Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до державної акціонерної компанії «Укрресурси», ліквідатора - арбітражного керуючого державної акціонерної компанії «Укрресурси» [PERSON] про зміну дати наказу, стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, компенсації за дні щорічних невикористаних оплачуваних відпусток, вихідної допомоги та моральної шкоди. Позов мотивував тим, що ліквідатором ДАК «Укрресурси» [PERSON] на адресу позивача 13.09.2017 року була відправлена заповнена трудова книжка, яку [PERSON] отримав 19.09.2017 року під розписку. Згідно запису в трудовій книжці, змінена дата звільнення [PERSON] з посади заступника директора та визначена підстава по п.1 ст. 40 КЗпП при ліквідації підприємства. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести повний розрахунок. Проте ДАК «Укрресурси» не проводить виплату повного розрахунку та затримав видачу наказу і трудової книжки до 19.09.2017 року. Рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області, що набули законної сили від 02.02.2016 року, 11.05.2016 року стягнуто з ДАК «Укрресурси» середній заробіток, компенсації за дні не використаних відпусток, цими рішеннями встановлено середньомісячний заробіток в сумі 13500 грн. З відповідача підлягає стягненню середньомісячний заробіток в 13500грн. за період з 27.12.2015 року по 19.09.2017 року, що становить згідно розрахунку (13500грн.*20 місяців 23 дні)= 279 900 грн. Крім того, при звільненні працівника йому виплачується компенсація за дні щорічних невикористаних відпусток. Рішенням Вінницького міського суду від 22.10.2014 року, що набуло законної сили, встановлена та стягнута з ДАК «Укрресурси» компенсація за додаткові щорічні 12 днів оплачуваної відпустки, що надавались [PERSON] за сумісництво посади головного бухгалтера і 6 днів додатково, як ветерану війни, інваліду 2 групи і учаснику бойових дій. Тому з ДАК «Укрресурси» підлягає компенсація за щорічні невикористанні дні оплачуваних відпусток за період з 27.12.2015 року по 19.09.2017 року, а всього оплачуваних (24+18)= 42 дні за повний 2016 рік і (17+13)= 30 днів за неповні 2015 і 2017 року, а всього разом (42+30) = 72 оплачуваних дні відпустки. Сума компенсацій за невикористанні 72 дні оплачуваної відпустки становить (13500:30)* 72 дні = 32400 грн. Крім того, при звільнені працівника по п.1 ст. 40 КЗпП працівнику виплачується вихідна допомога. В зв'язку з тим, що ДАК «Укрресурси» неодноразово порушував і порушує права [PERSON] з нього слід стягнути трьохмісячний розмір середньомісячного заробітку в 13500, що становить згідно розрахунку (13500*3)=40500грн. Крім того, [PERSON] має статус учасника бойових дій, ветерана війни, інваліда 2-ї групи, пенсіонера і дуже потерпає, страждає, нервує, втратив нормальні життєві зв'язки, бо порушуються його права. В грудні 2014 року, лютому, травні, липні, жовтні, грудні 2015 року, лютому, липні 2016 року, січні, липні 2017 року [PERSON] поміщався до лікарні де лікувався протягом 18-21 дня кожного разу та ніс витрати на лікування, морально страждав, що є причинно наслідковим зв'язком неправомірної бездіяльності відповідачів, повязанної з порушенням трудових прав. Нанесена моральна шкода в сумі 100000 грн. підлягає відшкодуванню ДАК «Укрресурси». Просив суд зобов'язати АК «Укрресурси» змінити дату 06.09.2017 року звільнення на 19.09.2017 року, дату фактично отриманої трудової книжки. Стягнути з АК «Укрресурси» на користь [PERSON] середньомісячний заробіток в 13500 грн. за затримку видачі трудової книжки за період з 27.12.2015 року по 19.09.2017 року, що становить суму 279900 грн. компенсацію за дні щорічних невикористаних оплачуваних відпусток за період з 27.12.2015 року по 19.09.2017 року на суму 32400 грн., а також вихідну допомогу в сумі 40500 грн. та моральну шкоду в сумі 100000 грн., а всього 451 900 грн. В судове засідання [PERSON] не з'явився, однак надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача ліквідатор ДАК «Укрресурси» арбітражний керуючий [PERSON] та представник ДАК «Укрресурси» в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись завчасно та належним чином. Про причини неявки суд не повідомлено. ДАК «Укрресурси» до суду подано відзив на позовну заяву. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року позов [PERSON] до ДАК «Укрресурси» про зміну дати наказу про звільнення та стягнення середньомісячного заробітку задоволено частково, зобов'язано ДАК «Укрресурси» змінити дату наказу № 25-а-к від 07.03.2002 року про звільнення [PERSON], виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.01.2001 року та провести з ним повний розрахунок. Стягнуто з ДАК «Укрресурси» на користь [PERSON] витрати пов'язані з розглядом трудового спору в сумі 900 грн. та на оплату адвоката в сумі 100 грн., а всього в загальній сумі 1000 грн. Відповідно до ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року, роз'яснено рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року по справі за позовом [PERSON] до ДАК «Укрресурси» про зміну дати наказу про звільнення та стягнення середньомісячного заробітку, а саме, що ДАК «Укрресурси» само повинно визначитися щодо дати видачі наказу про звільнення [PERSON] відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та КЗпП України, при цьому провести з ним повний розрахунок. Рішенням Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» Державу Україна зобов'язано, зокрема виконати в 3-х місячний строк рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004 року . Відповідно до наказу №1 від 01.12.2015 року ДАК «Укрресурси», на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження виданого ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві від 22.10.2015 року, зазначено: «Змінити дату звільнення [PERSON] з 08.05.2012 року на 01.12.2015 року на підставі рішення Замостняського районного суд м. Вінниці від 25.01.2001 року, про що внести відповідний запис в трудову книжку, яку він вислав цінним листом з описом вкладення. Трудову книжку вручити особисто [PERSON] 26.12.2015 року (а.с. 205-210). Відповідно до вимог ч. ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. З роз'яснень викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" слідує, що: - розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це тягне за собою поновлення працівників на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт)закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч.2 цієї статті. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20.02.2017 року, позов [PERSON] задоволено, зобов'язано ДАК «Укрресурси» видати наказ про звільнення [PERSON] з 26.12.2015 року про що внести відповідний запис в трудову книжку. На підставі цього рішення був виданий наказ ДАК «Укрресурси» № 06/09/17-1Б від 06.09.2017 року про звільнення [PERSON] та зміни дати звільнення у трудовій книжці. У вище вказаному наказі № 06/09/17-1Б від 06.09.2017 року про звільнення [PERSON] зазначено, що виконати рішення Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/25888/16 від 11.01.2017 року станом до 06.09.2017 року (до дати прийняття даного наказу) не було можливо оскільки оригінал трудової книжки безпосередньо знаходився у [PERSON] 31.08.2017 року шляхом поштового відправлення (унікальний номер відправлення 2102101170216 від 31.08.2017 року ) [PERSON] був надісланий оригінал трудової книжки ліквідатору ДАК «Укрресурси». 06.09.2017 року наведеним поштовим відправленням ліквідатором ДАК «Укрресурси» було отримано оригінал трудової книжки [PERSON] З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що відповідний запис про зміну дати наказу від 01.12.2015 року було внесено саме 06.09.2017 року. Відповідно до розділу 4 інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Затримка видачі трудової книжки, яка не співпадає з днем видачі наказу про звільнення, не тягне за собою юридичних наслідків щодо видачі нового наказу про звільнення. Дане питання врегульоване ч. 5 ст. 235 КЗпП України, яка зазначає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, чого в свою чергу і добивається позивач. [PERSON] не надав суду жодного належного доказу, що саме з вини ДАК «Укрресурси» була затримка видачі трудової книжки, яку він, як зазначено у позовній заяві отримав 19.09.2017 року. Однак, знову ж таки, відповідні докази про отримання трудової книжки 19.09.2017 року в матеріалах справи відсутні. З наказу № 06/09/17-1Б від 06.09.2017 року про звільнення [PERSON] вбачається, що виконати рішення Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/25888/16 від 11.01.2017року до 06.09.2017 року було неможливо оскільки оригінал трудової книжки безпосередньо знаходився у [PERSON] І лише 31.08.2017 року [PERSON] був надісланий оригінал трудової книжки ліквідатору ДАК «Укрресурси», слід наголосити, що оригінал трудової книжки саме був надісланий, а не переданий ліквідатору наручно. Позивач [PERSON] проживає у м. Вінниці, ліквідатор ДАК «Укрресурси» знаходиться у м. Києві. В матеріалах справи відсутні докази, що позивач [PERSON] звертався особисто до ліквідатора ДАК «Укрресурси» з метою отримання власної трудової книжки. Ліквідатор ДАК «Укрресурси», в свою чергу, з метою виконання вище вказаного рішення суду направив позивачу [PERSON] оригінал трудової книжки та засвідчену копію наказу 06.09.2017 року. Однак, дані дії ліквідатора ДАК «Укрресурси» знову не влаштовують позивача [PERSON], оскільки служать підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Слід зазначити, що 09.09.2010 року Господарським судом м. Києва за заявою Держанвого агенства резерву України порушено провадження у справі № 46/436-Б про банкрутство Державної акціонерної компанії «Укрресурси». Постановою Господарського суду м. Києва у справі № 46/436-Б від 04.06.2012 року Державну акціонерну компанію «Укрресурси» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду м. Києва у справі № 46/436-Б від 25.05.2017 року замінено ліквідатора боржника на арбітражного керуючого [PERSON] Попереднім арбітражним керуючим [PERSON] за актами прийому - передачі від 10.05.2017 року були передані бухгалтерські та фінансові документи ДАК «Укрресурси». В позивача [PERSON] міститься рід рішень про стягнення середнього заробітку: рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2016 року стягнуто з АК «Укрресурси» на користь [PERSON] кошти в сумі 767 322 грн. з яких доплату за сумісництво посад в сумі 4500 грн. щомісячно за період з 01.03.2002 року по 01.12.2015 року (4500грн. 165 місяців)= 742 500 грн. середньомісячний заробіток за затримку видачі трудової книжки з 01.12.2015 року по 26.12.2015 року на суму 11 322 грн. і відшкодування за затримку проведення повного розрахунку за період з 01.12.2015 року по 01.01.2016 року середньомісячний заробіток на суму 13500; рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2016 року стягнуто з АК «Укрресурси» на користь [PERSON] середньомісячний заробіток на основній посаді заступника директора, в сумі 9000 грн. за затримку видачі трудової книжки за період з 09.05.2012 року по 01.12.2015 року в сумі 385 200 грн., компенсацію за дві невикористаних щорічних відпустки при щомісячній доплаті 4500 грн. за період з 01.03.2002 року по 26.12.2015 року в сумі 49 627 грн., відшкодування за затримку повного розрахунку за період з 01.01.2016 року по 10.05.2016 року в сумі 58500 грн. та вихідну допомогу за один місць в сумі 13 500 грн., а всього на загальну суму 506 827 грн. Всі вище вказані обставини встановлені судовим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2018 року у цивільній справі №127/26151/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року. Принцип правової визначеності є невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), в практиці Європейського суду з прав людини (далі - Євросуд) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. У свою чергу, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Євросуд, означає, що: «жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру» (п. 52 рішення Євросуду по справі «Рябих проти Росії» (2003). З огляну на викладене, з заявлених позовних вимог [PERSON] вбачається зловживання останнім своїми правами, оскільки при наявності виконаного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.01.2017 року, яким було зобов'язано АК «Укрресурси» видати наказ про звільнення [PERSON] [INFO] з 26.12.2015 року, про що внести відповідний запис в трудову книжку, останній намагається схилити суд до винесення нового по суті рішення суду, знову ж таки про зміну дати в наказі про звільнення. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, компенсації за дні щорічних невикористаних оплачуваних відпусток, вихідної допомоги також не підлягає до задоволення, оскільки є похідною від зміну дати в наказі про звільнення. Підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] не вбачається. Крім того, слід зазначити, що згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Положеннями частини 4 наведеної вище норми права передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. З огляду на положення частини 5 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до роз'яснень Пленуму Верховного суду України у пункті 3Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, навівши в рішенні відповідні мотиви. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. В обґрунтування спричиненої йому моральної шкоди позивач [PERSON] послалася на те, що ніс витрати на лікування, морально страждав, що є причинно наслідковим зв'язком неправомірної бездіяльності відповідачів, пов'язаної з порушенням його трудових прав, при звільненні, невиплатою зарплати та втраті коштів при інфляції. Проаналізувавши обставини справи, з'ясувавши характер та глибину повя'заних з цим моральних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя та виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що [PERSON] слід відмовити у відшкодуванні моральної шкоди в сумі 100 000, 00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 3ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 81-83 ЦПК. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed