Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з зазначеним позовом, посилаючись на те, що їй належить на праві приватної власності з господарськими будівлями і спорудами, а також земельна ділянка, площею 0,25 га, яка межує із земельною ділянкою відповідача [PERSON] В сторін виникали неодноразові спори щодо розташування межі між земельними ділянками. Фактично біля десяти років назад відповідач без її згоди та відому почала користуватись частиною її земельної ділянки, фактично захопивши її частину площею 0,03 га зі сходу її домогосподарства. 30 жовтня 2015 року виникла пожежа у моїй господарській будівлі, внаслідок чого вона вимушена була його фактично відновляти по старому фундаменту. В цей же час, члени сімї відповідачки, скориставшись моментом, встановили через декілька днів огорожу на самовільно захопленій землі. Не дивлячись на її неодноразові звернення, відповідач вказаного порушення до цього часу не усунула, у звязку з чим, враховуючи вимоги ст.ст.152,153,158 Земельного кодексу України, просить витребувати частину належної їй земельної ділянки розміром 0,03 га. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, подала заперечення на позов, посилаючись на те, що між сторонами більше 15 років спорів що до межі земельної ділянки не виникало. Зі сторони відповідача не було порушень меж земельної ділянки із позивачем, оскільки за їхнім домоволодінням закріплена площа 0, 25 га, а фактично вони користуються 0, 2306 га. Також на думку, відповідача, акт встановлення (відновлення) та погодження меж закріплення земельної ділянки в натурі, виконаний ПП «Геодезія та землевпорядкування» наданий позивачем є неналежним доказом, оскільки сторона відповідача, як суміжний землекористувач не була повідомлена про проведення зазначених робіт. Представники третіх осіб [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вважали позов [PERSON] необґрунтованим, оскільки саме внаслідок проведення позивачем самовільного будівництва господарської будівлі комори зменшено віддаль до існуючої межі. Суд, заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази всправі, прийшов до наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. Л. Українки, 22, с. Сухостав Гусятинського району. Сторони в справі є суміжними землекористувачами, між ними існує спір з приводу належності спірної земельної ділянки. В сторін відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують право приватної власності на землю з визначенням меж земельних ділянок в натурі. В 2015 році після пожежі в господарській будівлі, позивач відновила існуючу добудову на нових бутобетонних фундаментах без будь-яких дозвільних документів. Існуючі розміри господарської будівлі на садибі [PERSON] не відповідають наявному плану забудови. Зазначені обставини підтверджуються актом обстеження домоволодіння [PERSON], [PERSON], проведеного на підставі ухвали Гусятинського районного суду від 09.06.2016 року, з якого слідує, зокрема, що комісією не виявлено можливих пошкоджень межових знаків. Комісія дійшла до висновку, що при будівництві існуючої добудови (комори) зменшено віддаль до існуючої межі (огорожі) самим забудовником [PERSON], що створило незручності в обслуговуванні будівлі. (а.с.52-53). Також комісією встановлено, між домоволодіннями сторін існувала безспірна межа по якій встановлена огорожа з металевої сітки, металеві стовпики огорожі забетоновані так, що перенести їх без проведення відповідних будівельних робіт, неможливо. Як вбачається з матеріалів справи, з 2000 року по 19 листопада 2015 року між землекористувачами [PERSON], [PERSON] не виникало спірних питань щодо межі земельної ділянки. (а.с.3, 25, 26, 52-53). Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно положень ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Твердження сторони позивача про те, що відповідачем самовільно захоплено належну їй частину земельної ділянки, площею 0,03 га є необґрунтованими, не підтверджуються жодними належними та допустими доказами в справі. Суд вважає неналежним доказом в справі акт встановлення (відновлення) та погодження меж закріплення земельної ділянки в натурі, виконаний ПП «Геодезія та землевпорядкування», наданий суду позивачем, оскільки він складений з порушенням ст. 186 Земельного кодексу України, розділів ІІІ, ІV Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686. Так, встановлено, підтверджується показаннями свідка [PERSON], встановлення (відновлення) меж здійснювалось виконавцем ПП «Геодезія та землевпорядкування» без повідомлення суміжного землекористувача [PERSON] в порушення Розділу ІІІ Інструкції. Також встановлення (відновлення) меж здійснювалось не по існуючим межовим знакам, а зі слів [PERSON], що є порушенням Розділу ІV Інструкції. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що він є належним зареєстрованим власником або землекористувачем земельної ділянки, відповідачем облаштовано огорожу на самовільно земельній ділянці, належній позивачу, і у зв'язку з цим право її порушено. Зазначених обставин позивач не довела, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed