Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 25 лютого 2020 року, звернулося до суду з позовом до відповідачів (треті особи: [PERSON] ; [PERSON] ) про звернення стягнення: - на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки (майнова порука) №PCL-801/209/2006 від 29 серпня 2006 року, а саме, земельну ділянку площею 0,0992 га, кадастровий номер 2122755300:01:020:0137, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Земельна ділянка), яка належить [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; - на предмет іпотеки згідно Договору іпотеки (майнова порука) №PМL-801/082/2007 від 9 листопада 2007 року, а саме, будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Будинок ), що належить [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій». Позовні вимоги обґрунтовується посиланням на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладених між сторонами договору кредиту та іпотечного договору, зобов`язання відповідача перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 526, 530, 625, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 7, 33, 34, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Представник позивача у судове засідання не з`явився, оскільки заявив клопотання про розгляд справи без його участі, змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник, відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву не надали. Треті особи у судове засідання також не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, а також матеріали цивільної справи №303/4280/19, суд констатує наступне. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 29 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір № HCL-801/003/2006 (надалі - Кредитний договір, а.с. 5-10), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 70000 доларів США, на будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] строком до 29 серпня 2026 року, а Позичальник зобов`язалася щомісячно здійснювати погашення кредиту та процентів встановлених згідно з Договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та відповідачем [PERSON] 29 серпня 2006 року був укладений також договір іпотеки № PCL- 801/209/2006 (надалі - Іпотечний договір, а.с. 11-14), на підставі якого відповідач надав в іпотеку Банку Предмет іпотеки - земельну ділянку, площею 0,0992 гектара та будь-яке нерухоме майно, що знаходиться чи буде збудоване на цій земельній ділянці, і яке стане власністю Іпотекодавця в майбутньому за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2122755300:01:020:013. Також 9 листопада 2007 року між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки (майнова порука наступної черги) № PML-801/082/2007, у відповідності до якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 26 листопада 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги, згідно з яким публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги в тому числі за Кредитним договором № HCL-801/003/2006 від 29.08.2006 року, Договором іпотеки (майнова порука) № PCL-801/209/2006 від 29.08.2006 року та Договіром іпотеки (майнова порука наступної черги) № PML-801/082/2007 від 09.11.2007 року. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2018 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" суму заборгованості за Договором кредиту №НСL-801/003/2006 від 29 серпня 2006 року кредитну заборгованість у сумі 2127626,81 грн. 12 березня 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було надіслано вимогу [PERSON] про погашення заборгованості за кредитним договором від 29 серпня 2006 року №НСL-801/003/2006, яка була отримана останньою 14.03.2019 (а.с. 22, 24). Аналогічну досудову вимогу було надіслано [PERSON] (23). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.01.2019 №154469772 (а.с. 30-32) вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2016 за [PERSON] зареєстровано право власності Будинок. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить із того, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України). Поряд з цим, за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про звернення стягнення на Предмет іпотеки, який належить відповідачу (2). Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені (частина друга ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України). Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на предмети іпотеки. У відповідності до ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. Згідно з нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на вказане закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Одним із способів задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 закону) є реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 закону). Разом з тим, суд зазначає, що у зв`язку з переходом до [PERSON] права власності на спірний Будинок, до спірних правовідносин підлягає застосуванню поїння статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з приписами якої у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Відповідно до статті 6 Іпотечних договорів (а.с. 13, 17) за рахунок Предмета іпотеки Іпотекодержатель може задоволити такі вимоги: (а) всі Боргові Зобов`язання, сплачені Боржником і (б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку з реалізацією його прав за Договором. Жодне положення договору не може тлумачитися як таке, що обмежує права Іпотекодержателя звернутися до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому законодавством (п. 6.3 статті 6). З урахуванням вищезазначених норм законодавства та положень укладеного між сторонами Іпотечних договорів, а також приймаючи до уваги те, що забезпечені за іпотекою зобов`язання [PERSON] за кредитним договором не виконанні, позивач вправі заявити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу, відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Із вказаними положеннями статті 39 Закону України «Про іпотеку» у повній мірі кореспондуються і приписи п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, згідно з яким резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Тобто іпотекодавець вправі ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки лише в рахунок погашення певної суми заборгованості [PERSON] за Кредитним договором. По відношенню до спірної по справі ситуації слід констатувати, що, звертаючись до суду із вказаним позовом, з урахуванням змінених позовних вимог, позивачем не визначено розміру суми заборгованості, в рахунок погашення якої ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить звернути стягнення на предмет іпотеки, що унеможливлює задоволення позовних вимог в обраний іпотекодавцем спосіб. Отже, уточнивши позовні вимоги (Т. 2, а.с. 41), позивач не визначив розміру основного зобов`язання для можливості застосування судом правової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченої ст. 33 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням фактичної ситуації, що склалася по справі, суд позбавлений і об`єктивної можливості виконати приписи частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо зазначення загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, оскільки відсутньою є сама основа для відображення таких даних, так як позивач взагалі не зазначив суму невиконаного грошового зобов`язання, за рахунок якого він має намір здійснити відновлення свого порушеного права за рахунок предмета іпотеки. І такі дані мають бути відображені саме у вимозі за предметом позову, оскільки саме підставність вказаної суд перевіряє у межах судового розгляду справи. По відношенню до цього слід зазначити, що з урахуванням принципів диспозитивності і змагальності судового процесу, суд не вправі самостійно визначати розмір основного зобов`язання, за рахунок якого має бути проведена процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки це не сприятиме дотриманню положень статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо об`єктивного критерію безсторонності суду (рішення у справі "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), № 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові. Таким чином, за результатами судового розгляду справи, у задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати по справі у сумі 3842,00 грн. (судовий збір, а.с. 1) відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed