Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до інформаційної довідки № 97066591 від 12.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 08.06.2016 року квартири [ADDRESS]. Відповідно до тієї ж довідки ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2016 року у справі № 757/60704/16-к було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] на підставі клопотання Головного слідчого управління Національної поліції України у зв'язку з здійсненням досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12015100010006084, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.06.2015 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч.2 ст. 361 КК України. Позивач зазначає, що зазначений договір є недійсним з тих підстав, що він суперечить нормам чинного законодавства. Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь позивача борг в розмірі 411480, 00 грн. Під час розгляду вищезазначеної справи ухвалою суду від 20.07.2012 року задоволено заяву [PERSON], з метою забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS], що належала відповідачу. Рішення суду набрало законної сили та на його виконання судом видано виконавчий лист, державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Відповідно до постанови про арешт ВДВС Деснянського районного управління юстиції в м. Києві від 10.06.2014 року наклав арешт на нерухоме майно боржника [PERSON] Постановою державного виконавця від 15.05.2015 року виконавче провадження по виконанню зазначеного рішення закінчено у зв'язку з його виконанням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2015 року у справі № 2зз/754/25/15 заходи забезпечення, вжиті судом, скасовано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року було задоволено позов [PERSON], стягнуто з [PERSON] за договором позики від 25.10.2011 року борг у розмірі 568620, 00 грн. та судові витрати. На підставі зазначеного рішення державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця від 08.06.2015 року накладено арешт на майно боржника [PERSON] в межах суми боргу, державним реєстратором в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження. Приватним нотаріусом КМНО Донченко О.О. на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва у справі № 478/1898/15 ц від 02.06.2015 року знято арешт з майна, що належить відповідачу. Разом з тим в провадженні Деснянського районного суду м. Києва справа № 478/1898/15ц не перебувала, ухвала про скасування заходів забезпечення позову не приймалась. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 39014051 від 12.06.2015 року квартиру [ADDRESS] боржник [PERSON] продав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2015 року. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. Укладення зазначеної угоди між сторонами стало можливе тільки при припиненні щодо цього об'єкта нерухомості всіх обтяжень. Дії як продавця [PERSON] та покупця [PERSON] являються шахрайськими і вчинені з метою виключення платоспроможності боржника та виведення майна з власності відповідача. Посилаючись на викладене та норми чинного законодавства, позивач просить суд позов задовольнити, визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] серія та номер 458 від 04.06.2015 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І.; визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] серія та номер 296 від 08.06.2016 року, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 11.04.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що повідомлення Позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав не відповідає дійсності та є відвертою спробою ввести суд в оману. У провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувала справа № 754/9269/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій Л.І., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Донченко О.О., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Предмет позовних вимог у справі № 754/9269/15-ц, в якій рішення суду вже набрало законної сили, є повністю ідентичним першій вимозі [PERSON] у справі, що наразі розглядається, а саме «визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] серія та номер 458 від 04.06.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І.». Останній перегляд справи № 754/9269/15-ц, в якій рішення суду вже набрало законної сили, відбувся 12.07.2017 року. Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відхилено касаційну скаргу [PERSON], яка була подана його адвокатом Ковезою А.І., оскільки докази та обставини, на які посилався заявник у касаційній скарзі, спростовувались матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребували, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. Як вбачається з рішення суду у справі №754/9269/15-ц та позовних заяв у справах № 754/2450/18 та № 754/9269/15-ц, Позивачем повністю скопійовано зміст позовної заяви, яка перебувала на розгляді в Деснянському районному суді міста Києва у справі № 754/9269/15-ц і за наслідками розгляду якої було прийнято рішення, яке набрало законної сили. З огляду на викладене вбачається, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] серія та номер 458 від 14.06.2015 року, укладений між [PERSON]В та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І., вже була предметом розгляду в суді, отже судом вже було розглянуто спір між тими ж сторонами та з тих самих підстав. Відтак, представник вважає, що доводи позовної заяви у справі, що наразі розглядається, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди [PERSON] та його адвоката Ковези\~А.І. з висновками суду у справі № 754/9269/15-ц. Крім того, всі посилання Позивача на неправомірне виведення майна [PERSON] з-під виконавчого провадження не знаходять свого підтвердження в аргументах позовної заяви та доказах, долучених до неї. Позивач у своїй позовній заяві сам вказує на те, що арешт на квартиру було накладено в рамках цивільної справи № 2-3614/2012. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року у справі № 2-3614/2012, в забезпечення позову за яким, накладався арешт на квартиру Відповідача 1, було повністю виконано [PERSON] 14.05.2015 року було перераховано всю суму боргу в розмірі 414786,00 грн. на депозитний рахунок ВДВС Деснянського районного управління юстиції в м. Києві, а відділом ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-3614/12 від 15.05.2015 року на підставі сплати боржником коштів у повному обсязі. Таким чином, з 15.05.2015 для [PERSON] припинили існувати будь-які правові перепони для вільного розпорядження власним майном, зокрема, квартирою [ADDRESS]. 04.06.2015 року, на момент укладення Договору 1, жодних порушень майнових прав та інтересів Позивача не було, на цей час грошові вимоги Позивача в межах справи № 2- 3614/2012 були виконані [PERSON] у повному обсязі. Посилання Позивача на обтяження квартири у справі №754/10942/14-ц є безпідставними, адже в межах справи № 754/10942/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 568620,00 грн., на яку посилається Позивач, судом не вживалось жодні заходи забезпечення позову, у тому числі шляхом накладення арешту на майно [PERSON], а застосування арешту на майно [PERSON] в межах цієї справи № 754/10942/14-ц відбулось лише 08.06.2015 року. Твердження Позивача про начебто «фіктивність» судового документу, на підставі якого було зняте обтяження зі спірної квартири, не можуть бути покладені в основу визнання Договору недійсним. Відповідно до вимог діючого законодавства лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На даний час відсутній вирок суду по кримінальній справі, що набрав законної сили, відповідно до якого були б встановлені дії з підроблення судового документу, на підставі якого відбулось зняття обтяження зі спірної квартири, а також осіб, винних у скоєнні відповідного злочину. У зв'язку з цим посилання Позивача на наявність лише кримінальної справи за фактом начебто підроблення відповідного судового документу, не має преюдиційного значення для суду, а тому не є належним та допустимим доказом у даній справі. Єдиною підставою для визнання недійсним Договору 2, яка зазначена в позові, є вислів про те що «договір купівлі-продажу від 08.06.2016 року є прямим доказом того, що боржник-відповідач діяв умисно для виведення квартири [ADDRESS] з-під удару, оскільки право власності перейшло на доньку боржника». Жодних доказів або тлумачення щодо того, чому це є «прямим доказом», Позивачем не надано. Посилання представника позивача на той факт, що договори були укладені між родичами, а тому «де-факто» не мали на меті створювати правові наслідки, не заслуговують на увагу, оскільки власник майна не обмежений у своїх правах реалізувати своє право розпорядження ним, зокрема, коло осіб, на користь яких відчужується майно, не є обмеженим. До позовної заяви не надано жодного документу, який би підтверджував розмір, факт сплати позивачем послуг за правничу допомогу, так само як і доказу щодо самого факту надання правничої допомоги, а відтак такі вимоги також не можуть бути задоволені. Таким чином Позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував доводи позовної заяви, а вислови та міркування Позивача не відповідають фактичним обставинам справи, у зв'язку з цим представник просить суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі. 25.04.2018 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначає, що відповідно до позовної заяви від 22.02.2018 року та позовної заяви від 24.06.2015 року склад учасників справ є різним, предмет і правові підстави є різними. Єдиним, що є ідентичним, кримінальний злочин, за допомогою якого було виведене нерухоме майно та саме нерухоме майно, а тому посилання представника відповідача щодо підстав для залишення позову без розгляду, необгрунтовані. Також Відповідач у своєму відзиві посилається на те, що заборгованість на момент відчуження нерухомого майна була погашена, а отже і права позивача ніяким чином не порушувались умовами договору купівлі-продажу від 04.06.2015 року, проте представник не погоджується з вказаним, оскільки існувало рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року, яке станом на сьогоднішній день так і не виконано [PERSON] Про те, що зняття заборони на відчуження нерухомого майна було незаконним та таким, що порушило законні права позивача, свідчить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року у справі № 754/9269/15-ц, лист Деснянського районного суду м. Києва від 18.06.2015 року, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2016 року та інші докази, надані суду разом з позовною заявою. Представник позивача зазначає, що понесені витрати у зв'язку зі сплатою судового збору позивачем підтверджені оригіналами квитанції, які знаходяться в матеріалах справи, а розрахунок витрат на правничу допомогу є орієнтовним та неповним, оскільки, враховуючи зміни, які зазнав ЦПК України, основною вимогою до форми позовної заяви є зазначення орієнтовного розрахунку понесених судових витрат. На підставі викладеного представник позивача просить позов задовольнити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування заходів процесуального примусу до позивачів у справі відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. 02.07.2018 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшли пояснення, відповідно до яких представник зазначає, що Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER] на підставі Договору 2 з 08.06.2016 року. [PERSON] не визнає позов [PERSON] через безпідставність та необґрунтованість вимог. Правочин з купівлі-продажу Квартири є дійсним, укладанням Договору 2 жодні інтереси Позивача не порушено, окрім цього Позивачем не доведено порушення його прав на момент вчинення Договору 1 та Договору 2. Оспорювані Договори не суперечать вимогам ст. 203 ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; сторони на момент вчинення цих правочинів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Так, після укладання Договору 2 [PERSON] було передано у розпорядження Квартиру, якою вона користується і сьогодні. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману. Відтак посилання Позивача на введення сторін оспорюваних договорів в оману є безпідставними та не можуть бути покладені в обгрунтування позовних вимог, адже Позивач не є стороною Договору 1 чи Договору 2. Щодо посилань Позивача на начебто фіктивність договорів, то представник звертає увагу на те, що вказані договори є відплатними, на виконання цих договорів Покупцями були сплачені грошові кошти, а Квартира була фактично передана Покупцю у власність та користування, що виключає ознаку фіктивності договору. Постановою від 04.04.2018 року у справі № 344/17672/15-ц Верховний Суд у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу з урахуванням вимог статей 203, 215, 234, 626, 627 ЦК України визначив, що у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Також у справі № 344/17672/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що однією з ознак дійсності правочину є те, що він був посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на день укладання договору заборона на відчуження спірного нерухомого майна була відсутня. Щодо посилань на родинні зв'язки між Відповідачами, то представник зауважує, що статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відтак обрання члена родини для продажу квартири не є забороненою дією, яка свідчить про небажання сторін виконувати договір. Напроти, вартість квартири була сплачена продавцю (Відповідачу 2) в повному обсязі, так само як продавець передав покупцю (Відповідачу 3) квартиру у власність та розпорядження. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження фіктивності (недійсності) оспорюваних договорів, [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, а відтак у задоволенні позовних вимог просить відмовити. 02.07.2018 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшли пояснення, відповідно до яких представник зазначає, що Позивач вводить суд в оману, зазначаючи про те, що Позивачем не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, це не відповідає дійсності та є відвертою спробою ввести суд в оману. Спір за першою вимогою Позивача, а саме про визнання недійсним Договору 1 вже розглядався у справі № 754/9269/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голій\~Л.І., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Донченко \~О.О. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Предмет позовних вимог у справі № 754/9269/15-ц, в якій рішення суду вже набрало законної сили, є ідентичним першій вимозі [PERSON] у справі, що наразі розглядається, а саме «визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] серія та номер 458 від 04.06.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І.». Підтвердженням того, що на момент укладення Договору 1 квартира не перебувала під забороною обтяження, є факт посвідчення зазначеного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій\~Л.І. На момент посвідчення приватним нотаріусом оспорюваного правочину жодних обтяжень, в тому числі арештів чи заборони відчуження щодо квартири, не було. Крім того, посилання Позивача на дві постанови про арешт майна боржника (у справі №2-3614/12 та у справі №754/10942/14-ц) є безпідставними, адже перша постанова була скасована у зв'язку повним виконанням рішення суду, а друга була винесена 08.06.2015 року, тобто після посвідчення оспорюваного правочину. Позовна заява не містить належних і допустимих доказів в обґрунтування тієї обставини, що оспорювані Договір 1 та Договір 2 вчинені під впливом обману, та обставин, передбачених ст. 230 ч. 1 ЦК України. Оспорювані правочини є відплатними. За Договором 1 та за Договором 2 сторони правочинів погодили усі істотні умови, грошові кошти були перераховані під час укладення нотаріально-посвідчених договорів відповідно до суми, погодженої сторонами, за кожним договором право власності за покупцями було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна, а продавець передав покупцю ключі від спірної квартири. Отже цілі, визначені Договором 1 та Договором 2, досягнуті, за наслідками правочинів було двосторонньо передано майно та грошові кошти. Відтак Позивачем не доведено факту порушення його права внаслідок укладання Договору 1 і Договору 2 та не надано належних доказів на підтвердження наявності підстав для визнання цих Договорів недійсними. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 08.08.2018 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При цьому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, що задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, які вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. У справі, що наразі розглядається, всі посилання Позивача на неправомірне виведення майна [PERSON] з-під виконавчого провадження та його подальше відчуження не знаходять свого підтвердження в аргументах позовної заяви та доказах, долучених до неї. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, за Договором 1 сторони правочину погодили істотні умови, під час укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі продажу були перераховані грошові кошти відповідно до суми, погодженої сторонами, право власності за покупцем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна, а продавець передав покупцю ключі від спірної квартири. Таким чином цілі, визначені Договором 1, були досягнуті, його наслідки настали, майно на виконання договору було передано, а позивачем не доведено суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.У зв'язку з викладеним представник відповідача просить суд у задоволені позову відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача Ковеза А.І. у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, наведених у Відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у Відзиві на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. -у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донченко О.О. - у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу за її відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. - у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу за її відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто на його користь із [PERSON] 411 480, 00 грн. боргу. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2012 року у цій справі був накладений арешт на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] Постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Аввакумової Ю.О. від 15.05.2015 року закінчено виконавче провадження у справі № 2-3614/12 у зв'язку із сплатою боржником коштів у повному обсязі (а.с. 200 т. 1) 09.06.2015 року Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва скасовано заходи забезпечення позову в цивільній справі № 2-3614/12, знято арешт з квартири [ADDRESS], накладений ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києві від 20.07.2012 року (а.с. 18 т. 1). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] за договором позики від 25.10.2011 року грошові кошти у розмірі 568620, 00 грн. та судові витрати. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 28.05.2015 року було відкрито виконавче провадження (а.с. 12-14 т. 1). 08.06.2015 року Постановою головного державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Черухи О.М. від 08.06.2015 року накладено арешт на все майно [PERSON] у межах суми звернення стягнення - 572 274, 00 грн. (а.с. 30 т. 1) 09.06.2015 року державним реєстратором зареєстровано обтяження нерухомого майна належного [PERSON] Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 15.06.2015 року, 04.06.2015 року обтяження (арешт) на квартиру [ADDRESS] було припинено із зазначенням вчинення такої дії приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донченко О.О. на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 02.06.2015 року у справі № 478/1898/15-ц (а.с. 24-27 т. 1). За повідомленням Деснянського районного суду міста Києва справа № 478/1898/15- ц в провадження суду не надходила і судом не розглядалась, а ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 02.06.2015 року не постановлялася. 04 червня 2015 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], за що покупець сплатив продавцю 1029148 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. (а.с. 77-78 т. 1). Право власності [PERSON] зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.06.2015 року та технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] (а.с. 140-144 т. 1). 08 червня 2016 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], за що покупець сплатив продавцю 789698, 00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. (а.с. 125 т. 1). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Отже з викладеного вбачається, що обов'язок доказування фіктивності правочину покладений саме на позивача по справі, який повинен довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки обумовлені правочином. При цьому, ознака фіктивності вчинення правочину повинна бути властива діям обох сторін правочину. Як вказує у позовних вимогах позивач, дії [PERSON] та [PERSON] являються шахрайськими і вчинені з метою виключення платоспроможності боржника та виведення майна з власності відповідача шляхом укладення договорів купівлі-продажу між родичами. Заперечуючи проти позову, відповідачі вказують про те, що оспорювані договори укладені з дотриманням вимог діючого законодавства, є відплатними, на виконання договорів покупцями були сплачені грошові кошти, а квартира була фактично передано покупцю у власність та користування, що виключає ознаку фіктивності договору. Крім того, власник майна не обмежений у своїх правах реалізувати своє право розпорядження ним, зокрема коло осіб на користь яких відчужується майно не є обмеженим. Крім того, як зазначено у пункті 6.1 Договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2015 року, продавець та покупець підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (а.с. 78 т. 1). У пункті 9 договору від 08.06.2016 року визначено, що договір не має характеру фіктивного або удаваного правочину (а.с. 125 т. 1). В порушення положень статей 13, 81 ЦПК України стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири від 04.06.2015 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони та договір купівлі-продажу квартири від 08.06.2016 року, укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони були укладені лише для виду, без наміру в учасників даних правочинів створити його юридичні наслідки, що обумовлені договорами купівлі-продажу. В обґрунтування позову представник позивача посилався, як на підставу своїх вимог, також на те, що станом на момент укладення Договору купівлі-продажу від 04.06.2015 року квартира перебувала під забороною відчуження. Оцінюючи у сукупності усі інші доводи сторони позивача, суд ставиться до них критично, до уваги не бере та відхиляє, з огляду на те, що доводи позивача є необґрунтованим, безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. З наданих сторонами доказів вбачається, що Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року у справі № 2-3614/2012, в забезпечення позову по якій накладався арешт на квартиру [ADDRESS], було повністю виконано [PERSON], що підтверджується квитанцією № 397944 від 14.05.2015 року про перерахування всієї суми боргу у розмірі 414 786, 00 грн. на депозитний рахунок ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві (а.с. 199 т. 1) та постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Аввакумової Ю.О. від 15.05.2015 року про закінчення виконавчого провадження у справі № 2-3614/12 у зв'язку із сплатою боржником коштів у повному обсязі (а.с. 200 т. 1). З наведеного вище вбачається, що оспорюваний Договір купівлі-продажу від 04.06.2015 року був укладений сторонами після повного виконання [PERSON] свого боргового зобов'язання та після зняття всіх обтяжень з квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного та враховуючи, що стороною позивача не доведено, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] серія та номер 458 від 04.06.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] серія та номер 296 від 08.06.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], були укладені формально та в дійсності сторони зазначених договорів не мали наміру на настання реальних правових наслідків, обумовлених договорами, суд приходить до переконливого висновку, що підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними не має, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог відмовляє. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed