Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва з позовом звернулась [PERSON] (надалі за текстом - позивач) до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (надалі за текстом - відповідач), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що з 2011 року вона працювала у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України. 29.12.2017 року позивач була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу №1021 «Про звільнення [PERSON] » від 22.12.2017 року. Однак, вважає своє звільнення незаконним, оскільки не була належним чином повідомлена про наступне звільнення, не отримувала за два місяці до звільнення персональне письмове попередження про виключення зі штатного розпису виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України посади, яку обіймала позивач. Крім того, позивач вказувала, що їй не було запропоновано роботодавцем іншої роботи, хоча після 26 жовтня 2017 року здійснювався прийом на роботу нових працівників у виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України. Також трудові договори укладались із новими працівниками і після 01 січня 2018 року. Ухвалою суду від 02.02.2018 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 26.02.2018 року до суду позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог. 02.03.2018 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував щодо позовних вимог та зазначив, що згідно з Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року № 47 затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (надалі за текстом - ВД Фонду) у кількості 188 осіб. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 року № 50 затверджено нову структуру ВД Фонду. Пунктом 2.2 вказаної Постанови зобов`язано провести з дотриманням чинного законодавства України організаційні заходи з приведення структури ВД Фонду у відповідність до додатку 2 цієї Постанови, в тому числі, попередити працівників ВД Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, про можливі звільнення, тощо. 20.07.2017 року директором ВД Фонду було затверджено штатний розпис ВД Фонду з 20.07.2017 року у кількості 267 штатних одиниць, а 31.10.2017 року затверджено новий штатний розпис ВД Фонду з 01.01.2018 року у кількості 188 штатних одиниць, за яким посада, яку обіймала позивач, не передбачена. Таким чином, у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників. Відповідачем було повністю додержано процедуру вивільнення позивача, в тому числі, в частині персонального попередження за 2 місяці про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням з 01.01.2018 року, як це передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Відповідно до Наказу ВД Фонду від 26.10.2017 року № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» позивача 27.10.2017 року було персонально попереджено про зміни в організації виробництва і праці, в тому числі, про скорочення чисельності та штату працівників, зокрема, про скорочення її посади. 27.10.2017 року позивачу стало відомо про скорочення саме її посади, відповідно до Постанови правління Фонду від 10.10.2017 року № 50 з 01.01.2018 року, про що вона була персонально повідомлена. Відповідач не мав можливості запропонувати з 01.01.2018 року позивачу іншу роботу за відповідними професією та посадами, у зв`язку з її відсутністю, що підтверджується відомостями з наданих копій штатних розписів та довідки управління по роботі з персоналом ВД Фонду від 06.02.2018 року №54-07 та від 19.02.2018 року №79-07. Посади, на які в період з 26.10.2017 року по 29.12.2017 року приймалися та/або переміщувалися інші працівники ВД Фонду та які з 01.01.2018 року залишилися вакантними, не є однорідними посаді позивача, яка була скорочена. Відповідачем при звільненні позивача також було дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на її звільнення від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників ВД Фонду від 22.12.2017 року № 01-02 за переліком згідно з додатком до подання ВД Фонду від 19.12.2017 року № 50-10-1. У день звільнення 29.12.2017 року відповідачем видано позивачу копію наказу про звільнення від 22.12.2017 року № 1021, належно оформлену трудову книжку. 16.04.2018 року позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій вказала, що їй не було і не могло бути відомо про скорочення саме її посади у зв`язку з відсутністю штатного розпису. Відповідачем не проводилася будь-яка робота з визначення кваліфікації працівників та їх продуктивності праці. Ніякого розгляду подання ВД Фонду про її звільнення за її участю не відбулося, її фактично повідомили про звільнення за 6 днів до дня звільнення. Відповідно до Ухвали Подільського районного суду міста Києва від 24.04.2018 року за заявою позивача було замінено первісного відповідача на належного - Фонд соціального страхування України (надалі за текстом - відповідач), яка залишена без змін Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06.06.2018 року та Постановою Верховного Суду від 20.02.2020 року. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 16.03.2020 року прийнято справу до провадження та призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та просили його задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи встановив, що 01.08.2017 року позивач була прийнята на посаду головного спеціаліста сектору публічних закупівель департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а.с. 15). Відповідно до Наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.2017 року № 1021 позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору публічних закупівель департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.2017 року (а.с. 17). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 1, 2 п. 19 Постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Частиною 1 ст. 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Обставини, які враховуються при вирішенні питання про залишенні на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації встановлені ч.ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України. Згідно з наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.2017 року № 603 введено з 01.01.2018 року у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду соціального страхування від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.2017 року № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 року № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» (а.с. 16). Відповідно до Постанови правління Фонду соціального страхування України від 08.02.2017 року № 13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 7 988 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 267 штатних одиниць. Згідно з Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (а.с. 55-56). Відповідно до Постанови правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018 року структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та структуру виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а.с. 57-59). 31.10.2017 року затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.01.2018 року у кількості 188 штатних одиниць, за яким посади, яку обіймала позивач не перебачено (а.с. 73). Штатним розписом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, затвердженим 31.10.2017 року весь департамент юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду було ліквідовано. З 01.01.2018 року посаду головного спеціаліста сектору публічних закупівель департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду, яку обіймала позивач, скорочено. Таким чином, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці. Згідно відомостей щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до Постанов правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 року № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення 27.10.2017 року позивача було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці, про що свідчить її підпис (а.с. 89 зворот). Отже, твердження позивача про те, що її не було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці за два місяці до звільнення спростовується вказаним доказом. 19.12.2017 року виконавча дирекція Фонду соціального страхування України звернулася до Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з поданням на масове вивільнення працівників. Серед переліку працівників було вказано і позивача (а.с. 91). 22.12.2017 року Професійною спілкою працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України надано згоду на масове вивільнення працівників (а.с. 90). Не заслуговує на увагу і твердження позивача про те, що при її звільненні відповідачем не було враховано наявність обставин про її переважне право на залишення на роботі, оскільки як установлено судом посада, на якій працювала позивач була скорочена. Згідно наданих стороною відповідача пояснень, позивачу не пропонувались наявні вакантні посади заступника директора ВД Фонду, директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організації роботи, на які приймались фахівці в сфері права, аудиту та менеджменту, у зв`язку із невідповідністю кваліфікаційним вимогам, а саме, необхідного освітнього рівня та стажу роботи. Відповідно до інформації, власноручно вказаної позивачем у особовому листку по обліку кадрів, позивач має вищу економічну освіту здобуту у Сумському національному аграрному університеті у 2004 році, досвід роботи у сфері права, аудиторської діяльності та менеджменту відсутній. Відтак, відповідач не пропонував позивачу вказані вакантні посади, оскільки вони не відповідають її спеціальності та професії, також, були відсутні вакансії, які позивач могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Виходячи з вищевикладеного, звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, а тому правових підстав для задоволення позову про поновлення на роботі немає. Не підлягає задоволенню і позов в частині визнання незаконним наказу директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.2017 року № 1021, оскільки в позові не наведено підстав для визнавання наказу незаконним. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач не довела, що під час її звільнення з роботи відповідачем було порушено її право на працю, в той же час відповідачем доведено, що під час звільнення позивача ним не були допущені порушення трудового законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed