Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

02.03.2018 позивач [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 47 микр-ср від 21.12.2007 р. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21.12.2007 між сторонами укладено кредитний договір № 47 микр-ср відповідно до якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у сумі 30 000 доларів США, проте відповідачем було порушено Інструкцію про касові операції в банках України щодо видачі коштів в іноземній валюті, зокрема що позивачу не кошти не надавались та не могли надаватись, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним кредитний договір №47микр-ср від 21.12.2007 року. Ухвалою від 03 березня 2018 року провадження у справі відкрите. Розгляд справи вирішено проводити в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотання сторін про інше суду не подавалося. 23.04.2018 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву,в обґрунтування якого вказує, що застосований банком порядок видачі кредитних коштів базується на Інструкції про касові операції в банках України затвердженої постановою правління НБУ від 14.08.2003 року №337, а позиція позивача не свідчить про фактичне ненадання банком та неотримання позичальником кредитних коштів, що також було встановлено попередніми судовими рішення про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором № 47 микр-ср від 21.12.2007 р. Дослідивши докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, а також відповідачем в їх спростування, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судовим розглядом встановлено, що 21 грудня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" укладено кредитний договір №47микр-ср. Предметом даного договору відповідно до п. 1 являється кредит в сумі 30 000 доларів США, який вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами(п. 7)(а.с. 7-9). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо). Договір позики є реальною угодою і вважається укладеним з моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошей не породжує в майбутньому обов'язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Так, Інструкцією про касові операції в банках України затвердженої постановою правління НБУ від 14.08.2003 року №337 передбачено порядок видачі коштів. Пунктом 3 глави 3 Інструкції передбачено, що видача готівки іноземної валюти здійснюється фізичним особам з їх поточних рахунків, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття, а також з відшкодування банкнот іноземної валюти прийнятих на інсако. Позивач зазначає, що йому такі рахунки не відкривались, договори на відкриття не укладались. Однак вказане спростовується кредитним договором, а саме відповідно до пункту 2.1.1. Кредитного договору №47 микр-ср Банк відкриває наступні рахунки: -«счет для зачисления средств направленных на погашение задолжености [NUMBER]; -ссудный счет [NUMBER] -лицевой счет по процентам [NUMBER] -счет для уплаты вознаграждения [NUMBER]» Згідно постанови НБУ № 280 від 17.06.2004р. «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», рахунок 2203 називається «Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам» та є рахунком 2 класу «Операції з клієнтами». За дебетом цього рахунку проводяться суми наданих кредитів. Сторона ж позивача посилається на те, що кредит мав надаватись позичальнику через рахунок 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб», який належить до розділу 26 «Кошти клієнтів банку». Однак кошти видані в межах виконання кредитного договору, не є особистими коштами клієнта, а є коштами банку. Такі рахунки відкриваються для надання кредитів виключно в межах послуги овердрафт, в той час коли оспорюваний договір не є таким, а тому відкриття такого рахунків суперечить плану відкриття рахунків. Відповідно до Заяви на видачу готівки № 1 від 21.12.2007 року [PERSON] отримала суму в розмірі 30 000 доларів США згідно з умовами кредитного договору №47 микр-ср про, що свідчить особистий підпис позичальника на вказаній заяві. Зокрема в заяві зазначена видача коштів з рахунку [NUMBER], який був відкритий відповідно до умов договору. Зазначений рахунок було відкрито саме для зарахування коштів для подальшої видачі їх позичальнику. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З викладеного вбачається, що посилання позивача на ст. 1051 ЦК України, як на правову підставу для визнання договору недійсним, не знайшло свого фактичного підтвердження під час судового розгляду справи. Наряду з вказаним, суд вважає за необхідне зазначити, що у своєму відзиві представник відповідача вказував на пропущення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду, проте в силу положень ч. 3 статті 267 ЦПК України, суд вказане питання не розглядає, оскільки заява про застосування позовної давності відповідачем подано не було. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається сторона позивача не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та спростовані доводами представниками відповідача, які викладені у відзиві на позов, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed