Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в розмірі 10300 гривень та судових витрату справі. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що відповідача було призначено на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Голосіївського районного центру зайнятості на підставі наказу № 29-к від 09.03.2011 р. В подальшому відповідача направлено до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України для участі у конкурсних випробуваннях для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня магістр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці». Відповідно до умов Договору, укладеного 31.08.2012 р. між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським міським центром зайнятості та [PERSON] , підготовка здійснюється за кошти Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття з подальшим працевлаштуванням в органах державної служби зайнятості та відпрацюванням не менше трьох років. Однак, наказом Київського міського центру зайнятості від 11.11.2014 р. № 232-к відповідача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу організації надання послуг роботодавцям міського центру зайнятості 21.11.2014 р. за угодою сторін. Оскільки [PERSON] не виконала свій обов`язок по відпрацюванню трьох років в Київському міському центрі зайнятості, остання на підставі.5.2.3 Договору зобов`язання відшкодувати до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартість навчання та всі інші витрати,пов`язані з навчанням в зв`язку зі звільненням з роботи в системі державної служби зайнятості України. Позивач посилається на те, що листом від 27.10.2017 р. відповідача було повідомлено про необхідність відшкодування вартості навчання в розмірі 10300 гривень в добровільному порядку, однак остання відмовилась від сплати зазначених коштів. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів про перерахування Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на користь Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України грошових коштів за навчання. Також відповідач зазначає, що на момент видачі диплома магістра вона працювала в структурі Київського міського центру зайнятості і до звільнення за угодою сторін відпрацювала 1 рік 5 місяців, а тому стягнення вартості навчання має проводитись з урахуванням відпрацьованого часу в органах державної служби зайнятості. При вирішенні спору відповідач просила застосувати положення ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даними вимогами, про що остання подала відповідну заяву. На підставі ст.ст. 274-279 ЦПК України справа розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Київського міського центру зайнятості від 09.03.2011 р. № 29-к [PERSON] призначено на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Голосіївського районного центру зайнятості. Згідно з направленням від 05.07.2012 р. Київський міський центр зайнятості направив [PERSON] до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України для участі у конкурсних випробуваннях для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня магістр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці». Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 20.08.2012 р. № 251 [PERSON] зараховано з 01.09.2012 р. студентом першого курсу денної форми навчання за спеціальністю «Управління персоналом та економіка праці» за кошти фізичних або юридичних осіб. 31.08.2012 р. між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України, Київським міським центром зайнятості та [PERSON] укладено Договір № МФУП/06/12 про підготовку магістра за денною формою навчання. Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 27.06.2013р. № 211 [PERSON] присвоєно кваліфікацію «магістр з управління персоналом та економіка праці» за спеціальністю «Управління персоналом та економіка праці» та видано диплом магістра державного зразка КВ № 45217751. Наказом Київського міського центру зайнятості від 28.10.2013 р. № 181-к [PERSON] головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Голосіївського районного центру зайнятості було переведено на посаду головного спеціаліста відділу організації надання послуг роботодавцям Київського міського центру зайнятості. 11.11.2014 р. відповідно до наказу Київського міського центру зайнятості № 232-к [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста відділу організації надання послуг роботодавцям міського центру зайнятості з 21.11.2014 р. за угодою сторін. Відповідно до п.1.1 Договору № МФУП/06/12 про підготовку магістра (спеціаліста) за денною формою навчання його предметом є підготовка за кошти Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття фахівця з повною вищою освітою з подальшим працевлаштуванням в органах державної служби зайнятості Згідно п.2.5 Договору Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України зобов`язався інформувати Київський міський центр зайнятості та [PERSON] про вартість навчання. Згідно листа Інституту підготовки кадрів Державної служби зайнятості України від 27.10.2017 р. № 734/06/-17 вартість навчання [PERSON] за кошти Фонду соціального страхування України становила 10300 гривень. В силу положень п.3.5 Договору Центр зайнятості зобов`язався зберегти робоче місце за [PERSON] , на період навчання та після успішного закінчення навчання і отримання документа державного зразка про вищу освіту, її працевлаштування в системі державної служби зайнятості на строк не менше ніж три роки. В свою чергу [PERSON] зобов`язалась відпрацювати переважно за отриманим фахом в державній службі зайнятості не менше трьох років (п.4.4 Договору). Згідно п.5.2 Договору [PERSON] зобов`язалась відшкодувати до Фонду на рахунок Центру зайнятості вартість навчання та компенсувати всі інші витрати,пов`язані з навчанням у разі звільнення з роботи в системі державної служби зайнятості України за власним бажанням без поважних причин або з ініціативи адміністрації відповідно до ч.3, 4, 5, 7, 8 ст.40 КЗпП України, ст.41 КЗпП України, або за п.1 ст. 36 КЗПП України, під час навчання або до закінчення трирічного строку з дня закінчення навчання. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підставі ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що відповідач звільнилась з займаної посади з 21.11.2014 р., тобто до закінчення трирічного строку після отримання диплому, а тому, в силу положень п.5.2 Договору повинна відшкодувати вартість навчання в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України.. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач заявила про застосування судом наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду з даним позовом. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду 06.12.2018 р., хоча про порушення свого права дізнався з моменту звільнення відповідача, тобто з 21.11.2014 р. Позивачем, як на підставу своїх заперечень щодо застосування положень ст. 267 ЦК України, посилається на вимоги ч.4 ст.38 Закону України «Про загльнообов`язкове державне соціальне страхування на виадок безробіття». Відповідно до ч.4 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України "Про зайнятість населення", адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується. Частина 4 даної статті стосується відповідальності роботодавця (страхувальника), а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні. Такий висновок зроблений Верховним Судом у Постанові від 12 грудня 2018 року по справі 727/4084/16-ц. Тобто, положення ч.4 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволеня позову, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогами про стягнення коштів відповідача за навчання. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed