Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

02.12.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФГ Сатурн в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] господарства «Сатурн» на його користь отримані доходи від незаконного користування майном у сумі 60 478,43 грн. та судові витрати. В обгрунтування позову [PERSON] зазначив, що за договором оренди земельної ділянки укладеним строком до 1 квітня 2015 року відповідач користувався належною позивачу земельною ділянкою площею 5.7200 гектара для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. За фактом закінчення договору, та після збирання врожаю 2014 року, позивач 22 жовтня 2014 року письмово повідомив відповідача про своє бажання отримати землю у своє користування, та пославшись на п. 9.2. договору просив його будь які роботи з використанням земельної ділянки, які можуть вплинути на порушення терміну повернення ділянки, не виконувати. Просив відповідача в строк до 1 квітня 2015 року підготувати акт приймання передачі земельної ділянки та підготувати землю для її повернення. На свій лист позивач отримав від ФГ «Сатурн» відповідь у якій зазначено, що договір оренди продовжується до 16 січня 2016 року так як «згідно чинного законодавства України, а саме ст. 125 п.4 Земельного кодексу України «право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав». З цієї відповіді позивач зрозумів, що договір оренди землі зареєстровано в Первомайському районному секторі реєстрації 16 січня 2006 року, а тому відповідач вважає строк закінчення оренди землі 16 січня 2016 року. Позивач повторно написав відповідачу про своє бажання користуватися землею особисто починаючи з 1 квітня 2015 року, та отримав аналогічну письмову відповідь. Після цього позивач звернувся до відповідача через засоби масової інформації - газету «Южная Правда» проте відповіді на це не отримав. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 травня 2015 року відповідача було зобовязано повернути земельну ділянку у користування позивача. Актом вилучення у боржника землі від 23 вересня 2015 року складеного державним виконавцем ВДВС на підставі виконавчого листа №2/484/495/15 від 29 травня 2015 року земельна ділянка була передана позивачу. Таким чином у 2015 році позивач не мав можливості обробляти свою земельну ділянку, а тому не отримав тої вигоди яку мав отримати обробивши землю та зібравши врожай. Спричинена майнова шкода на думку позивача складається з того, що він у 2015 році на своїй землі міг би виростити врожай озимої пшениці. Середня врожайність сільськогосподарських культур за даними Управління статистики у Первомайському районі на 1 вересня 2015 року для господарств населення становить 31,8 центнера з гектара, або 3,18 тони з гектару. Земельна ділянка позивача по розмірам становить 5.72 га. За арифметичним розрахунком він мав би отримати прибуток у розмірі 5.72 га. х 3,31 т. = 18,189 тон озимого зерна. Згідно інформаційного бюлетеня незалежної громадської експертної ради з питань цінової ситуації на аграрному ринку на 21.10.2015 року купівельна вартість 1 тони пшениці другого класу становить 3 150 3 500 гривень з подальшим зростанням ціни (середньоарифметична 3 325 грн.). Таким чином позивач вважає, що він не отримав вигоду у розмірі 18,189 тони х 3 325 грн. = 60 478,43 гривень, яку просить стягнути з відповідача. В судове засідання позивач не зявився, проте у позові зазначив, що просить справу слухати за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не зявився, проте надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність та письмові заперечення у яких зазначено наступне. Твердження позивача не відповідають дійсним та фактичним обставинам справи, оскільки згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЯИ №153120 від 19.03.2010 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.2008 року, зареєстрованого за №3-1995 позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5.7200 га, що знаходиться в межах підпорядкованих Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Вказана земельна ділянка знаходилася в оренді у ФГ «Сатурн», на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного 01 квітня 2005 року між відповідачем та нині покійною матірю позивача [PERSON] Строк дії вказаного договору становив 10 (десять) років тобто з 01.04.2005 року по 01.04.2015 року включно. В матеріалах справи наявна довідка за №67 від 23.03.2015 року видана ФГ «Сатурн» про те, що на земельних ділянках в тому числі і відповідача проведений повний комплекс обробітку ґрунту та внесені добрива і земельні ділянки засіяні озимими культурами (озимою пшеницею). Згідно даних бухгалтерських документів господарства, озима пшениця, після комплексного внесення мінеральних добрив та технологічного обробітку за агротехнологією була засіяна ще у вересні 2014 року, тобто під час дії договору оренди земельної ділянки, якою правомірно користувалось господарство. Позивач перше повідомлення про повернення належної йому на праві приватної власності земельної ділянки надіслав на адресу господарства лише у жовтні 2014 року. Згадуваним вище рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 травня 2015 року відповідача ФГ «Сатурн» зобовязано повернути у власність землю позивачу - [PERSON], а вже у вересні 2015 року земельна ділянка в установлені державним виконавцем терміни в добровільному порядку була повернута в належному агротехнічному стані власнику, згідно акту складеного державним виконавцем. За такого представник відповідача вважає, що на момент жовтня 2014 року (внесення мінеральних добрив, проведення господарством повного комплексу обробітку ґрунту та посів озимої пшениці) вказана земельна ділянка, яка на праві власності належить позивачу перебувала на законних підставах в оренді господарства та станом на липень місяць після збору врожаю та закультивацією була передана власнику на виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 травня 2015 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачу на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №153120, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2008 року, зареєстрованого за № 3-1995, належить земельна ділянка площею 5,72 га, розташована в межах території Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, що належала спадкодавцю [PERSON]. 01.04.2005 року відповідач уклав з матірю позивача [PERSON] договір оренди вище вказаної землі строком на десять років. Вказаний договір 01.09.2006 року зареєстровано в Полтавській сільраді, про що в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі № 4, вчинено запис за № 040602200013. У лютому 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ФГ «Сатурн» в якому просив визнати договір оренди земельної ділянки виконаним та повернути землю позивачу. Сторони в судовому порядку оспорювали дату, з якої слід відраховувати строк оренди земельної ділянки (з моменту укладення чи з моменту реєстрації договору оренди). Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 травня 2015 року відповідача було зобовязано повернути земельну ділянку у користування позивача, а у мотивувальній частині зазначено, що строк дії договору оренди слід відраховувати саме з моменту його укладення, тобто з 01.04.2005 року. На виконання вищевказаного рішення суду актом вилучення у боржника землі від 23 вересня 2015 року складеного державним виконавцем ВДВС на підставі виконавчого листа №2/484/495/15 від 29 травня 2015 року земельна ділянка була передана позивачу. Позивач у своїй заяві стверджує, що внаслідок використання земельної ділянки за відсутності договору оренди, відповідачем йому було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди. У ст. 152 ЗК України зазначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. П. "д" ч. 1 ст. 156 Земельного кодексу України встановлено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідальність за завдані збитки може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність збитків, протиправну поведінку заподіювача збитків, причинний зв'язок між збитками та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Позивач, стверджує, що він не отримав доходи, оскільки з 01 квітня 2015 року не міг як власник використовувати земельну ділянку. Але на підтвердження цих обставин не довів, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі передачі йому в обумовлений строк земельну ділянку ФГ "Сатурн", тобто 01.04.2015 року. При визначенні реальності неодержаних доходів позивач повинен надати докази приготування до вжиття заходів, направлених на отримання прибутку, які не були вжиті з вини відповідача. Крім того, порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам визначений постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 1993 року № 284, відповідно до пункту 2 якої розміри збитків визначаються комісіями створеними Київською та Севастопольською міськими районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. З огляду на викладене, надані позивачем розрахунки упущеної вигоди суд не може прийняти до уваги, так як вони зроблені без урахування вищенаведених вимог законодавства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів понесені ним збитки, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed