Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

02.03.2021 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про захист прав споживачів до відповідача ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» . Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 06.05.2021 року. 05.05.2021 року від відповідача надійшо відзив на позовну заяву. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось в відповідно до положень ст. 247 ЦПК україни Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 0549-8915 від 27.11.2020 року В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: 27.11.2020 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно якого Кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити нараховані Кредитодавцем комісію та проценти за користування кредитом. Строк кредитного договору складає 14 днів. Згідно п. 3 Кредитного договору, термін платежу 10.12.2020 року сума 10 000 грн,. нараховані проценти 2 800, разом до сплати 12 80000 грн. Вважає, що при укладенні вищевказаного договору були порушені її справа як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим, нею в досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припиненя порушень з боку відповідача, проте її вимоги були залишені без задоволення. Так перед укладенням договору відповідач повинен був повідомити її у письмовій формі про обставини, зазначені в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Проте фактично працівники відповідача при видачі кредитних коштів не ознайомили її з умовами кредитування та ризиками, передбаченими ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Їй не були надані Правила надання споживчих кредитів та з їх текстом вона ознайомлена не була, а ознайомилась з ними випадкова на веб-сайті відповідача. Крім того в порушення норм, встановлених п.8. 9 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків» кредитний договір укладено без визначення порядку його припинення. Договір не містить умов відповідальності відповідача. В порушення абз.5, 11 п. 2. ст. 8 ЗУ «Про обробку персональних даних» відповідач не повідомив їй про умови та строки обробки її персональних даних. З аналізу умов Кредитного договору та Правил вбачається, що надана нею згода на обробку персональних даних є безстроковою та безвідкличною. Всі вищевказані порушення мають наслідком визнання договору недійсним, що й стало підставою зврення до суду. В судове засідання позивачка не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився , подавши заяву про розгляд справи у його відсутність та відзив на позовну заву, згідно якого просив відмовити у задовленні позовних вимог за їх безпідставністю, оскільки ТОВ«УКР КРЕДИТ ФІНАНС» є фінансовою компанією, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг, щодо надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ІК № 116 від 01.08.2013 року та ліцензії на продовження фінансової діяльності з надання фінансових послуг, виданої Національною комісією, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг. Порядок укладення кредитного договору між сторонами здійснюється у відповідності до ЗУ «Про електронну комерцію» відповідно до якого і був укладений договір між сторонами. Всі істотні умови містяться у заявці та оферті, з якою позивач ознайомилась та до якої відповідач забезпечив безперешкодний доступ, тому твердження позивача, що їй не була надана інформація, необхідна для укладення договору є недостовірними. До того позивачем на сайті відповідача створений особистий кабінет, заповнено заявку на отримання кредиту, надано підтвердження ознайомлення з офертою відповідача. Вся актуальна інформація щодо діючої угоди постійно доступна в особистому кабінеті Позивача на сайті відповідача. Договір підписаний за допомогою електронного підпису позивача. При укладені договору відповідач надав, а позивач отримала всю потрібну інформацію щодо укладення договору, передбачену чинним законодавством. При укладанні договору позивачка надала згоду на обробку її персональних даних та була повідомлена про всі її права. Згода на обробку персональних даних розміщена на сайті відповідача, зокрема містить мету обробки: виконання кредитного договору, пропозиції продуктів і послуг Кредитодавця, надання знижок і пільгових умов надання кредитів, обслуговування позичальників та осіб, що подають заявку на отримання кредитів, просування послуг кредитодавця. Відповідно відповідач згідно до ст. 11 ЗУ « Про захист персональних даних» не тільки може, а і зобов`язаний обробляти персональні дані позивача до моменту припинення договірних відносин. Крім того даним законом передбачено право суб`єкта персональних даних на відкликання згоди на обробку персональних даних. Тому відсутні будь-які підстави для визнання укладеного кредитного договору недійсним. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідноси. Так, судом встановлено, що 27.11.2020 року між сторонами було укладено кредитний договір № 0549-8915, що позивачем не заперечується. Відповідно до п. 1 Кредитного договору Кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотност, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити нараховані Кредитодавцем Комісію та проценти за користування кредитом. Строк кредитного договору складає 14 днів. Згідно п. 3 Кредитного договору термін платежу 10.12.2020 року сума 10 000 грн,. нараховані проценти 2 800, разом до сплати 12 80000 грн. що підтверджується копією кредитного договору, Позивач просить визнати недійсним зазначений договір, як такий, укладений в результаті неповідомлення її про всі істотні і умови договору та укладений в результаті використання нечесної підприємницької практики та з порушенням норм ЗУ «Про захист персоналних даних». Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що оспорюваний позивачем договір був укладений відповідно до положень ЗУ «Про споживче кредитування» та ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1.ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» - договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до абз.1,2 ч.1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» - Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Відповідно до ч.1,3,4,5,6, ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» - Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: -надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; -вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» - Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1,2.3 ст. 207 ЦК України - Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Статтею 12 ЗУ «Про споживче кредитування» регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Судом встановлено, що позивач через створений нею особистий кабінет на веб-сайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала для себе зручними, та пітвердила умови отримання кредиту. Також підписала договір та паспорт споживчого кредиту електронним підписом одноразовим ідентифікатором (номер пароля) А445, про що зазначено в копії договору та копії паспорту споживчого кредиту. Таким чином позивачка за допомогою одноразового ідентифікатора, відправленого відповідачу належним чином відповідно до ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про електронну комерцію» ідентифікувалася в інформаційній системі кредитора - особистому кабінеті, де підписала договір, що підтверджується, копією оспорюваного договору та копією паспорту споживчого кредиту, які містять підпис позивача. Відповідно встановлено, що позивачка прийняла пропозицію укласти договір про надання позики, підписала договір з використанням одноразового ідентифікатора та уклала договір у належній формі . На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що договір між сторонами відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047, 1055 ЦК України, оскільки вчинений у письмовій формі та підписаний уповноваженими особами. Та підстав для визнання оспорюваного кредитного договору з підстав його не підписання та укладення з порушенням встановленої законом письмової форми не вбачає. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач вказує, як на підставу визнання кредитного договору недійсним, ненадання їй повної та достовірної інформація про істотні умови договору. Проте дані твердження позивача спростовуються зазначеними вище положеннями ЗУ « Про електронну комерцію» щодо прийняття пропозиції, а даними зазначеними в паспорті споживчого кредиту, підписаного позивачем, згідно якого позивачка підтвердила свою згоду на укладання кредитного договору на умовах, які містяться у зазначеній оферті. Також підтвердила отримання всіх необхідних пояснень для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуатуції. В розділі 16, укладеного між сторонами договору, зазначається, що позичальник підтверджує, що до укладення договору уважно ознайомився з текстом Кредитного договору та Правилами. А також отримала від Кредитодавця Інформацію, надання якої передбачано чинним законодавством України, зокрема ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», що забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язуання її придбання. Таким чином, судом встановлено, що позивачка була ознайомлена з умовами укладеного договору та підписавши договір за допомогою одноразового ідентифікатора повністю схвалила їх. Посилання позивача на юридичну необізнаність, обмеження часу для детального ознайомлення з умовами укладеного договору, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки якщо позивачка не розуміла певних умов договору могла відмовитись від його укладення взагалі, або до отримання необхідної консультації. Крім того відповідно до абзацу 2 ч.12 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» - Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Зважаючи на те, що факт обману має довести позивач, як підставу визнання кредитного договору недійсним, суд вважає, що позивачем цей факт належним чином доведено не було. Позивач будь-якими належними доказами не довела, що при укладенні кредитного договору їй була надана неповна чи недостовірна інформація щодо умов укладеного договору, що вона зверталась до відповідача з письмовим повідомленням про приведення договору у відповідність із зазначеною інформацією, чи про зміну укладеного договору. Тому підстав для визаннян недійсним укладеного договору і за цією підставою суд не вбачає. Крім того, як на підставу визнання укладеного кредитного договору недійсним, позивачка посилається на те, що при у кладенні договору бли порушені норми ЗУ «Про захист персональних даних» Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про захист персональних даих» -Використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист персональних даних» -Підставами для обробки персональних даних є: 1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних;2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень;3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних;4) захист життєво важливих інтересів суб`єкта персональних даних;5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом; 6) необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси. Укладаючи оспорюваний правочин позивачка надала відповідачеві свої персональні дані, які були необхідні для його укладення і які зазначені в укладеному правочині та паспорті споживчого кредиту. Доказів недобросовісного використання персоальних даних позивача, їх поширення третім особам, суду не надано. Крім того, порушення обробки персональних даних, неналежне їх використання не має наслідком визнання недійсним укладеного договору (правочин). Посилання позивача на те, що договір між нею та відповідачем, укладений з використанням нечесної підприємницької практики та з порушенням положень ЗУ «Про захист прав споживачів» також суд вважає безпідставним. Оскільки, аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики і в цій статті наведено перелік випадків, в яких підприємницька діяльність може бути визнана нечесною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За ч. 2, 3ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару ; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Як вже зазначалось вище позивачем не надано жодного доказу про те, що оспорюваний кредитний договір вчинений нею в результаті обману її відповідачем та із застосуванням нечесної підприємницької діяльності. В свою чергу, якщо певні умови не влаштовували позивачку, чи викликали у неї сумнів, остання мала можливість відмовитись від його підписання, провести консультації з юридично обізнанами особами і лише потім вирішити питання щодо укладення вказаного договору. При цьому виходячи з правових позицій Верховного Суду України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав для недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Позивачка прохаючи визнати недійсним укладений кредитний договір не зазначає в чому було порушене її право, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення. Оскільки позивачка не заперечує факту укладення договору та отримання кредитних коштів. Таким чином відповідач виконав взяті на себе зобов`язання, забезпечивши позивача кредитними коштами, які вона бажала отримати. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» та судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати по рогляду справи у відповідності до положень ст.141 ЦПК України відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed