219 від 16.05.2006 надано дозвіл на розробку проекту відводу земельної ділянки площею 1,00 га пасовищ безоплатно у приватну власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу в урочищі «Дубники» на території Драгівської сільської ради громадянину [PERSON], мешканцю [ADDRESS], за межами населеного пункту. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] виготовлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Акт зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та постійного користування землею, договорів оренди землі за №2125382800:01:06:0711:00018. Однак, всупереч вимог земельного законодавства, а саме ЗУ «Про землеустрій», ст.118 п.6-10 ЗК України (в редакції від 01.01.2006 року) технічна документація із землеустрою щодо посвідчення права приватної власності на земельну ділянку [NUMBER] [PERSON] погоджена тільки Хустським районним відділом земельних ресурсів (висновок №357 від 15.06.2006) та Хустським районним відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства (висновок №321 від 22 червня 2006 року ), що підтверджується актом перевірки Держсільгоспінспекції. Отже, підставою для видачі вказаного державного акту зазначено розпорядження голови Хустської РДА №219 від 16.05.2006, хоча цим розпорядженням лише надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, а розпорядження про передачу її у власність не приймалось. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру", чинного на час виникнення спірних правовідносин, та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України. Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такий висновок відповідає правовим позиціям ВСУ у справах № 6-178 цс15 та № 6-68 цс15, в якій є посилання на рішення Європейського суду з прав людини. Ці правові позиції є обов»язковими для врахування іншим судам при застосуванні таких норм права відповідно до ч.2 ст.214, ст.360-7 ЦПК України. При допущенні деяких порушень закону державним органом, громадянин не може відповідати за їх помилки, що прослідковується в рішеннях Європейського суду з прав людини. Так відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Так, як зазначено в пунктах 32-34 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до усталеної практики, «майно» розглядають як «існуюче майно» або активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може заявити, що він має, принаймні, «законні очікування» отримання ефективної реалізації права власності. Звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати набуття права власності в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Суд дотримується такого погляду, що дії органу влади можуть бути розцінені як такі, що перешкоджають законним очікуванням заявника згідно із договором та позбавляють його частково тих міркувань, на підставі яких було укладено договір». Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права, - не може відповідати за помилки державних органів (чи органів місцевого самоврядування) при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Прокурором не зазначено, які саме інтереси суспільства порушені внаслідок порушення порядку передачі у власність спірної земельної ділянки відповідачу. За таких обставин при позбавленні права власності з формальних підстав, буде порушено справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованою Україною, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, рішення судом про задоволення позову може бути прийняте лише за умови його правомірності, обґрунтованості та доведеності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Рішення суду повинно ґрунтуватись на доказах, досліджених при розгляді справи, а не на припущеннях, які на думку осіб, що беруть участь у справі доводять пред'явлені вимоги. Відповідачем до суду подано заяву про застосування строку позовної давності. Суд вважає, що заява підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до ст.257 ЦК України становить З роки. Згідно із ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу. За змістом ч.І ст.46 ЦПК України органи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу, звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов»язки особи, в інтересах якої вони діють. Отже, норми, установлені ч.І ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в даному випадку почався від дня, коли було прийнято розпорядження головою РДА в 2006 році , а також з моменту реєстрації державного акту на приватну власність 2006 р. оскільки прокуратура веде постійний нагляд за дотриманням законодавства органами державної влади . У позовній заяві позивач навіть не ставить перед судом питання про визнання поважними причини порушення строків позовної давності. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2.4.7 та 11 до Конвенції» N475/97-В Р від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт І статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно повязані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно , а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування, якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed