Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на ? частки квартири звернувся [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просять суд їх задоволити та встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 29 липня 2014 року по 13 вересня 2015 року; визнати за [PERSON] право власності на ? частку в квартирі №3, що знаходиться в будинку №9 по вулиці Лісовської в м.Рівне. Свої вимоги мотивують тим, що з січня 2014 року до вересня 2015 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, однак до відділу РАЦС з метою реєстрації шлюбу не звертались. Факт спільного проживання однією сімєю [PERSON] з відповідачем підтверджується інформативним листом та виписками з журналу реєстрації виїзду бригади швидкої медичної допомоги. Якийсь час, протягом шести місяців, проживаючи однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У серпні місяці 2014 року проживаючи однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] вирішили придбати частину будинку №9 кв.3 по вул.Лісовської в м.Рівне. Придбання частини будинку відбулося на імя відповідача, однак за їх спільні кошти. Договір купівлі-продажу від 22 серпня 2014 року посвідчив приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] Частина коштів на придбання будинку пересилалась позивачем з Росії, де він був на заробітках з банку ВАТ «КБ Петрокоммерц» через систему грошових переказів «Золота Корона» на імя відповідача у Рівненську філію ПАТ «ВТБ Банк» 20 лютого 2014 року, 22 березня 2014 року. Крім того, в такий спосіб позивач надсилав кошти відповідачу, як члену своєї сімї 10 листопада 2014 року. Частина коштів в сумі 2400 (дві тисячі чотириста) доларів США та 30000 рублів бралася в борг з цільовим призначенням на купівлю будинку позивачем у [PERSON] та була передана відповідачу. За які пізніше відповідач дала розписку, що поверне ці кошти, якщо [PERSON] не буде ставити питання про поділ майна. Разом з тим, будинок не тільки придбаний за спільні кошти, а й поліпшувався (добудовувався) в результаті праці та за кошти позивача. За викладених вище обставин вважає, що будинок належить [PERSON] та відповідачу на праві спільної сумісної власності, а отже позивач, як співвласник має повне право на отримання у власність відповідної частини такого майна. Тому з цих підстав просить суд заявлені позовні вимоги задоволити. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні посилаючись на ті обставини, що відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у даній справі є доведення позивачем наявності усталених відносин, що притаманні подружжю. Проте, у позовній заяві жодним чином не доводиться наявність таких відносин. Разом з позивачем відповідач не проживала однією сімєю, спільного господарства вони не вели. Рідкісні зустрічі на території позивача не свідчать про наявність між ними усталених відносин, що притаманні подружжю, а виклики для позивача невідкладної швидкої допомоги не є належним доказом спільного проживання однією сімєю. Що стосується позовних вимог в частині поділу майна, то 02 серпня 2014 року відповідач придбала квартиру [ADDRESS]. При придбанні цієї квартири будь-яких відносин, що притаманні подружжю між відповідачкою та позивачем не існували і не існують по цей час. За даних обставин вважає позовні вимоги необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають до задоволення. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] з 13 липня 2007 року, який розірваний рішенням Рівненського міського суду 17 липня 2014 року по цивільній справі №569/22372/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділу майна. Вище зазначене рішення суду набрало законної сили. 31 жовтня 2013 року відповідач по справі [PERSON] продала належну їй на праві власності кв.№66 в будинку 77 по вул.Гагаріна, в м.Рівне за 126242,00 грн. Вказана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні договором купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №649, з якого вбачається, що [PERSON], іменована надалі, як продавець та [PERSON] та [PERSON], іменовані надалі, як покупці, уклали цей договір про наступне: продавець передає, а покупці приймають у приватну власність, на умовах передбачених цим договором квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (надалі предмет договору). Цей продаж сторони оцінюють в сумі 126242,00 грн. 22 серпня 2014 року відповідач по справі [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 231072,00 грн. Вказана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні договором купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1121, з якого вбачається, що [PERSON], іменована надалі як продавець та [PERSON], іменована надалі як покупець, уклали цей договір про наступне: продавець передає, а покупець приймає у приватну власність, на умовах, передбачених цим договором квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (надалі предмет договору). Цей продаж сторони оцінили у 231072,00 грн. Частина 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, предметом доказування у даній справі є доведення позивачем наявності усталених відносин, що притаманні подружжю. Позивач та його представник в судовому засіданні не довели наявність таких відносин, а представник відповідача в судовому засіданні спростував доводи позивача. Тому суд приходить до висновку, що разом з позивачем відповідач не проживала однією сімєю, спільного господарства вони не вели. Рідкісні зустрічі на території позивача не свідчать про наявність між ними усталених відносин, що притаманні подружжю, оскільки як встановлено судом позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] з 13 липня 2007 року, який розірваний рішенням Рівненського міського суду лише 17 липня 2014 року, тому посилання позивача про виклики для позивача невідкладної швидкої допомоги не є належним доказом спільного проживання однією сімєю. З вище зазначених підстав суд відхиляє показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] допитаних в судовому засіданні. З дослідженої в судовому засіданні заяви на видачу готівки №26108 від 28 березня 2014 року наданої позивачем в обґрунтування позовних вимог вбачається, що [PERSON] отримала переказ за системою «Золотая корона» в розмірі 20\~000,00 російських рублів, еквівалент у гривнях 6098,80 грн. від [PERSON] Інших підтверджуючих доказів передачі позивачем відповідачу коштів під час судового розгляду встановлено не було. Крім того, суд визнає не належним доказом розписку про повернення грошових коштів [PERSON], як зазначив у своїй позовній заяві позивач та пояснив в судовому засіданні його представник, [PERSON] передав [PERSON] кошти в сумі 2400 ( дві тисячі чотириста) доларів США. Однак, до матеріалів позовної заяви позивачем було долучено розписку у якій вказано розмір грошових коштів, які [PERSON] обіцяла віддати невідомо кому і коли в сумі 24000 (двадцять чотири тисячі) доларів США, а не 2400 доларів США. Досліджені в судовому договори купівлі продажу від 31 жовтня 2013 року згідно якого відповідач по справі [PERSON] продала належну їй на праві власності кв.№66 в будинку 77 по вул.Гагаріна, в м.Рівне за 126242,00 грн. та від 22 серпня 2014 року згідно якого відповідач по справі [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 231072,00 грн. підтверджують пояснення відповідача в тій частині, що відповідач до знайомства з позивачем продала свою квартиру, і в подальшому вона придбала спірне житло за кошти, які є її особистою власністю. Чим самим викладені обставини спростовують твердження позивача щодо придбання ними житла - квартиру [ADDRESS] у спільну сумісну власність. Разом з тим, за ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. За змістом вказаних норм місцем проживання особи є її місце реєстрації за певною адресою. Ознаками спільного проживання сім'ї є : проживання разом чоловіка та жінки, ведення спільного господарства та наявність єдиного бюджету. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного проживання сім'єю без наявності інших ознак сім'ї та не породжує правових наслідків відповідно до ст. 74 СК України, тобто не породжує виникнення права спільної сумісної власності на майно, що набуте ними під час фактичного шлюбу. В судовому засіданні представником позивача не подано суду письмових доказів того, що його довіритель був зареєстрований за спільним з відповідачем місцем проживання; не подано до доказів ведення спільного господарства та бюджету; спільного святкування родинних свят, відпочинку, що на думку суду, вказує на відсутність усталених відносин, які притаманні подружжю. Виходячи із змісту, поняття та ознак сім'ї , передбачених ст. 3 СК України суд приходить до висновку, що сторони не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків, а тому у задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу слід відмовити. Позовна вимога про визнання права власності на ? частки квартири [ADDRESS] є похідною від встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки у задоволенні позовних вимог про встановлення факту позивачу відмовлено, тому не підлягають і до задоволення позовні вимоги в частині визнання права власності на частку квартири. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed