Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.07.2020 року звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтувала наступним. З 2006 року вона проживала в м.Донецьк, працювала в ПАТ ДТЕК, обіймала посаду електромонтер з експлуатації електролічильників споживачів. В її обов`язки входило: встановлення електролічильників, їх експлуатаційне обслуговування, перевірка схем обліку електроенергії, визначення придатності електролічильників та їх заміна, включення та відключення електролічильників, тощо. 15 квітня 2014 року Уряд України оголосив про початок «антитерористичної операції» і розвернув в східних областях країни збройні сили. До кінця квітня тимчасово виконуючий обов`язки президента України заявив, що Уряд більше не контролює в повній мірі ситуацію в Донецькій і Луганській областях, і було оголошено в країні «Стан повної бойової готовності». Інтенсивність військових дій на сході України стрімко росла. Незважаючи на кілька спроб забезпечити тривале перемир`я, включаючи підписану в лютому 2015 року другу Мінську угоду, все одно мали місце численні порушення режиму припинення вогню. У Звіті про Дії у попередньому розслідуванню 2017 року, Канцелярією Прокурора Міжнародного Кримінального Суду було визнано факт існування прямого військового протистояння між збройними силами Російської Федерації і України, з чого випливає, що найпізніше, з 14 липня 2014 року, паралельно з не міжнародним конфліктом, на сході України мав місце міжнародний збройний конфлікт. Позивач зазначає, що написала дві заяви на ім`я директора Донецьких міських електричних мереж [PERSON] , який в теперішній час обіймає посаду директора ТЕ «Донецькі міські електричні мережі» Республіканське Підприємство «РЕК» за відомостями із вільних джерел мережі інтернет), про те, що українському підприємству на окупованій території працювати стає практично неможливо та дуже небезпечно. Вона просила роботодавця роз`яснити, хто відповідає за безпеку людей, які мають щодня працювати в місті Донецьк, тобто на території, де не працює українське законодавство, не функціонують українські органи влади, де панує суцільне беззаконня. Позивач зазначила, що практично щодня стикалася з ненавистю та упередженим ставленням до неї, як до працівника українського підприємства. Під час своїх планових візитів позивач мала обов`язково пред`являти своє посвідчення з фото та гербом України. Багатьом споживачам той факт що ПАТ ДТЕК є українським підприємством дуже не подобався. Споживачі, яких відвідувала позивач по роботі, були агресивно налаштовані, часто не відчиняли двері, загрожували зброєю. Позивач про це скаржилася керівництву, а саме начальнику відділу охорони праці Донецьких ДРЕС [PERSON] , на те, що дуже багато військових, які погрожують фізичною розправою. Проте, керівництво ПАТ ДТЕК, яке було на той момент в місті Донецьку, повністю ігнорувало її заяви. 03.02.2017 року вона взяла завдання на виконання робіт в Пролетарському районі, підписала журнал інструктажу та журнал видачі завдання в офісі ПАТ ДТЕК по вулиці Складська, 16, місто Донецьк. Позивач вказує, що вирішила йти на роботу по [ADDRESS] , там знаходився офіс Донецькобленерго, оскільки жодної інструкції або затвердженого маршруту яким електромонтери, що працюють в ПАТ ДТЕК «Донецькобленерго», повинні слідкувати до місць перевірки електролічильників не було. Отже, електромонтер міг самостійно вибирати маршрут для виконання своїх завдань. Вона мала на меті дізнатися, чи є якісь письмові відповіді від керівництва на її ім`я щодо написаних заяв. Однак до «Донецькобленерго» вона не дійшла, тому що її незаконно затримали. Позивач зазначила в позові, що їй одягнули пакет на голову, посадили на заднє сидіння авто, пристебнули наручники руками назад і повезли. Привезли її до Ворошилівського районного відділка міліції міста Донецьк. Позивач зазначає, що її допитували, не знімаючи пакета з голови. Перший допит тривав близько 20-ти годин. Весь цей час її били по голові, погрожували фізичною розправою, піддавали психологічному тиску, знущалися: не давали пити воду і сходити до туалету, звинувачували у тому, що вона шпигун, обшукували її. До неї ставилися принизливо, нехтуючи усіма поняттями честі та гідності людини. Глибокої ночі вона відмовилася говорити через дуже погане самопочуття. Також зазначає, що її роздягали до нижньої білизни і фотографували з папером, на якому було написано ДТЕК і її персональні дані. Вже пізно вночі її посадили в машину і повезли в інше місце, в наручниках за спиною і з пакетом на голові. Весь цей час її принижували, ображали, ставлення до неї було нелюдське. Вона знаходилася у шоковому стані, оскільки не очікувала, що таке можливо в сучасному світі. Під час допитів пакет з голови не знімали, куртку ніхто їй розстібнути не дав, вона була одягнута, як для роботи на вулиці. Позивач зазначає, що задихалася від спеки і браку кисню, однак скаржитися боялася, за це могли побити. Допити в середньому тривали по 20 годин кожен. Таким чином події продовжувались до 09 лютого 2017 року: допити, побиття, приниження, погрози фізичною розправою. Після допитів позивача вивезли в наступне місце несвободи, яке знаходилося в приміщенні колишнього заводу "Ізоляція" - режимний об`єкт на території колишнього арт-центру, який в свою чергу розміщений в межах колишнього заводу. Умови тримання були не людські. У камері туалету не було, води не було. В туалет виводили два рази в день. Все було на розсуд охоронців. В якості туалету затримані використовували пластикову пляшку, від чого в камері стояв сморід. Годували два рази на добу: вранці і ввечері - 130 грам каші і 40 грам тушонки. В таких умовах позивача тримали до 21 березня 2017 року. 21 березня 2017 року її перевели до слідчого ізолятора м. Донецьк. Перевозили з пакетом на голові, в наручниках. В камері, в яку її помістили, були ліжка - нари зварені з металу; матраца практично не було, постільної білизни не дали, ковдра була вся в дірках. В камері була антисанітарія. Поряд знаходилася кухня, де готували їжу для обслуговуючого персоналу. В приміщенні була велика кількість тарганів. Перші дев`ять днів їжі їй не давали. До усіх фізичних знущань додавався постійний психологічний тиск, погрози й знущання. Позивача утримували по черзі різних камерах, умови утримання були не людські, каналізація в її камері та камері, яка була розташована над ними, не працювала, тому все заливалося в її камеру. Після численних допитів був суд. Позивача звинувачували в тому, що вона працює на спеціальні служби України. Вирок суду ДНР - 17 років позбавлення волі. Після винесення вироку судом ДНР Позивач знаходилась у СІЗО до звільнення. 27 грудня 2017 року позивач була звільнена з полону. Факт перебування позивача у полоні з 03 лютого 2017 року по 27 грудня 2017 року бойовиків незаконних збройних формувань також підтверджується довідкою, виданою штабом АТЦ при СБУ. Після полону позивача відправили у лікарню Феофанія на обстеження та лікування. В інтересах позивача була відправлена скарга до Європейського суду з прав людини у зв`язку із порушенням статей 3, 5, 6 Конвенції з прав людини та статті 1 Прототоколу 1 до Конвенції з прав людини. В провадженні слідчого відділу Селідівського відділення поліції Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області відкрито кримінальне провадження №12017050150000632 за ч. 2 ст. 146 КК України за фактом незаконного позбавлення волі позивача. Позивач зазначає,\~що відповідач\~з початку\~проведення АТО\~до 13\~березня 2017\~року (дата\~подання заяви\~до правоохоронних\~органів про\~вчинення злочину) не виконував своїх обов`язків, передбачених статтею 6 ЗУ «Про охорону праці»; не розробив інструкцій для працівників щодо порядку дій при обстрілах, загрозах від озброєних людей, не провів навчання та інструктажі, не дав працівникам вибір працювати в небезпечних умовах чи не виходити на роботу із збереженням заробітної платні; не було врегульовано питання стосовно охорони під проведення планових візитів до споживачів електричної енергії. Виконання посадових обов`язків здійснювалося в умовах, які загрожували її життю. За твердженням позивача, вона, як працівник відповідача та її колеги, не були належним чином проінформовані про небезпеку, про стратегію роботи установи, про можливі заходи по евакуації, за період з 2014 (день проголошення так званої днр) та 03.02.2017 (день затримання позивача) не було проведено загальних зборів працівників, не запропоновано змінити робоче місце, або взяти відпустку. На неодноразово подані нею службові записки та заяви стосовно того, хто відповідає за безпеку людей, яких відправляють на роботу до споживачів, вона не отримала жодної відповіді. Зазначає, що ігнорування її заяв, небажання відповідачем надати актуальну інформацію призвели до її незаконного затримання, жахливих наслідків, знущань, катувань, погіршення фізичного та психологічного стану, настання непоправних наслідків. Вказує, що неодноразово повідомляла керівництву ПАТ ДТЕК про погрози фізичною розправою та погрози зброєю при безпосереднім виконанні нею своїх посадових обов`язків. На думку Позивача, ПАТ ДТЕК приймало участь в приховуванні даних і перешкоджало отриманню інформації своїми працівниками. Позивач наголошує на тому, що в разі володіння нею актуальною, правдивою інформацією, вона мала б можливість прийняти для себе рішення, чи готова вона працювати в небезпечних для життя умовах та загрозах її безпеці. На її думку, існував прямий зв`язок між умовами, які склалися в місті Донецьк та існуючою на той момент небезпекою, з умовами виконання своїх безпосередніх обов`язків. Відтак, порушення права позивача на отримання інформації, спричинило безпосередню, серйозну і реальну загрозу для її життя та здоров`я. Знаходження позивача в полоні у сепаратистів, жорстоке поводження з нею з боку самопроголошених ополченців, призвели до появи негативних психосоматичних та емоційних змін, обумовили порушення фізичної та психоемоційної сфер існування особистості, які до теперішнього часу перешкоджають можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, спричинили моральні страждання. Відповідачем під час проведення АТО та під час створення та існування «самопроголошеної ДНР» не були створені належні, безпечні і здорові умови праці; не були переглянуті та доповнені інструкції з охорони праці; не були переглянуті та імплементовані заходи задля оцінки ризиків, яких не можна уникнути. Керівництво відповідача не забезпечило повне і вичерпне інформування працівників з питань охорони праці про можливі небезпечні ситуації. Ігнорування її заяв відповідачем призвело до її незаконного затримання; фізичного та психологічного катування, знущання, принизливого поводження із нею. Наслідками її незаконного затримання та позбавлення волі стало погіршення її фізичного здоров`я, виникнення низки захворювань. Шкідливих наслідків зазнав, також, її психологічний стан, травмована її психіка. Травмуючі знущання над нею протягом 11 місяців супроводжують її щодня у всіх життєвих обставинах. Пролонгований стрес перешкоджає діяти механізму успішної адаптації і веде до порушеного соціального функціонування. Психотравмуючі чинники, пов`язані не тільки з пережитим у полоні, але і з обставинами потрапляння в полон, а саме: захопленням під час виконання нею своїх робочих обов`язків, незабезпеченням своєчасної евакуації персоналу з боку керівництва відповідача, відсутністю інформування співробітників, їх захисту і будь-яких зусиль із звільнення з-за грат. Позивач зазначає, що в теперішній час вона не працює, оскільки має обмаль внутрішнього ресурсу знайти роботу, внаслідок отриманих психологічних травм, вести повноцінне соціальне життя. Вказані обставини викликають у неї постійний стрес внаслідок душевного болю. Згідно експертного висновку щодо спричиненої їй моральної шкоди, моральні страждання позивача є тривалими та такими, які триватимуть і надалі, тобто є невідновними, тобто триватимуть довічно; страждання позивача виникла, також, через загрози, очікування неминучого не лише з 03.02.2017 року по 27.12.2017 року, але і до вказаної події. Експерт, також, наголосила, що обставини справи та негативні наслідки у позивача знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку. Розмір моральної шкоди позивачем визначений 3\~000\~000 грн, який є справедливою та адекватною компенсацією заподіяних їй страждань. З урахуванням наведеного, просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 3\~000\~000 грн. 28.08.2020 року в суд надійшов відзив представника відповідача на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Заперечення обгрунтовані наступним. Розпорядженням КМУ № 1085-р від 07.11.2014 року м.Донецьк визнано населеним пунктом, в якому органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження. Відповідно до п.5 Постанови КМУ № 263 від 07.05.2015 року «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», товариством було здійснено розподіл кадрового та бухгалтерського обліку по контрольованій та неконтрольованій території. 13.03.2017 року за місцезнаходженням виробничих потужностей, адміністративних будівель та матеріально-технічних баз АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» невідомими особами були вчинені дії, які блокують діяльність підприємства захоплення майна та приміщень. За фактом втрати контролю над активами АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» 15.03.2017 року звернулося до правоохоронних органів, ДФС України та державних фондів та внесені до ЄРДР відповідні відомості за № 12017100000000153. 17.03.2017 року Товариством було видано наказ № 188а-ОД про припинення виробничої діяльності на неконтрольованій території в зв`язку із втратою контролю над майном. Вважає, що АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» є неналежним відповідачем по справі, оскільки відповідальність за шкоду, завдану внаслідок збройної агресії РФ, покладається на РФ відповідно до норм і принципів міжнародного права. Саме Російська Федерація як держава окупант несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Вважає, що умови праці, на які може впливати власник, та які є обов`язковим об`єктом реалізації безпечних умов праці, що напряму залежать від волі власника це: умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови. Товариством для працівників, які залишилися працювати на неконтрольованій території для запобігання травматизму були розроблені інструктажі та видані по підприємству відповідні накази. Після початку АТО в зоні проведення бойових дій, всім працівникам товариства було запропоновано переведення для роботи на підконтрольній Україні території. Всі працівники, які виявили таке бажання, були переведені для роботи в іншу, безпечну для життя та здоров`я, місцевість. Позивач, за твердженням представника відповідача, не бажала працювати на підконтрольній Україні території. При цьому вона не могла розуміти, наскільки небезпечно виконувати свої посадові обов`язки на території, де в будь-який момент можуть розпочатися бойові дії. Позивач самостійно прийняла рішення продовжувати працювати на неконтрольованій території. Твердження позивача про неодноразові звернення до керівництва з приводу погроз від абонентів не підтверджені. Затримання позивача та позбавлення її волі незаконним збройним формуванням «ДНР» є актом тероризму. Позбавлення її волі та отримання ушкоджень не пов`язане з діяльністю товариства. Обставини, за яких позивача було взято в заручники виходять за межі трудових та виробничих відносин та не залежать від волі товариства. Зазначає, що відсутній причинний зв`язок між діями товариства та шкодою, отриманою позивачем. Дії товариства не містять в собі обов`язкових складових правопорушення. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позову. 02.09.2020 року в суд надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що законом України «Про тимчасові заходи на період проведення АТО» не передбачено звільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати безпечні умови праці працівникам, що працюють або працювали на непідконтрольній території. До 13.03.2017 року відповідач здійснював контроль над своїм майном і здійснював діяльністю. Таким чином, на момент її незаконного затримання, відповідач контролював здійснення своєї господарської діяльності. Крім того, під час розгляду справи № 234/16887/18 відповідач повідомляв суд про відсутність документації з охорони праці, оскільки вони знаходяться на непідконтрольній території, тому надання таких документів під час розгляду судом даної справи викликає сумнів в їх достовірності. Позивач зазначає, що відповідачем не надані докази, що вона проходила інструктаж, отримувала інструкції, була ознайомлена із засобами захисту та іншими документами щодо її безпеки під час виконання професійних обов`язків. Відповідачем не надано доказів того, що дані накази та інструкції існували на момент її роботи в м.Донецьк протягом 2014-2017р.р. Вважає, що саме АТ «ДТЕК Донецькобленерго» є належним відповідачем по справі, оскільки саме на роботодавця (власника або уповноваженого ним орган) покладається обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Зазначає, що відповідач безпідставно прирівнює її до військовослужбовця, оскільки вона не є військовослужбовцем в розумінні п.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідач з початку проведення АТО і до 13.03.2017р. не розробив інструкцій для працівників щодо порядку дій при обстрілах, загрозах, не виконував своїх обов`язків, передбачених ст.6 Закону України «Про охорону праці» - не провів навчання та інструктажі, не дав працівникам вибір працювати в небезпечних умовах чи не виходити на роботу із збереженням зарплати. До 13 березня 2017 року відповідач контролював робочий процес при здійсненні господарської діяльності та міг реалізувати право своїх працівників на безпечні та здорові умови праці. В справі 234/16887/18 встановлено, що на момент потрапляння в полон вона перебували у трудових відносинах з АТ «ДТЕК Донецькі електромережі», працювала на посаді електромонтера по експлуатації електролічильників, та разом з іншими 2995 співробітниками підприємства виконувала свої щоденні функціональні обов`язки на тимчасово непідконтрольній території. Позивач зазначає, що в постанові КМУ № 263 від 07.05.2015 року «Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» не вказано, що підприємства, які одночасно провадять діяльність на контрольованій та неконтрольованій території, ведуть окремий бухгалтерський облік господарської діяльності на неконтрольованій та контрольованій території не мають виконувати вимоги законодавства України щодо охорони праці. Відповідачем не надані докази, що вона не бажала працювати на підконтрольній території. Представником відповідача, в обгрунтування своїх заперечень, надані накази за липень 2016 року про переведення 8-х працівників. При цьому, в підтвердження їхньої реальної згоди не надані письмові заяви вказаних працівників із згодою на переведення. Відповідно до вимог діючого законодавства, в обов`язки відповідача входив перегляд та актуалізація вже існуючих інструкцій з охорони праці та розробка і затвердження положень, інструкцій, інших актів з охорони праці, що діють у межах підприємства, та встановлюють правила виконання робіт і поведінки працівників на території підприємства, у виробничих приміщеннях, на будівельних майданчиках, робочих місцях відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці. Роботодавець повинен забезпечувати повною і вичерпною інформацією працівників та їх уповноважених представників з питань охорони праці про можливі небезпечні ситуації, про вжиті заходи для їх запобігання або їх ліквідації та про дії працівників у аварійних ситуаціях. Зазначає, що відповідач ігнорував усі наявні небезпеки, не намагався їх унеможливити для своїх працівників, ймовірно приховував дані, перешкоджав отриманню інформації своїми працівниками. Вважає, що існує прямий зв`язок між захопленням та злочинною бездіяльністю відповідача. А саме порушення вимог національного та міжнародного законодавства щодо охорони праці. Вказане призвело до того, що працівники відповідача, не володіючи актуальною інформацією, не будучі ознайомлені з інструкціями, положеннями, розпорядженнями, іншими внутрішніми документами підприємства приходили на роботу, виконували свої обов`язки в м.Донецьк, користувалися посвідченнями з українською символікою, не були ознайомлені з дорожніми картами як діяти при обстрілах, при погрозах, при незаконному затриманні, при обшуках тощо. Відповідачем в обгрунтування своїх заперечень не наданий журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці з її підписом, журнал обліку видачі інструкцій з охорони праці на підприємстві з її підписом, хоча суду надані відповідні накази. 17.09.2020 року в суд надійшли заперечення відповідача проти відповіді на відзив. Представник відповідача наголосив на тому, що контроль над господарською діяльністю товариства на неконтрольованій території відбувався у межах наявних можливостей, які диктували постійно змінювані обставини, що нав`язані окупаційною владою. Указ Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 не містить зобов`язань для роботодавців з будь-яких питань про охорону праці та необхідності внесення будь-яких змін до інструкцій з охорони праці. Площина застосування вимог з охорони праці не стосується питань забезпечення охорони правопорядку, безпеки громадян та територіальної цілісності. Предметом регулювання вимог з охорони праці є безпосередній виробничий процес. Відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні та її громадянам внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на останню відповідно до принципів і норм міжнародного права. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях проти відповідні на відзив. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Вислухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з частинами першою, другою\~статті 153 Кодексу законів про працю України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У\~статті 173 КЗпП України\~закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. З цією метою роботодавець забезпечує функціонування системи управління охороною праці, а саме: створює відповідні служби і призначає посадових осіб, які забезпечують вирішення конкретних питань охорони праці, затверджує інструкції про їх обов`язки, права та відповідальність за виконання покладених на них функцій, а також контролює їх додержання; розробляє за участю сторін колективного договору і реалізує комплексні заходи для досягнення встановлених нормативів та підвищення існуючого рівня охорони праці; забезпечує виконання необхідних профілактичних заходів відповідно до обставин, що змінюються; впроваджує прогресивні технології, досягнення науки і техніки, засоби механізації та автоматизації виробництва, вимоги ергономіки, позитивний досвід з охорони праці тощо; забезпечує належне утримання будівель і споруд, виробничого обладнання та устаткування, моніторинг за їх технічним станом; забезпечує усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, та здійснення профілактичних заходів, визначених комісіями за підсумками розслідування цих причин; організовує проведення аудиту охорони праці, лабораторних досліджень умов праці, оцінку технічного стану виробничого обладнання та устаткування, атестацій робочих місць на відповідність нормативно-правовим актам з охорони праці в порядку і строки, що визначаються законодавством, та за їх підсумками вживає заходів до усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я виробничих факторів; розробляє і затверджує положення, інструкції, інші акти з охорони праці, що діють у межах підприємства (далі - акти підприємства), та встановлюють правила виконання робіт і поведінки працівників на території підприємства, у виробничих приміщеннях, на будівельних майданчиках, робочих місцях відповідно до нормативно-правових актів з охорони праці, забезпечує безоплатно працівників нормативно-правовими актами та актами підприємства з охорони праці; здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці; організовує пропаганду безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці; вживає термінових\~заходів для\~допомоги потерпілим,\~залучає за\~необхідності професійні\~аварійно-рятувальні\~формування у\~разі виникнення\~на підприємстві\~аварій та\~нещасних випадків. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Вимоги щодо організації та забезпечення безпеки на робочих місцях закріплено наказом МНС України № 67 від 25.01.2012 року. Так, згідно п.2.1 вказаного наказу на підприємстві повинні бути створені для кожного працівника здорові і безпечні умови праці. При цьому необхідно дотримуватись таких основних принципів запобігання небезпекам: виключення небезпек, якщо це є можливим і реальним; обмеження небезпек, яких уникнути неможливо; усунення небезпек у їх першоджерелах, виключення або максимальне обмеження впливу небезпечних і шкідливих виробничих чинників; забезпечення пріоритету колективних засобів захисту над індивідуальними; врахування людського фактора, зокрема під час вибору засобів виробництва, технології, організації праці, устатковання робочих місць тощо. Згідно п.2.2 Наказу - працівники мають бути проінформовані та проінструктовані щодо дій, необхідних у разі виникнення на підприємстві аварійних ситуацій, пов`язаних з безпосередньою загрозою для їх життя і здоров`я, та про вжиті або такі, що мають бути вжитими, запобіжні і захисні заходи. Роботодавець забезпечує повну і вичерпну інформацію працівників та їх уповноважених представників з питань охорони праці про можливі небезпечні ситуації, про вжиті заходи для їх запобігання або їх ліквідації та про дії працівників у аварійних ситуаціях. Для забезпечення належного виконання цих заходів роботодавець призначає відповідальних осіб, забезпечує їх підготовку і спорядження відповідно до небезпечності виробництва, масштабів і специфіки підприємства. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що з 2006 року позивач працювала електромонтером в ПАТ «ДТЕК Донецькі електромережі» та продовжувала працювати на посаді на непідконтрольній території. \~ \~ \~ \~03.02.2017 року її затримали представники незаконних збройних формувань. Після цього вона утримувалася у СІЗО м. Донецька та перебувала у полоні по день її звільнення 27 грудня 2017 року. Вироком суду квазіреспубліки «ДНР» її було засуджено до 17 років позбавлення волі. \~ \~ \~ \~Згідно повідомлень Штабу Антитерористичного центру при СБУ від 16.01.2018 року та від 20.11.2019 року, [PERSON] 03.02.2017 року потрапила у заручники до незаконних збройних формувань в районі проведення АТО та була визволена 27.12.2017 року. \~ \~ \~ \~Згідно повідомлення СУ ГУПН в Донецькій області від 20.03.2018 року № 2221/20/02-2018 та Витягу з ЄРДР, в провадженні Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження № 12017050150000632 від 06.03.2017 року за ч.2 ст.146 КК України, за фактом незаконного позбавлення волі [PERSON] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до нотаріально засвідчених заява [PERSON] та [PERSON] , які перебували, разом із позивачем, у полоні незаконних збройних формувань в районі проведення АТО, позивач мала незадовільний стан здоров`я, умови їх тримання в СІЗО були нелюдські. \~ \~ \~ \~Факт незадовільного стану фізичного здоров`я позивача [PERSON] підтверджується випискою з історії хвороби № 5889/2 КЛ «Феофанія», діагностичними заключеннями від 29.12.2017 року, 30.12.2017 року, 15.01.2018 року. \~ \~ \~ \~Згідно довідки ГО «Блакитний птах» від 06.09.2019 року, [PERSON] отримує психологічний супровід адаптації та подолання наслідків катування та полону з 15.01.2018 року по теперішній час. \~ \~ \~ \~Згідно висновку психологічного дослідження «Selev Consulting Group» від 12.05.2020 року була визначена тривалість та глибина моральних страждань у зв`язку із перенесеними фізичними та психологічними стражданнями. Так, експерт прийшов до висновку, що відновити психологічне благополуччя [PERSON] можливо лише справедливою та адекватною компенсацією спричинених їй страждань. Оскільки жодна сума принципово не може компенсувати спричинені страждання такого ступеню, сума, яку просить [PERSON] є психологічно адекватною та справедливою. \~ \~ \~ \~За твердженням позивача, 03.02.2017 року в офісі ДТЕК по вул. Складська, 16 в м. Донецьк вона отримала завдання на виконання робіт у Пролетарському районі, підписала журнал інструктажу та журнал видачі завдання в офісі ДТЕК, після чого вирішила зайти до головного офісу ДТЕК по вул. Постишева, 99 з приводу її звернень до керівництва компанії про неналежні умови праці робітників в умовах бойових дій. Однак, по дорозі її затримали представники незаконних збройних формувань. Доказів факту отримання завдання позивачем суду не надано. \~ \~ \~ \~Відповідачем в обгрунтування своєї позиції щодо вжиття товариством всіх можливих, в умовах озброєного конфлікту заходів забезпечення безпеки працівників, надані: наказ № 289-ОД від 08.05.2015 року про організацію діяльності на непідконтрольній території щодо проведення розподілу бухгалтерських операцій, кадрового обліку на контрольованій та неконтрольованій територіях; заяву відповідача від 16.03.2017 року про вчинення кримінального правопорушення незаконного блокування невідомими особами діяльності підприємства та відсутність можливості забезпечувати безпеку життя та здоров`я співробітників; витяг з ЄДРД від 18.03.2017 року у кримінальному провадженні № 12017100000000150 за вказаною заявою; лист ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» від 17.03.2017 року № 01/1723/ис, яким товариство повідомило відповідні державні установи про втрату контролю над здійсненням господарської діяльності на неконтрольованій території; наказ № 188а-ОД від 17.03.2017 року про припинення виробничої діяльності підприємства із використанням майна ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», над яким втрачений контроль з 13.03.2017 року; наказ № 690-к від 11.07.2016 року про переведення [PERSON] на контрольовану територію з підписом про ознайомлення; наказ № 685-к від 20.07.2016 року про переведення працівників; наказ № 648-ОД від 17.09.2014 року про введення в дію конспекту цільового інструктажу та пам`ятки з питань дотримання заходів безпеки та поведінки в зоні бойових дій; додаток № 1 до вказаного наказу пам`ятка; додаток № 2 до вказаного наказу конспект цільового інструктажу; наказ № 105-ОД від 25.02.2015 року Про Правила взаємодії та комунікації між керівником та підлеглими в разі обстрілів; додаток № 1 до наказу Правила взаємодії; наказ № 583-ОД від 18.09.2015 року Про введення в дію карток ризиків з додатками; лист ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» від 19.12.2014 року № 14-20/646 щодо необхідності проведення з робітниками інструктажу про дотримання заходів безпеки з додатком. \~ \~ \~ \~Суд вважає вказані письмові докази підтверджують доводи представника відповідача щодо вжиття товариством заходів, в умовах озброєного конфлікту, щодо інформування працівників про умови праці на неконтрольованій території та можливість переведення, за наявності відповідного волевиявлення працівника, на контрольовану територію. При цьому суд не приймає доводи представника позивача щодо вибірковості наданих доказів та їх відсутність під час розгляду іншої цивільної справи, оскільки факт втрати товариством майна і документації підтверджується заявою про вчинення кримінального правопорушення та витягом з ЄРДР. Доводи щодо вибірковості доказів є припущенням представника позивача. \~ \~ \~ \~При цьому суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо наявності у позивача статусу військовослужбовця, оскільки таке твердження суперечить положенням Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до ст.237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. \~ \~ \~ \~Згідно Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року № 4, - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду, передбачає наявність умов і підстав її настання, яких на практиці налічується чотири. Першою умовою настання такої відповідальності необхідно виокремити вину, адже вина роботодавця є не тільки обов`язковою суб`єктивною ознакою, а й важливою соціальною категорією, зміст якої визначають характер і тяжкість протиправного діяння роботодавця. Вина може розумітися як ставлення роботодавця до здійснюваного порушення трудових прав працівника, можливість оцінити відповідність своєї поведінки нормам трудового законодавства, у тому числі й положенням щодо охорони праці. А при заподіянні працівникові моральної шкоди вона має подвійне значення: за наявності вини настає відповідальність за заподіяну працівникові моральну шкоду, а її форма і ступінь впливають на визначення розміру відшкодування. Другою умовою, за якої настає така відповідальність і, відповідно, обов`язок роботодавця відшкодувати моральну шкоду, є факт порушення роботодавцем законних трудових прав особи. Заподіяння моральної шкоди це наявність факту порушення трудових прав працівника, що призводить до негативних змін у його житті внаслідок усвідомлення факту їх порушення та викликає у нього душевні, психічні або фізичні страждання. При встановленні факту заподіяння моральної шкоди необхідно керуватися критеріями загальнолюдських цінностей: честь, гідність, авторитет, трудова репутація. Різниця між даними критеріями полягає лише в суб`єктивному чи об`єктивному підході при їх оцінці: якщо мається на увазі об`єктивна оцінка людини йдеться про честь, моральні якості й етичні принципи особистості; гарна, незаплямована репутація, добре ім`я; соціальна оцінка особистості, що формується у процесі суспільного життя, діяльності й спілкування людей з таких об`єктивних показників, як вчинки, погляди, інші явища суспільного життя. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Третьою умовою, з якою пов`язане настання відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, є протиправність дій роботодавця. Так, на роботодавця покладається активний (вчинення певних дій, передбачених чинним трудовим законодавством) і пасивний обов`язок (не порушувати трудові права працівників). Протиправність діяння заподіювача моральної шкоди (роботодавця) полягає в невиконанні ним своїх обов`язків щодо забезпечення законних трудових прав працівника, а також у порушенні ним законних трудових прав працівника, якщо це порушення призводить до душевних, психічних або фізичних страждань останнього. Крім того, трудове законодавство містить норми, які надають учасникам трудових правовідносин можливість врегулювати свої відносини шляхом укладення трудового договору. А тому, протиправною можна вважати поведінку роботодавця, пов`язану з невиконанням ним юридичних обов`язків, передбачених трудовим законодавством чи умовами трудового договору. Четвертою й обов`язковою, умовою настання відповідальності за заподіяну працівникові моральну шкоду є причинний зв`язок протиправної поведінки роботодавця і моральної шкоди, що настала, де протиправність виступає причиною, а моральна шкода наслідком. Відсутність причинного зв`язку означає, що моральна шкода заподіяна не поведінкою роботодавця, а іншими причинами. Таким чином, лише наявність усіх чотирьох вищезазначених умов є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Тоді як відсутність хоча б однієї з них свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог. Так, суд вважає, що позивачем доведений факт заподіяння їй моральної шкоди через перебування у полоні незаконного збройного формування. Разом із тим, сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння відповідачем та наявного причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками. Беззаперечних доказів вини роботодавця у спричиненні позивачу моральної шкоди та причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками у вигляді шкоди в судовому засіданні не здобуто. Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженої Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII). У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (стаття 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Здійснення юрисдикції над територією є необхідною умовою для того, щоб держава могла нести відповідальність за дії або бездіяльність, які їй можна приписувати, що породжують твердження про порушення прав і свобод. В той же час зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають повністю і в умовах збройного конфлікту, і у випадку втрати контролю над частиною власної території. Правові висновки щодо застосування положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 21 Кодексу цивільного захисту України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди, завданої при проведенні антитерористичної операції викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19. В Резолюції Парламентської Асамблеї Європи від 25 червня 2015 року визнається, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. З урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку, що діями військових формувань Російської Федерації була створена реальна загроза життю та здоров`ю позивача, та, як наслідок, спричинена моральна шкода. Враховуючи, що порушення прав позивача відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, відповідно до приписів ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, Російська Федерація не може посилатися на імунітет при розгляді цієї справи у судах України. Частиною 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. У ст.17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІV наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі «Федіна проти України» (заява №17185/02), стаття 3 Конвенції до цього розглядалась у численних схожих справах проти Туреччини, у яких заявники скаржились, що вони зазнали нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження у зв`язку зі смертю або зникненням їх близьких родичів. Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1923-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як наслідок, Україною у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-УІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом абз.2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року № 254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими, входить також місто Донецьк Донецької області. Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VІІІ законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Президент України своїм Указом від 24.09.2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09.04.2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Згідно зі ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що закріплено державою на законодавчому рівні. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч.3 ст.82 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ від 16.08.2017 року по справі №761/9437/15-ц. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями, що не потребує додаткового доказування. У відповідності до статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. \~ \~ \~ \~Положення преамбули та статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Підсумовуючи наведені вище аргументи, суд доходить висновку, що Російська Федерація не наділена імунітетом під час розгляду цієї справи в національних судах України, а отже, користується тими самими правами, що й інші учасники судового розгляду. З огляду на вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що моральна шкода спричинена позивачу перебуванням у полоні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, у зв`язку із чим, саме остання є належним відповідачем по справі. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно з ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, враховуючи те, що представником позивача не наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача у завданні моральної шкоди внаслідок незаконного затримання та перебування у полоні та причинного зв`язку між діями відповідача та заподіянням позивачу моральної шкоди, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. В порядку ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed