Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

До Березівського районного суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовними вимогами до Березівської міської об`єднаної територіальної громади Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю. Позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житлові будинки з господарськими будівлями , які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 09.07.1946 року його бабуся - [PERSON] придбала у громадянина - [PERSON] будинок, який розташовувався на присадибній земельній ділянці площею 150 кв м за адресою: [ADDRESS] (в подальшому змінено на Чкалова 15). [INFO] [PERSON] померла. У вказаному будинку також були зареєстровані та проживали: батько позивача - [PERSON] , який помер [INFO] , мати - [PERSON] , яка померла [INFO] та тітка - [PERSON] яка також померла [INFO] . Після смерті свого батька - [PERSON] , позивач через Березівську державну нотаріальну контору оформив частину житлового будинку в розмірі 1/3 частини. 06.02.1997 року на підставі Рішення виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області народних депутатів Одеської області позивачу було передано в особисту власність земельну ділянку площею 360 кв м за адресою: [ADDRESS] . В жовтні 2016 року він звернувся до державного натаріуса Березівської державної нотаріальної контори з питання оформлення його спадкових прав на вказані житлові будинки, але 03.06.2017 року за вих №659/01-16 він отримав від нотаріуса письмове роз`яснення відповідно до якого йому відмовлено в заведені спадкових справ , а також у видачі свідоцтва про право на спадщину. . На сьогодні позивач не має можливості вільно розпоряджатися даним житловим будинком, але вважає, що у нього є всі законні підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю. З цих підстав він звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до наказу №5-од про організацією Березівського районного суду Одеської області на час дії карантину ( з подальшими змінами), постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з відповідними змінами), Постанови КМУ №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( з подальшими змінам) та відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12.03.2020 року до 31.12.2020 року на усій території України карантин. Згідно з рекомендаціями МОЗ України громадянам серед інших заходів запропоновано залишатися вдома, тримати дистанцію, дбати про власну безпеку. Справа неодноразово відкладалась у зв`язку з оголошенням карантину на території України. Ухвалою суду від 28.09.2020 року справу призначено до судового розгляду на 01.12.2020 року. Позивач разом зі своїм представником у судове засідання 01.12.2020 року не з`явилися. Подали до суду заяву про слухання справи у їх відсутності, на позовних вимогах наполягають та просять їх задовольнити. Представник Березівської міської ради об`єднаної територіальної громади Одеської області у судове засідання 01.12.2020 року також не з`явився. Водночас, 01.12.2020 року подав заяву про розгляд справи за їх відсутності та проти позову не заперечують. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд вважає зазначити, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Згідно зі ст. 12 ЦПК України «Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін». Згідно зі ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках». Крім того згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Суд вважає зазначити, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет, підставу (інше) позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу. Як вбачається з позовної заяви, що на даний час позивач користується та обслуговує житлові будинки за адресою: [ADDRESS] . Офіційно прийняти спадщину позивач на даний час не може - оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності на вищевказані житлові будинки. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним». Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України «Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.». Частиною 4 ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що «право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду». Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до розяснень, викладених у п. п. 9. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 Цивільного кодексу України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. Спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Обєктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь-якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа володільця. Позивач знав про те, що не володіє житловими будинками за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності, та за власною ініціативою користувався, обслуговував та утримував в належному стані вказані будинки. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України «право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів». Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на положення ст. 344 Цивільного кодексу України та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», «набуття права власності на чуже майно за набувальною давністю здійснюється за умови, що майно, яке опинилося у володінні особи, є об`єктивно чужим, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років». Позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. Таким чином, добросовісність позивача на зазначений ним як початковий момент заволодіння вищезазначеним майном була відсутня. Оскільки, позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на вказану нерухомість, а тому вказане виключає добросовісність заволодіння вказаним майном. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що право власності за набувальною давністю може бути набуте за рішенням суду при умові, що майно перебуває у особи, яка заволоділа чужим майном поза договірними відносинами та поза волею власника цього майна. Доводи позивача в обґрунтування позову зазначені у позовній заяві, спростовуються висновками суду, суперечать нормам чинного цивільного законодавства, на які посилається позивач, та спрямовані на порушення конституційних прав інших осіб. Норми ст. 344 Цивільного кодексу України не розповсюджуються на дані правовідносии та підстав для її застосування у даному випадку немає, а тому позов задоволенню не підлягає. Крім того, суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду щодо умов набуття права власності за набувальною давністю, що відображено у відповідній постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18),в якому вказується, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed