Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду і свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 26.06.2015 р. реєстраційний номер № 4558 посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Т.І. відповідач [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] купив в особисту приватну власність нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер № 5910136600:14:001:0295. Відповідно до листа Міськрайонного управління у м. Сумах та Сумському районі ГУ Держземагенства у Сумській області від 11.04.2018 р. № 515/415-18 встановлено, що в Державному земельному кадастрі відомості щодо реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером № 5910136600:14:001:0295 відсутні, документація із землеустрою щодо формування даної земельної ділянки до місцевого фонду документації із землеустрою не надходила. Вважає, що відсутність кадастрового номеру земельної ділянки в договорі купівлі-продажу приміщення, а також відсутність розміру земельної ділянки в договорі свідчить про те, що сторони договору не досягли в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення від 26.06.2015 р. реєстраційний номер № 4558 посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Т.І. за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача Сільськогосподарського ТОВ «Агрокомбінат «Тепличний» - Солошенко Я.В. позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Грицик Г.О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши докази у їх сукупності та належності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.06.2015 р. реєстраційний номер 4558 посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Т.І., [PERSON] (далі Продавець) продав, а [PERSON] (далі Покупець) купив в особисту приватну власність по даному договору нежиле приміщення від літ. «Г» площею 164,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке розташоване на земельній ділянці Сумської міської ради, кадастровий номер № 5910136600:14:001:0295. Таким чином, сторони перед укладанням спірного договору, ознайомилися з його умовами, погодилися на них, наслідком чого стало підписання ними вказаного договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно дост.204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Позивачем заявлена вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, однак не зазначено підстави за якої необхідно визнати його недійсним. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Із вимогами про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності можуть звернутися заінтересовані особи, якщо предмет правочину будь-яким опосередкованим способом може стосуватися інтересів такого заявника. Позивачем не доведено та не надано доказів на обгрунтування своєї позиції з приводу того, що спірний договір порушує його права та законні інтереси. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Посилання позивача на те, що вищевказаний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.06.2015 р. укладений з порушенням вимог діючого законодавства є безпідставними, оскільки під час укладення кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов цього договору точно в договорі визначили свої наміри. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»). Таким чином, посилання та доводи позивача не знайшли свого підтвердження в якості підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed