Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

06.10.2015 року позивач звернувся до суду з цивільним позовом до відповідачів про відібрання дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] без позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей та накладення заборони на відчуження житла та майна дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами не створено належних умов для проживання дітей, будинок знаходиться в аварійному стані, дохід сім'ї складається з державної соціальної допомоги при народженні дітей та несистематичних заробітках біологічного батька дітей [PERSON] а мати недостатньо приділяє увагу своїм дітям (а.с.1-4). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні з підстав викладених в цивільному позові. В судовому засіданні відповідачі категорично не визнали заявлені позовні вимоги, просили відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що житлово-побутові умови не можуть бути єдиною підставою для відібрання дітей. Третя особа в судовому засіданні підтримала в повному обсязі позов, не заперечуючи проти його задоволення з підстав викладених в цивільному позові. Положеннями ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини", ратифікованою Україною 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового розгляду, що стосується дитини у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Виходячи з міжнародних та національних правових норм, з огляду на право дитини на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, судом в ході судового розгляду було заслухано [PERSON] і [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до таких висновків. Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно ч.1 ст.170 СК України за рішенням суду може бути відібрано дитину від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Відібрання дітей у батьків без позбавлення останніх батьківських прав може виступати як один із заходів захисту інтересів батьків, якщо вони у зв'язку з хворобою або іншими об'єктивними обставинами не можуть здійснювати функції по вихованню дітей, піддають небезпеці їхнє життя і здоров'я. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст.214 ЦПК України повинен встановити як факт ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоке поводження з дитиною або хронічний алкоголізм чи наркоманія батьків, застосування будь-яких видів експлуатації дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва, так і факт створення небезпечної для дітей обстановки, яка становить загрозу для її життя, здоров'я і морального виховання . Для ухвалення рішення про відібрання дітей від батьків чи одного з них у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, з огляду на підстави цивільного позову, що батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків та наявна обстановка, яка становить загрозу для життя дітей, їх здоров'я і морального виховання. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу, що дійсно стосунки між рідними в переважній більшості є недоступними для оточуючих і їм притаманні особливі та виключні взаємовідносини між собою, наявність яких можливо інколи і не сприймається суспільством. Проте, незважаючи на специфіку спірних правовідносин, суд позбавлений права відступати від процесуальних вимог щодо оцінки доказів. Так, з наявних в матеріалах справи доказів, правових підстав для відібрання дітей від батьків не вбачається, оскільки факт саме ухилення від виконання батьківських обов'язків, з огляду на недопустимість доказування на припущеннях, не встановлено. Окрім того, позивачем не надано переконливих доказів в підтвердження наявної обстановки, яка становить загрозу для життя дітей, їх здоров'я і морального виховання, навпроти вказана обставина спростовується квитанціями щодо придбання продуктів харчування, документами щодо оплати дитячого садочку, будівельних матеріалів для покращення умов проживання як дітей так і сім'ї загалом, що є належними доказами та стосуються предмету доказування. Зазначені обставини, а саме недоведеність ухилення відповідачів від виконання батьківських обов'язків, створення обстановки, яка становить загрозу для життя дітей, їх здоров'я і морального виховання, є вочевидь переконливими та є ґрунтовною підставою для відмови в позовних вимогах в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed