Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

26.09.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який уточнив 20.01.2014 року в якому просить визнати неправомірними дії відповідачів в частині виконання перевірки по його заяві про можливе правопорушення, встановити факт порушення відповідачами ст..43,49 КЗпП України, ст.. 25 ЗУ «Про відпустки», визнати не законними накази №85 від 21.06.2010р., №64-к від 07.09.2010р., визнати недійсними записи в трудовій книжці, внесених на підставі наказів №56-к від 18.08.2010р., №61-к від 30.08.2010р., №64 від 07.09.2010р., стягнути 6000 грн. моральної та 6000 грн. матеріальної шкоди. Підтримуючи позов позивач пояснив, що працював сторожем будівлі Діорами - відділу музею їм. О.В. Суворова, наказом №64-к від 07.09.2010р., був звільнений з роботи за ст..40 п.1 КЗпП України за скороченням штату, перед звільненням було видано ряд інших наказів які він вважає незаконними та просить скасувати, та оскільки вони записані в трудовій книжці просить зобов'язати відповідача видати йому новий дублікат трудової книжки. В зв'язку з неправомірними діями адміністрації музею він тривалий час не працював, тому просить стягнути на його користь стягнути 6000 грн. моральної та 6000 грн. матеріальної шкоди. Вважає, що вказана справа має розглядатись не як трудовий спір, а по ЦПК України про встановлення факту порушення відповідачем його прав. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що звільнення позивача було проведено відповідно діючого законодавства. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду позивачу відмовлено в позові про поновлення на роботі. В установі дійсно було введено воєнізована охорона, що явилось підставою для скорочення 4-х одиниць сторожів, про що було видано наказ № 85 і всі сторожи були під розпис ознайомлені 21.06.2010р. в тому числі і позивач. Наказ №56-к законно вносився в трудову книжку так як позивача було звільнено, і ніхто не знав що [PERSON] захворіє тому наказ № 61 в трудовій книжці є зайвим, але наказом №64-к його виправлено позивачем цей наказ вже був оскарженим в позові про поновлення на роботі, суд визнав його законним. Нема підстав для стягнення будь-якої шкоди. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: [PERSON] він також був звільнений наказами які оспорює [PERSON] вважає їх незаконними, так порушено трудове законодавство, але сам особисто їх не оскаржував. [PERSON] пояснила, що вона є головою профкому, але на засідання профкому [PERSON] запрошувався усно, не прийшов і профком надав згоду на його звільнення, на судовому засіданні при поновлені на роботу це питання не обговорювалось. Свідок [PERSON] пояснив, що можливо давав директору музею незначні консультації про порядок вивільнення працівників і про порядок внесення записів в трудову книжку і ці консультації були у відповідності з інструкцією. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав: вимоги з якими звернувся позивач пов'язані з трудовими відносинами, тому суд не може застосувати норми Цивільного законодавства при визнанні наказів незаконними. З оскаржуваними наказами позивач був ознайомлений в день винесення наказів, про що свідчить її підпис в наказі про ознайомлення. Всі накази видавались в серпні - вересні 2010 року. з позовом про поновлення на роботі позивач звернувся вчасно з наявним позовом до суду позивач звернувся 25.09.2013 року тобто за с плином майже трьох років. Статтею 233 КЗпП України " Строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів" встановлено строк протягом якого можна звернутися з заявою до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк, з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суд вбачає, при звільненні позивача та при внесенні записів в трудову книжку порушення норм права, але оскільки позивач звернувся до суду з пропуском передбачених законом строків то в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed