Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача - [PERSON] про визнання договору купівлі продажу дійсним, посилаючись на те, що 07.09.2017 року він та відповідачка уклали договір купівлі-продажу житлового будинку разом з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0520 га, по вул. Дружби, 21 в м. Миколаєві. Однією з умов вказаного договору є те, що сторони нотаріально посвідчать договір купівлі-продажу після оформлення відповідачем всіх документів, необхідних нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, але в будь якому випадку до 01.10.2017 року. Дана угода була виконана позивачем повністю, він передав відповідачці 45 000 грн. за житловий будинок, що підтверджено розпискою. Проте, відповідач у домовлений день не з'явилася до нотаріальної контори для посвідчення вказаного договору, мотивуючи це тим, що в неї відсутні кошти на оформлення. На підставі вищевикладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з вищевикладених підстав, та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилася, судом про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Від імені відповідача на адресу суду надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу без її участі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 223 ЦПК України), крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані суду письмові докази по справі, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи, а саме зі змісту договору купівлі-продажу від 07.09.2017 року вбачається, що [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці, віднесеній до земель комунальної власності - забудовані землі, площею 0,0520 га, по вул. Дружби, 21 в м. Миколаєві. За п. 2 вказаного договору сторони домовились, що нотаріально посвідчать договір купівлі-продажу після оформлення відповідачем всіх документів, необхідних нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, але в будь якому випадку до 01.10.2017 року. Позивач передав відповідачу обумовлену в договорі купівлі-продажу вартість житлового будинку у розмірі - 45 000 грн., що підтверджено розпискою, наявною в матеріалах справи. Проте, відповідач у визначений день не з'явилася до нотаріальної контори для посвідчення вказаного договору. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у судовому засіданні як на підставу позову посилався на ч. 2 ст. 220 ЦК України. Так, дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Між тим, ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: ч. 1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та ч. 4 - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Стаття 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правичин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Момент вчинення такого правочину пов'язується з державною реєстрацією, тому він не є укладеним й не створює прав та обов'язків для сторін. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу, а тому відмовляє в задоволенні позову. На підставі ст. 141 ЦПК України позивачу не відшкодовуються понесені ним судові витрати через те, що суд відмовив у задоволенні його позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed