Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Чугуївський міжрайонний прокурор Харківської області в інтересах Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області звернувся до суду із зазначеним позовом, та просить визнати недійсним Державний акт [NUMBER] від 04.09.1996 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,60 га., виданий на ім'я [PERSON], для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, скасувати запис про його державну реєстрацію, зобов'язати [PERSON] повернути спірну земельну ділянку державі в особі органу, який уповноважений розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, у придатному для використанні стані. Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21.03.2014р. позовні вимоги позивача були задоволені частково, визнано недійсним державний акт [NUMBER] від 04.09.1996 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,60 га., виданий на ім'я [PERSON], для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за межами населеного пункту на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області за кадастровим номером [NUMBER], витребувано у [PERSON] вищевказану земельну ділянку, зобов'язано [PERSON] повернути цю земельну ділянку у придатному для використання стані державі в особі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою, в іншій частині позову було відмовлено. За заявою [PERSON] 27.08.2014р. заочне рішення було скасовано та справа розглянута в загальному порядку. Новим розглядом справи встановлено наступне. В обґрунтування позову позивач зазначив, що Чугуївською міжрайонною прокуратурою Харківської області проведено перевірку щодо додержання органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства при наданні земельних ділянок водного фонду та лісогосподарського призначення, а також щодо цільового використання та охорони цих земель. В ході перевірки встановлено, що на земельну ділянку, розташовану на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області, 04.09.1996 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] на ім'я [PERSON] Державний акт видано на підставі рішення виконавчого комітету Есхарівської селищної ради №8/16 від 06.02.1996р. Вказана земельна ділянка розміром 0,60 га надана для ведення особистого підсобного господарства. Також позивач зазначив, що проведеною перевіркою встановлено, що за даними Есхарівської селищної ради відповідне рішення №8/16 від 06.02.1996р. про надання [PERSON] вищевказаної ділянки, на підставі якого, в подальшому, останнім отримано державний акт [NUMBER] від 04.09.1996р. не розглядалось та не приймалось. Крім того, вищевказана земельна ділянка до 1998 року знаходилась у розпорядженні Чугуївської районної ради харківської області та остання перейшла у порядкування Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області лише у 1998 році на підставі рішення Чугуївської районної ради Харківської області від 27.11.1998 року. Разом з тим позивач вказав, що перевіркою встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21.12.2010 року [PERSON] продав спірну земельну ділянку [PERSON] Проте, на думку позивача, [PERSON] не був власником спірної земельної ділянки, знав про це, не мав права її продажу, отже вказаний договір купівлі-продажу від 21.12.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним. Таким чином, позивач вважає, що спірна земельна ділянка вибула з володіння законного власника - держави - не з його волі, рішення про надання [PERSON] вищевказаної земельної ділянки, на підставі якого, в подальшому, останнім отримано державний акт [NUMBER] від 04.09.1996 р., не розглядалось та не приймалось. А отже, земельна ділянка підлягає витребуванню у добросовісного набувача - [PERSON] і поверненню законному власнику у придатному для використання стані. З зазначених вище підстав в судовому засіданні представник позивача - прокурор Чугуївської міжрайонної прокуратури Харківської області Анголенко П.О. просить позов задовольнити в повному обсязі. Представники Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області, Державного підприємства «Чугуєво-Бабчанське лісове господарство», Чугуївської районної ради в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, в минулому судовому засіданні позов підтримали і просили вимоги позову задовольнити. Представник Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області Штих І.М., діючий за дорученням від 15.04.2015 року (Т. 2, а.с. 89) позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], діючий за довіреністю від 12.10.2013 року (Т. 1 а.с. 100) проти позову заперечував в повному обсязі, надав суду письмові заперечення та просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених в запереченнях та заяві про перегляд заочного рішення, зазначивши також, що [PERSON] в законному порядку звернувся до уповноваженого органу з приводу отримання земельної ділянки площею 0,60 га у власність, на підставі рішення виконавчого комітету Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області №8/16 від 06.02.1996р. отримав земельну ділянку у власність і 4 вересня 1996 року отримав Державний акт [NUMBER]. Даний акт зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1630. Крім того представник відповідача [PERSON] зазначив, що сплинув строк позовної давнини так як державний акт [NUMBER] виданий 04.09.1996 року і з моменту його видачі до моменту звернення позивача до суду минуло 17 років. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі з наступних мотивів. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. В позовній заяві прокурор посилається на проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства. Дане посилання безпідставне та необґрунтоване, оскільки: в чинному законодавстві існує Порядок планування та проведення перевірок з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, який затверджено Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 312 від 12 грудня 2003 року (далі - Порядок). В п. 4.1. даного Порядку зазначено, що державні інспектори проводять перевірки стану дотримання земельного законодавства в присутності власників земельних ділянок чи землекористувачів або уповноважених ними осіб. У разі відсутності при перевірці власника чи землекористувача або уповноважених ними осіб перевірка проводиться за наявності двох свідків. Результатом такої перевірки є Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства. Пункт 5.5. Порядку встановлює, що акт підписується державним інспектором (інспекторами), який (які) проводить (проводять) перевірку, представником юридичної особи чи фізичної особи, що використовують земельні ділянки, свідками (за їх наявності). Згідно з п. 4.2. Порядку, при проведенні перевірки державний інспектор: - установлює особу, яка є власником земельної ділянки чи землекористувачем; - при встановленні факту зміни власника чи користувача об'єкта нерухомості уживає заходів для з'ясування особи фактичного власника чи користувача; - установлює правомірність використання земельних ділянок іншими землекористувачами, яким вони не надані у власність чи користування; - перевіряє наявність документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою; - перевіряє дотримання режиму використання земельної ділянки відповідно до цільового призначення; - уточнює відповідність місця розташування та меж земельної ділянки, мір ліній, визначених у документах, які посвідчують право користування земельною ділянкою, фактичним мірам ліній на місцевості. В п. 4.3. Порядку встановлено, що при виявленні порушення земельного законодавства державний інспектор: обстежує земельну ділянку і встановлює, чи завдана юридичними чи фізичними особами шкода земельним ресурсам унаслідок їхньої господарської та іншої діяльності. Нічого з переліченого здійснено не було, оскільки відсутній акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, тому є всі підстави вважати, що перевірки взагалі не було і це є порушенням вимог чинного законодавства. Таким чином, посилання прокурора на проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства, у ході якій встановлені порушення безпідставні та необґрунтовані. Також прокурор зазначив, що за даними Есхарівської селищної ради відповідне рішення №8/16 від 06.02.1996 р. (на який є посилання в державному акті на ім'я [PERSON].) яким надано дозвіл на передачу у власність земельної ділянки [PERSON], що розташована на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області на підставі якого останньому видано відповідний державний акт [NUMBER] від 04.09.1996 не розглядалось та не приймалось, і тільки на підставі цього прокурор робить помилковий висновок, що відповідне Рішення про надання [PERSON] вищевказаної земельної ділянки, на підставі якого в подальшому останнім отримано державний акт [NUMBER] від 04.09.1996, не приймалось взагалі. Посилання позивача, в своїх усних поясненнях суду, про на наявність кримінальної справи з приводу підробки спірного Державного акту не підтверджено належними доказами, крім того за фактом порушення кримінальної справи суду не надано свідчень до кого пред'явлено звинувачення у підробці документів і винність особи, яка нібито підробила державний акт, не встановлена вироком суду, що набрав законної сили. Злочинні дії будь-кого по винесенню спірного рішення сесії, видачі державного акту судом не встановлені. Більш того, надана позивачем копія спірного державного акту містить всі необхідні для цього документу реквізити, підписи та печатку, будь-яких доказів що вони є підробленими позивачем не надано. Також позивачем надано копію викопіювання з чергового кадастрового плану, яка знаходиться на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 08.08.2013р., за підписом начальника управління Держземагентства, з якого вбачається що станом на дату складання вказаного документа, спірна земельна ділянка виділена, їй присвоєно кадастровий номер, вона нанесена на карту та її межі погоджені з суміжними земельними ділянками. Крім того 21 грудня 2010 року між відповідачами - [PERSON] (Продавець) і [PERSON] (Покупець) - було укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який зареєстровано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. за реєстровим №4643. Цього ж дня нотаріусом Чуприною Г.О. нотаріального округу Харківської області вказаний вище договір було нотаріально посвідчено і проставлено відмітку про перехід права власності до покупця. В самому договорі купівлі-продажу спірної земельної ділянки вказаний її кадастровий номер [NUMBER], що свідчить про її попереднє виділення, ідентифікацію та розміщення на кадастровій карті України. При укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки, нотаріусом, у відповідності до вимог законодавства були перевірені всі необхідні документи для отримання можливості вчинення такого правочину, в першу чергу перевірені правові підстави щодо наявності права власності на земельну ділянку у продавця - [PERSON] Що підтверджувалось витягом з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру сформованого 08.11.2010р. Чугуївським районним відділом реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Для вчинення вказаного правочину у сторін правочину були в наявності всі необхідні документи, і тому нотаріус правомірно посвідчив договір купівлі-продажу та зробив відмітку про перехід права власності до покупця. Доказів того, що зазначений правочин не відповідає вимогам закону, матеріали справи не містять. Вказаний договір купівлі-продажу і на цей час є чинними. Таким чином [PERSON], належним чином і добросовісно набув право власності на спірну земельну ділянку, використовував її за цільовим призначенням. Тому викладені в позові обставини не можуть розцінюватися як достатня правова підстава для припинення права на користування земельною ділянкою чи права власності, оскільки вже є новий власник цієї ділянки, який належним чином і добросовісно набув право власності. У відповідності до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ч. 1ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Як пояснив представник відповідача [PERSON], останній користуючись земельною ділянкою за цільовим призначенням, на належній йому на праві власності земельній ділянці, у встановленому чинним законодавством порядку збирався здійснити будівництво надвірних будівель для ведення особистого підсобного господарства, для чого завіз на вказану земельну ділянку бетонні фундаментні блоки, але після вилучення правоохоронними органами оригіналу державного акту, вимушений був призупинити будь-які роботи. На підставі вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 14 Конституції України, п. 2 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантоване. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені територіальної громади щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії ради. Доказів того, що земельна ділянка одержана [PERSON] чи [PERSON] неправомірно, у матеріалах справи немає. В наявності є виражена воля органу місцевого самоврядування розпорядитися земельною ділянкою взагалі, шляхом надання її у власність відповідачу [PERSON], тому викладені в позові обставини не можуть розцінюватися як достатня правова підстава для припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку. Згідно п. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу. З урахуванням вищевикладеного [PERSON], а потім - [PERSON] належним чином і добросовісно набули право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до п. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно із ч. 1 ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом, але в заявленому позові такі випадки не доведені і необґрунтовані, тому у суду відсутні підстави задовольняти позов. Так, відповідно до ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є - добровільна відмова власника від права на земельну ділянку, смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця, відчуження земельної ділянки за рішенням власника, звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора, відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб, конфіскація за рішенням суду, не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк. Вказаний перелік є вичерпним, а жодної із перелічених підстав в даній справі не існує. Отже, такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як визнання недійсним державного акта на право власності на землю, ЗК України не передбачено. Оскільки відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, то і відсутні підстави для визнання недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та повернення земельної ділянки в придатному для використання стані, так як зазначені вимоги є похідними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку крім випадків передбачених вищезазначеною статтею. Згідно із положеннями глави 5 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В супереч зазначеним вище вимогам позивач на обґрунтування своїх позовних вимог належних та допустимих доказів суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. На підставі вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Але на порушення вищенаведених процесуальних норм прокурор не довів належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається у позові як на підставу позовних вимог, зокрема такі обставини, що Державний акт є підробленим документом і тому у [PERSON] не виникло права власності на земельну ділянку, що він знав, що спірна земельна ділянка йому не належить та мав намір на незаконне відчуження та передачу права володіння нею [PERSON], що Рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий Державний акт, взагалі не існує, що Договір купівлі-продажу земельної ділянки є нікчемним правочином. Крім того, як у судовому засіданні так і під час розгляду справи, представник відповідача [PERSON] заявляв про необхідність застосування позовної давності. Відповідно до ч.1ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки (ч.1ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст. 261ЦК України). Оспорюваний державний акт [NUMBER] виданий 04.09.1996 року. В цьому ж році відповідачем - [PERSON] він був отриманий як державний акти на право власності на земельну ділянку. Отже, строк позовної давності сплив. Заяви про поновлення строку позовної давності Позивачем подано не було. Заява сторони у справі про застосування позовної давності зроблена до винесення судового рішення, чим дотримано вимоги ч.3 ст. 267 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що державний акт [NUMBER] виданий 04.09.1996 року, строк позовної давності сплинув, ще в 1999 році. Крім того, позивачем не надано до суду клопотання про його поновлення із зазначенням поважних причин його пропуску. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20.12.11 № 4176-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства", встановлено, що позов про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, може бути подано протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, отже позивач пропустив строк для подачі даного позову до суду. Вимоги позивача щодо витребування в [PERSON] спірної земельної ділянки та повернення її законному власнику - державі в особі органу, який уповноважений розпоряджатися вказаною земельною ділянкою - у придатному для використання стані повністю безпідставні. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували правову позицію позивача. Таким чином, зміст позовної заяви і позовні вимоги позивача - необґрунтовані, оскільки вони не підтверджені доказами, хоча,

Outcome: dismissed