Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про поділ майна посилаючись на те, що 25.08.1992 року вона уклала шлюб з відповідачем, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області вчинено актовий запис за № 5. З відповідачем мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 14.02.2011 року рішеням Монастирищенського районного суду Черкаської області шлюб між нею та відповідачем розірвано. 05.03.2001 року відповідач за спільні сімейні кошти придбав 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], що підтверджує договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Монастирищенського нотаріального округу Черкаської області [PERSON] Зазначена 1/2 частина будинку є ізольованою квартирою, має окремі два входи, що підтверджує технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS], інвентаризаційна справа № 64, реєстровий № 41. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. В даний час між ними склалися недоброзичливі відносини, в добровільному порядку розділити майно можливості немає. За таких обставин, відповідно до ст. 55 Конституції України, вона змушена звертатися за захистом своїх прав у судовому порядку. Вважає, що поділ будинку з надвірними будівлями та спорудами має бути проведено реально в рівних частинах. Просить суд визнати 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] - об»єктом права спільної сумісної власності. Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та виділити в натурі: веранду VII площею 3,9 кв.м; веранду VI площею 22 кв.м; ванну 1-3 площею 5 кв.м; кухню 1-2 площею 8,1 кв.м; кімнату 1-4 площею 11,2 кв.м.; кімнату 1-5 площею 10,8 кв.м., визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та виділити в натурі: веранду І площею 4,3 кв.м; кладову II площею 3,2 кв.м; веранду V площею 9,4 кв.м; кімнату 1-1 площею 14 кв.м.; кімнату 1-6 площею 23,4 кв.м. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, просить його задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився. На адресу суду надав заяву від 12.03.2014 року про розгляд справи у його відсутність. Просить суд погодити мирову угоду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення та виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку (доходу), при цьому кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального використання, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Шлюб між сторонами, [PERSON] та [PERSON], зареєстровано 25.08.1992 року, актовий запис № 5 та розірвано за рішенням Монастирищенського районного суду від 14.02.2011 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00013222268 від 23.12.2013 року ( а.с. 8). Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу будинку ( серія АВР № 116736) від 05.03.2001 року, [PERSON] купив ? частину житлового будинку, з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]. Цей житловий будинок, позначений в плані літерою -А, цегляний, критий шифером, житловою площею 117,9 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами : веранда-а, веранда-а, льох-Б, вбиральня-В, хлів-Д, вбиральня-Е, споруди-№1-5 ( а.с. 12). Згідно роз'яснень ВСУ викладених у п.23 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає захисту (ст. ст. 60, 69 СК України, ст.368 ЦК України), відповідно до ч. Ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором чи законом. Згідно технічного паспорту на житловий будинок садибного типу [ADDRESS], судом встановлено, що в розділі «Дані про самочинне будівництво» серед іншого, зазначено і а3, а4 - веранди (8,35х3,05);(2,6х1,85) - будував [PERSON], а5-веранда ( 9,80х2,10) - будували [PERSON], [PERSON] ( а.с.13). Вказані веранди, позначені в плані житлового будинку ( а.с. 15) - V, VI, VII, тобто саме ті веранди, які в позові позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя та серед іншого розділити їх між нею та відповідачем. Право власності на добудовані веранди не зареєстровано Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Разом з тим передбачено право власника земельної ділянки звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній. Зверненню власника земельної ділянки до суду з позовом про визнання за ним права власності на самочинно збудоване на земельній ділянці нерухоме майно повинно передувати його звернення до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, отримання відмови в такому прийнятті. Втім позивачем доказів на підтвердження таких обставин не подавалося. До прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає та в судовому порядку не передбачена можливість згідно чинного законодавства визнання права власності на недобудоване нерухоме майно. Спірний будинок не належить сторонам на праві спільної сумісної власності, не є спільно набутим майном подружжя і не підлягає поділу між ними. Отже, частини житлового приміщення, за адресою [ADDRESS], є самочинним будівництвом, право власності на яке жодна із сторін не набула відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення цього майна) (ч.3 ст. 331 ЦК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 213 ЦПК України обґрунтованим може вважатися лише судове рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих судом обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час розгляду справи суд у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи; роз'яснював сторонам їх права та обов'язки; сприяв здійсненню їх прав у випадках, встановлених цим Кодексом; роз'ясняв їх право та надавав можливість заявляти клопотання про виклики свідків та витребування інших доказів. Сторони не надали суду жодних доказів звернення до компетентного державного органу (інспекції державного будівельного архітектурного контролю тощо) з приводу прийняття об'єкта- самочинного будівництва до експлуатації чи розгляду даного питання відповідним державним органом, а тому враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed