Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 10.04.1995 року помер [PERSON], батько заявниці. Він пропрацював в колгоспі «Нове життя», який був реорганізований у КСГП «Нове життя», в період з 1959 року по 1986 рік, був членом господарства. Ще до початку процедури розпаювання земель батько був включений до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали право на отримання земельної частки (паю). Однак після видачі господарству Державного акта на право колективної власності на землю зясувалося, що батько був виключений зі списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю). Позивачка вважає, що для цього не було підстав. Також вважає, що її батько набув право на земельну частку (пай), а вона як спадкоємець майна має право на отримання цієї землі у власність в порядку спадкування. Зважаючи на наведене просить суд задоволити позов, визнавши за нею право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Позивачка позов підтримала. Вважає, що оскільки її тато пропрацював в колгоспі, був членом господарства та був включений до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали право на отримання земельної частки (паю), то він набув право власності на дане майно. А позивачка має право успадкувати це майно - земельну частку (пай). Тому вона звернулася до суду з даним позовом. Представник позивачки позов підтримав та надав суду аналогічні поясненя. Представник відповідача КСГП «Нове життя» позов визнав та вважає, що позивачка має право на отримання земельної частки (паю). Справу просить вирішити у відповідності до законодавства. Представник Грушвицької сільської ради Рівненського району Рівненської області позов не визнала. Зазначає, що на час видачі господарству Державного акта на право колективної власності на землю серії РВ №00003 (а це відбулося 14.12.1995 року) батько позивачки не був включений до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали право на отримання земельної частки (паю), оскільки він помер 10.04.1995 року. За життя батько позивачи не набув право власності на земельну частку (пай), а тому позивачка не може успадкувати те майно, що не належало спадкодавцю. За наведеного просить суд відмовити в задоволенні позову, в подальшому справу розглядати без її участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] вважає, що її чоловік ([PERSON]) набув право на земельну частку (пай), оскільки тривалий час працював у колгоспі. Через що вважає, що позов підлягає до задоволення. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 10 квітня 1995 року помер [PERSON], батько позивачки. Він пропрацював в колгоспі «Нове життя», який був реорганізований у КСГП «Нове життя», в період з 1959 року по 1986 рік, був членом колективного сільськогосподарського підприємства. [PERSON] не був включений до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали право на отримання земельної частки (паю) як додатку до Державного акта на право колективної власності на землю серії РВ № 00003 від 14.12.1995 року, виданого колективному сільськогосподарському підприємству «Нове життя» щодо земель на території Грушвицької сільської ради Рівненського району Рівненської області, про що не заперечували сторони, оскільки він помер. Позивачка та її представник, а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] вважаєють, що факт включення спадкодавця до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мали право на отримання земельної частки (паю) ще до видачі колективному сільськогосподарському підприємству «Нове життя» Державного акта на право колективної власності на землю серії РВ № 00003 від 14.12.1995 року свідчить про те, що спадкодавець за життя набув право власності на дану земельну ділянку. Проте такий висновок є хибним. Позивачка та її представник, а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] не враховують, що член колективного сільськогосподарського підприємства набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі Державного акта на право колективної власності на землю і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). При прийнятті рішення суд зважає на наступне. Згідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Державний акт на право колективної власності на землю серії РВ № 00003 був виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Нове життя» щодо земель на території Грушвицької сільської ради Рівненського району Рівненської області 14.12.1995 року. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) зазначено, що згідно зі статтею 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Відповідно до положень п. 24 зазначеної постанови, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до статті 1 Закону України № 899-ІV від 05 червня 2003 року «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. За життя батько позивачки не отримав правовстановлюючий документ та не провів державної реєстрації права власності на земельну частку (пай), оскільки на час його смерті земля не була передана у колективну власність колективному сільськогосподарському підприємству «Нове життя». А тому батько позивачки не набув права власності на земельну частку (пай), і в послідуючому не міг вчинити дії, повязані з оформленням права власності на земельну частку (пай): отримання сертифіката, який посвідчував таке право, тощо. Не заслуговують на увагу твердження позивачки та її представника про те, що зі смертю особи не втрачаються цивільні права на отримання цією особою (спадкодавцем) у власність земельної частки (паю) а тому, не дивлячись на те що спадкодавець помер до набуття права на земельну частку (пай) це не позбавляє права позивачки на спадкування земельної частки (паю). Суд ще раз зауважує, що особа набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі Державного акта на право колективної власності на землю. Такий документ був виданий 14.12.1995 року, а [PERSON] помер 10.04.1995 року. Отже, батько позивачки не набув права на земельну частку (пай). В нашому випадку позивачка не може успадкувати те майно, право власності на яке не належало спадкодавцю. Окрім того, в судовому засіданні були оглянуті матеріали спадкової справи № 178/2007 щодо майна [PERSON] Згідно наявних матеріалів, спадкоємцем майна [PERSON] є його дружина [PERSON]. Позивачка не довела суду, що вона своєчасно прийняла спадщину після смерті свого батька. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать субєктам цивільного права. При розгляді цивільних спарви підлягає зясуванню, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). При розгляді справи не було встановлено, що права позивачки є порушеними у будь-який спосіб. За наведеного заявлений позов не підлягає до задоволення як безпідставно заявлений. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed