Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому зазначив про те, що 05 грудня 1995 року зареєстрував шлюб з відповідачкою, за час якого у них народилася дочка [PERSON]. 22 лютого 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, дитину залишено проживати з відповідачкою. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 березня 2011 року з нього стягувалися аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 26.01.2011 року до досягнення дитиною повноліття. З 01 вересня 2013 року дочка навчалася на денній формі навчання в Коломийському медичному коледжі ім. І.Франка на підставі укладеного між [PERSON] та вказаним коледжем договору № 70/2013 від 13 серпня 2013 року. Враховуючи зазначене, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2014 року з нього стягувалися аліменти на утримання дочки в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 12 серпня 2014 року і до досягнення дочкою 23-річного віку. Зазначає, що він сумлінно виконував батьківський обов'язок щодо утримання своєї дочки, за весь період жодного разу не ухилявся від сплати аліментів на користь відповідачки. Відповідно до довідки № 988 від 12 грудня . У 2017 році дочка закінчила навчання 30 червня 2017 року. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року в справі за його позовом було припинено з 01 липня 2017 року його обов'язок щодо утримання повнолітньої дочки [PERSON] у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку до досягнення [PERSON] 23-річного віку, стягнення яких розпочато з 12 серпня 2014 року. Вказане рішення набрало законної сили 01 листопада 2018 року. Проте, за час примусового виконання рішення суду від 03 вересня 2014 року у період з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2018 року з нього безпідставно відраховувались (стягувались) аліменти на утримання повнолітньої працездатної дочки [PERSON] на користь відповідачки на підставі виконавчого листа, виданого Коломийським міськрайонним судом 03 вересня 2014 року. Загальна сума відрахованих (стягнутих) аліментів з нього становить 37 549,40 грн. Посилаючись на норми ст. 85 ч.2 СК України, ст.1212 ч.1,2 ЦК України, вказує, що зазначена сума грошових коштів була отримана відповідачкою без достатньої правової підстави (безпідставно). Крім того, посилаючись на норми ст. 536, ч.1 ст.1048, ч.2 ст. 1214 ЦК України зазначає, що у зв'язку з одержанням без достатньої правової підстави (безпідставним) та збереженням грошей розраховано (нараховано) проценти у розмірі 5 307,35 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідачки на його користь отримані без достатньої правової підстави (безпідставно) грошові кошти в сумі 37549, 40 грн., проценти за отримані без достатньої правової підстави (безпідставно) грошові кошти в сумі 5307,35 грн., а також судові витрати, які складаються із 704,80 грн. сплаченого судового збору та 12 015,80 грн. витрат пов'язаних з розглядом справи, оскільки відповідно до п. 1 Додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 16.11.2018 року № 18/11-002 визначено гонорар адвокатського об'єднання в розмірі 32 % від суми, яка підлягає поверненню, (що є еквівалентом 12 015, 80 грн.). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, вказала,що згідно рішення Коломийського міськрайонного суду аліменти повинні були стягуватись з позивача до виповнення 23 років дитині, відповідно вона не коригувала коли і як повинно бути припинена сплата аліментів на навчання дитини. Цей обов'язок лягав на виконавчу службу. Просить в позовних вимогах відмовити. Третя особа в судове засідання подала письмову заяву, в якій просить відмовити в позовних вимогах, оскільки позивач по справі, її батько, знав що вона припинила навчання ,однак добровільно продовжував сплачувати аліменти. Дослідивши матеріали справи, письмові пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 грудня 1995 року, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 лютого 2011 року розірвано, дочку [PERSON], [INFO], залишено проживати з [PERSON](а.с. 8). Відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 березня 2011 року з позивача на користь відповідачки стягувалися аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 січня 2011 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9). Рішення суду набрало законної сили,не було оскаржено жодною з сторін. Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03 вересня 2014 року з позивача стягувалися аліменти на користь відповідачки на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 серпня 2014 року до досягнення [PERSON] 23-річного віку (а.с. 10-11). Рішення суду набрало законної сили,не було оскаржено жодною з сторін. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року, яке вступило в законну силу 01 листопада 2018 року, припинено з 01 липня 2017 року обов'язок позивача щодо утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у вигляді щомісячно сплати аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, до досягнення [PERSON] 23-річного віку на користь відповідачки, стягнення яких розпочато з 12 серпня 2014 року (а.с. 12-13). Рішення суду набрало законної сили,не було оскаржено жодною з сторін. Тобто, на даний час є два рішення Коломийського міськрайонного суду стосовно предмету позову, які набрали законної сили - від 3 вересня 2014 року та від 24 вересня 2018 року і мають рівну силу. Відповідно до довідок про доходи № 228 та № 229 від 17 вересня 2018 року позивач працює в ПАТ «Українська залізниця» філія «Пасажирська компанія виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо» на посаді провідника пасажирських вагонів та загальна сума його доходів за період з січня по грудень 2017 року становила 110 091,40 грн., в тому числі розмір відрахованих аліментів - 27 707,44 грн.; сума його доходу за період з січня по серпень 2018 року становила 102 323,93 грн., в тому числі розмір сплачених аліментів - 23 005,89 грн. (а.с.14-15). У відповідності до Ст.1291 ,Конституції України , суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частинами 2, 3 ст. 82 СК України якщо після припинення права на утримання виконання рішення суду про стягнення аліментів буде продовжуватися, всі суми, одержані як аліменти, вважаються такими, що одержані без достатньої правової підстави, і підлягають поверненню у повному обсязі, але не більш як за три роки. Право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з ч. 2 ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю,аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 3.09.2014 року з позивача було стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 серпня 2014 року до досягнення [PERSON] 23-річного віку, яке грунтується на вимогах СК України. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року припинено з 01 липня 2017 року обов'язок позивача щодо утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у вигляді щомісячно сплати аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, до досягнення [PERSON] 23-річного віку на користь відповідачки, стягнення яких розпочато з 12 серпня 2014 року. У відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-151 ЦС 13, від 22 січня 2014 р. , згідно до ст.1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті особою кошти, то належать до виплат, встановлених п 1. ч.1 вказаної статті, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела таку виплату, та факту недобросовісності набувача коштів, грошові кошти поверненню не підлягають. Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати КЦС від 20.06.2018 року №501/2500/15-ц зазначено наступне. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа № 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа № 473/2859/17. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп'ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні. У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов'язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". В даній справі відповідач отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді аліментів. При цьому, їх виплата проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача згідно до чинного рішення суду, в якому зазначено про виплату аліментів до виповнення дитині 23 років. Представник позивача вважає, що наявними є позадоговірні зобов'язання , що виникають з набуття або збереження майна без додаткових правових підстав, кваліфікуючи свої вимоги за ст.1212 ЦК України. Однак, аналіз даної статті свідчить про те, що поверненню згідно даної статті, підлягає виконане за недійсним правочином, що не відповідає ,на думку суду, предмету даної справи. В судовому засіданні представник позивача не довів факту недобросовісності, зловживань з боку відповідача, у справі відсутні докази того, як саме позивач дізнався про переплату, позивачем не було допущено помилки при сплаті аліментів на свою дитину, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України. Крім цього, суд зауважує, що хоча аліменти сплачувались відповідачці, однак вони йшли на утримання їх спільної дочки, якій на момент винесення рішення Коломийського міськрайонного суду від 3.09.2018 року ще не виконалось 23 років. За таких обставин позивачу слід відмовити в позовних вимогах. Встановлене судом підтверджується копіями рішень Коломийського міськрайонного суду, копією паспорта та ідентифікаційного коду та іншими перевіреними матеріалами справи. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст.6,1212,1215 ЦК України, правовими позиціями Верховного Суду України та Верховного Суду від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа № 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа № 473/2859/17, від 20.06.2018 року №501/2500/15-ц

Outcome: dismissed