Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Позивач звернувшись до суду з вищевказаним позовом і посилаючись на порушення своїх трудових прав, просить: 1) визнати незаконними накази відповідача: від 18.08.2015 року № 309 «Про скорочення штату і чисельності працівників в Концерну РРТ» в частині скорочення посади директора технічного, від 19.11.2015 року № 50/ок «Про припинення трудового договору (контракту)», від 19.02.2016 року № 47 «Про зміну дати звільнення [PERSON].» та від 14.03.2016 року № 74 «Про зміну дати звільнення [PERSON].»; 2) поновити позивача на посаді директора технічного; 3) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні представник позивача, позов підтримав і просив про його задоволення. Два представника відповідача позов не визнали і посилаючись на його безпідставність, просили відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи вважає позов безпідставним. Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд у судовому засіданні встановив наступне. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії трудової книжки позивача, наказом відповідача № 35/ок від 20.07.2012 року, позивача переведено на посаду директора технічного Концерну РРТ. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії довідки відповідача від 13.07.2016 року № 46, назва посади «директор технічний» та «технічний директор» є тотожними становлять назву однієї і тієї ж посади. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії наказу відповідача від 18.08.2015 року № 309, скорочено штатну одиницю, виведено із штатного розписку посаду директора технічного. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії наказу відповідача від 18.08.2015 року № 310 про вивільнення працівників, цим наказом наказано вивільнити позивача з посади директора технічного 19.11.2015 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії повідомлення відповідача від 18.08.2015 року № 3666/1-08, адресованого позивачу і яке останній отримав під розписку 19.08.2015 року, позивача повідомлено про наступне звільнення в зв'язку із скороченням посади директора технічного та запропоновано роботу на вільних посадах у відповідача, які позивач міг займати, відповідно до своєї спеціалізації. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії акта відповідача від 19.08.2015 року, позивач відмовився від запропонованих йому відповідачем посад для переведення на іншу роботу в Концерні РРТ. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії наказу (розпорядження) відповідача № 50/ок від 19.11.2015 року, позивача 19.11.2015 року звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії наказу відповідача від 19.02.2016 року № 47 «Про зміну дати звільнення [PERSON].», у зв'язку з отриманням відповідачем листків непрацездатності позивача та заяви останнього, цим наказом наказано вважати дату звільнення позивача 11.03.2016 року. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії наказу відповідача від 14.03.2016 року № 74 «Про зміну дати звільнення [PERSON].», у зв'язку з отриманням відповідачем листків непрацездатності позивача та заяви останнього, цим наказом наказано вважати дату звільнення позивача 16.03.2016 року. Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії листа третьої особи від 17.08.2015 року № 12/01/03/-3511, третя особа не заперечувала проти звільнення позивача з посади директора технічного. Тому, доводи позивача в позові, а його представника в судовому засіданні про те, що наказ відповідача: від 18.08.2015 року № 309 «Про скорочення штату і чисельності працівників в Концерну РРТ» в частині скорочення посади директора технічного, видавався без погодження із третьою особою, є безпідставними. Що ж стосується доводів позивача в позові, а його представника в судовому засіданні про порушення переважного права позивача на залишення на роботі, то суд вирішенні даного питання виходить з наступного. За змістом ст. 42 КЗпП України, переважне право й перевага в залишені на роботі діють за наявності у роботодавця працівників, які займають таку саму посаду або виконують таку ж роботу, що й вивільнюваний, а не будь-яких інших. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і провести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цієї підстави менш кваліфікованого працівника. Проте якщо роботодавець не скористувався цим правом, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Не можна визнати виправданою відмову працівника від запропонованої роботи (переведення) за його професією і спеціальністю з посиланням на те, що у відповідача є робота вищого рівня, ніж виконувана ним раніше, або що є робота за іншою спеціальністю чи професією, яку він бажав виконувати. Вирішення цих питань виходить за межі передбаченого ст. 49-2 КЗпП України обов'язку роботодавця щодо працевлаштування працівника і стосується права останнього на добір кадрів. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України, 1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 2. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Про наступне вивільнення позивач був попереджений належним чином за два місяці, займана позивачем посада, була єдиною у відповідача і ця посада скорочена, тому, позивач не мав переважного права чи переваги в залишенні на роботі, а від переведення на іншу роботу, позивач відмовився. Відповідно до статуту відповідача позивач за своєю посадою, входив до складу правління відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян. Враховуючи положення ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, при вивільненні позивача згода профкому на вивільнення, не була потрібна. Разом з тим, відповідно до протоколу № 21 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну РРТ від 12.11.2015 року, профспілка дала згоду на звільнення позивача. Будь-яких конкретних правових доказів, які свідчили про порушення трудових прав позивача при його звільненні, позивач зі своїм представником, суду не надали і судом таких доказів не здобуто. З урахуванням викладеного, правові підстави для задоволення позову, відсутні. За таких обставин, позов задоволенню не підлягає. Оскільки позов не задовольняється, а позивач при подачі позову був звільнений від сплати судових витрат, то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі, покладаються на рахунок держави.

Outcome: dismissed