Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним рішення Ялтинської міської ради №171 від 26 червня 2013 року «Про відмову [PERSON] в наданні земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку з земель, переданих у користування та у власність, в межах м.Ялта, АР Крим» та зобов'язати Ялтинську міську раду розглянути клопотання [PERSON] від 13 травня 2013 року про отримання безоплатно у власність земельної ділянки з земель державної чи комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в межах норм безоплатної приватизації в межах м.Ялта, згідно нормам та строкам, визначеним ст.118 Земельного кодексу України. Вимоги мотивовані тим, що в 13 травня 2013 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про отримання безоплатно у власність земельної ділянки, додавши відповідні документи, зокрема викопировки з публічної кадастрової карти України, на яких було зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та зазначені кадастрові номери земельних ділянок. Проте, рішенням Ради від 26 червня 2013 року позивачу було відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання, у зв'язку з відсутністю інформації про землі, які можуть бути використані під забудову. Вважає, що зазначене рішення скасуванню, оскільки воно прийняте радою без конкретних з порушенням норм діючого законодавства. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про місце день та час розгляду справи повідомлений. Надав суду письмові заперечення проти позову та просив розглянути справу у його відстінсть. Суд, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим 4 листопада 1950 року), ратифікованою Верховною радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь - якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Конвенція про захист прав і основних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно ст. 55 Конституції України права свободи громадян захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушаються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Положення Конвенції та Конституції України з цього питання відтворені в ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України про завдання адміністративного судочинства. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України. 11 червня 2013 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою від 13 травня 2013 року вх. № Л-55/2274/2 про отримання безоплатно у власність земельної ділянки з земель державної чи комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.24). 26 червня 2013 року було прийнято рішення Ялтинської міської ради №171 від «Про відмову [PERSON] в наданні земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку з земель, переданих у користування та у власність, в межах м.Ялта, АРК» (а.с.20). Оскаржуване рішення прийняте з урахування невідповідності місця розташування запитуваної земельної ділянки вимогам законодавства та враховуючи пропозиції постійної комісії ради з землекористування та екології , висновки Головного управління містобудування, архітектури та регіонального розвитку та мотивоване тим, що відсутня інформація про землі, які можуть бути використані під забудову. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Судом встановлено, що [PERSON] при зверненні до Ялтинської міської ради надав викопировки з публічної кадастрової карти України, на яких було зазначено місце розташування земельної ділянки та зазначені кадастрові номери земельних ділянок, але не конкретизовано саме бажане місце розташування конкретної земельної ділянки. Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин, це є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Судом приймається до уваги той факт, що позивачем, в порушення вимог ст.118 ЗК України, в графічних матеріалах, доданих до клопотання позивача не конкретизоване бажане місце розташування витребовуваної земельної ділянки. Крім того, як вбачається з відповіді Головного управління містобудування, архітектури та регіонального розвитку від 05 липня 2013 року, на ділянках, згідно кадастрових номерів, зазначених в заяві позивача, відсутні вільні земельні ділянки. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed