Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , яка звернулася в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , державного реєстратора ДАДП ДМР Логвінової Л.І., у якому просила суд визнати неправомірним і скасувати рішення державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Логвінової Людмили Іванівни індексний номер 48499195 від 03 вересня 2019 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 699338212101) та відновити становище, яке існувало до порушення шляхом здійснення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 699338212101) за [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову, позивач зазначала, що право власності на квартиру [ADDRESS] з 25 жовтня 2016 року було зареєстроване за [PERSON] . Проте, за результатами ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 204/7582/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Виконавчого комітету Чечелівської районної ради у м. Дніпрі, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виселення, 10 лютого 2020 року стало відомо про те, що право власності на зазначену квартиру 03 вересня 2019 року зареєстроване державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Логвіновою Людмилою Іванівною за [PERSON] . Позивач вважає, що рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] є неправомірним і підлягає скасуванню, у зв`язку з чим, остання звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 26.03.2020 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Представником відповідача [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, у яких останній заперечував проти задоволення позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю, звертав увагу суду на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у цивільній справі 204/2497/17 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, витребувано з чужого незаконного володіння - у [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Постановою Верховного Суду від 25.03.2020 року по справі №204/2497/17 касаційна скарга позивача була відхилена, а судові рішення залишені без змін, а також поновлена дія судових рішень. Таким чином, на цей час немає жодних підстав для визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратор, так як судові рішення набрали законної сили остаточно, підлягають виконанню. Немає сенсу визнавати дії державного реєстратора неправомірними, скасовувати рішення державного реєстратора для того, щоб повторно реєструвати право власності на квартиру. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем, що і було зроблено реєстратором. Таким чином, право власності за [PERSON] на підставі рішення по справі №204/2497/17 було зареєстровано правомірно і підстави для скасування рішення про державну реєстрацію та задоволення позову відсутні. Представником позивача було надано суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому останній спростовує міркування відповідача та звертав увагу суду на ті обставини, що при вирішенні спору про незаконність рішення державного реєстратора мають враховуватись обставини, які мали місце виключно на момент його прийняття, а обставини свідчать про те, що рішення про державну реєстрацію права власності відповідача №1 прийняте відповідачем №2 з порушенням приписів ст.ст. 10,24,27,31-1Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", про що докладно зазначено у позовній заяві. В свою чергу, такої підстави для державної реєстрації права власності як витребування майна із чужого незаконного володіння за рішенням суду в ст.27 даного Закону не міститься. У зв`язку з чим, державний реєстратор (відповідач №2) повинна була відмовити у реєстрації права власності відповідачу №1. Само по собі витребування майна із чужого незаконного володіння не може слугувати самостійною підставою для державної реєстрації \~ \~ \~ \~права власності, оскільки може бути застосоване у вирішені справи, не пов`язаної із спором щодо права власності. У рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року та постанові Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року мало бути вирішено питання щодо права власності, а саме скасування державної реєстрації права власності [PERSON] та реєстрацію права власності відповідача №1, тільки в цьому випадку судове рішення може слугувати підставою для державної реєстрації прав. У судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні висловив незгоду з позовною заявою, просив суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач Державний реєстратор Логвінова Л.І. в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року по справі 204/2497/17, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 26.09.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 2-4488. При цьому, заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі №200/4501/15-ц за позовом адвоката Романенко Лариси Сергіївни в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, - серед іншого було визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю [PERSON] і [PERSON] , та виділено у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.5-7). Таким чином, спірна квартира вибула з власності [PERSON] на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц. В свою чергу, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року було скасоване рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у цивільній справі № 200/4501/15-ц в частині визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу і ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні її вимог. Отже, правочин, тобто рішення суду, на підставі якого спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника, було скасовано у передбаченому законом порядку. При цьому, судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 25.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кот Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1710, квартиру [ADDRESS] було відчужено на користь [PERSON] , [INFO] , який станом на 24.05.2019 року значився як власник квартири. Крім того, судом встановлено, що до відчуження спірного нерухомого майна [PERSON] останнє належало [PERSON] на підставі договору дарування від 26.01.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 568. Згаданим рішенням місцевого суду від 24.04.2019 року у цивільній справі 204/2497/17 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, витребувано з чужого незаконного володіння - у [PERSON] в особі його законного представника [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.17-18). Зазначене рішення суду було залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року та набрало законної сили (а.с.19-20). Ухвалою Верховного суду від 07 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі 204/2497/17, зупинено дію рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку (а.с.14-15). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначена ухвала після надіслання Верховним Судом, була зареєстрована в ЄДРСР 09.08.2019 року та оприлюднена 09.08.2019 року. В свою чергу, 03 вересня 2019 року державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області Логвіновою Людмилою Іванівною (Індексний номер рішення 48499195, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:699338212101) право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване \~ \~ \~ \~за [PERSON] . Дані обставини підтверджуються копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 17 9600926 від 03.09.2019 року (а.с.13). Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишено без змін (ЄДРСР 88461097). Звертаючись до суду, Позивач обґрунтовує порушення своїх прав тими обставинами, що право власності за відповідачем-1 було зареєстровано на підставі рішень, дія яких була зупинена, окрім того, у судовому рішенні не було висновку про припинення права власності чи скасування державної реєстрації такого права на нерухоме майно за [PERSON] , на підставі яких реєстратор міг здійснити реєстрацію права власності за новою особою. Таким чином, позивач вважає, що реєстрацію права власності на квартиру [PERSON] здійснено державним реєстратором з порушенням приписів закону та порушує право власності [PERSON] , за захистом якого позивач звернулася до суду та яке підлягає поновленню шляхом визнання протиправним та скасування рішення державної реєстрації права власності за [PERSON] та здійснення реєстрації права власності за [PERSON] . Отже, з позовних вимог вбачається, що правовідносини сторін виникли у зв`язку зі здійсненням державним реєстратором своїх функцій, які регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та постановою КМУ від №1127, якою затверджено «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також ці спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Відповідно доч.1,2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Таким чином, наведені вище норми чинного законодавства України, визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні суб`єктивного права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи, що в свою чергу, є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Розглянувши позовні вимоги про визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем та здійснення повторної державної реєстрації за позивачем, суд виходить з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження порушення, оспорювання або невизнання, на час розгляду справи, суб`єктивного права позивача щодо нерухомого майна. Предметом даного спору є визнання протиправним та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на квартиру, однак однією з обов`язкових умов для задоволення таких позовних вимог є порушення у зв`язку з їх вчиненням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи не встановлено факту такого порушення, а позивач посилається на формальне порушення закону з боку державного реєстратора, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Таким чином, для звернення до суду необхідним є факт порушення права позивача і доведення позивачем такого факту. У ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на ефективний засіб юридичного захисту, зміст якого полягає в тому, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на ефективний засіб захисту передбачає можливість для учасника цивільних відносин звернутися до суду, використовуючи такий спосіб захисту права, який здатний поновити порушені права особи. Саме по собі визнання судом протиправною та скасування державної реєстрації у разі встановлення неправомірності дій державного реєстратора при вчиненні реєстраційної дії не призводить до вирішення спору, позивач не набуває статус законного власника, не має та не набуває законних підстав для реєстрації права власності на нерухоме майно, тобто не має досягнення поставленої мети. Оскільки позивач при зверненні до суду декларує, що його метою є захист свого порушеного права, а просить суд здійснити інші дії, які не є ефективними, це означає, що позивач у дійсності подає інший позов, який спрямований не на відновлення порушеного його права, а переслідує інші цілі. І, оскільки позивач не повідомляє суд про дійсний намір своїх дій, то він і не може отримати від суду захисту. Отже, захист його прав не є ефективним, спір не вирішено, оскільки права позивача не порушено. Суд зазначає, що доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу фактом здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, з урахуванням того, що позивачу відомо про факт залишення без змін рішення місцевого суду за наслідками його касаційного перегляду та свідчать про незгоду позивача з вчиненням реєстраційної дії, що не є тотожним порушенню його права, свободи чи інтересу. Сам факт визнання недійсною та скасування державної реєстрації не створює жодних правових наслідків для позивача (оскільки спір між сторонами щодо нерухомого майна, права на яке були предметом спірної реєстрації, вже вирішено судами трьох інстанцій), а тому не може порушувати його права чи інтереси. За вказаних обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). Суд вказує на те, що способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, або відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи оспорюваного права і є результатом діяльності по захисту прав. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу. Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий засіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Відповідно до ст.6 Закону, до системи органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав входять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно; 2. Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення. Згідно ч.1 ст.9 Закону, до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить: забезпечення проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ. Положеннями ч.3 ст.10 даного Закону передбачено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: -відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; -відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; -відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; -наявність обтяжень прав на нерухоме майно; ... 2)перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Отже, державний реєстратор є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо вчинення реєстраційних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи реєстраційні дії, реєстратор діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника реєстраційної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість державного реєстратора в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Однак, суд зауважує, що фактично при розгляді даної справи необхідно було першочергово встановити факт порушеного права позивача та забезпечення його поновлення, оскільки судом було встановлено відсутність спору та наявності порушення прав позивача, що виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту, тому судом не було досліджено у повному обсязі всіх обставин справи щодо правомірності дій державного реєстратора та перевірки їх доказами. Право на звернення до суду з позовом про незаконність реєстраційної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені реєстраційні дії, тобто безпосередньо брали участь у реєстраційному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні реєстраційних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені реєстраційною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про протиправність реєстраційної дії, але не до державного реєстратора, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності. Саме такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №14-275цс18, від 07.11.2018 у справі №11-961апп18, від 29 серпня 2018 року у справі № 14-233цс18, від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18). Судом встановлено, що внаслідок розгляду спору відповідача з позивачем в рамках цивільної справи 204/2497/17 місцевим судом, висновки якого підтримали суди апеляційної та касаційної інстанції визначено права та обов`язки сторін щодо квартири [ADDRESS] , а саме встановлено факт вибуття зазначеного майна з володіння [PERSON] проти його волі та відсутність законних підстав володіння ним [PERSON] та відновлено порушене право власності [PERSON] , шляхом витребування майна від [PERSON] . Про розв`язання зазначеного спору та ухвалення постанови Верховного Суду від 25.03.2020 року сторонам відомо. Отже, суд зазначає, що [PERSON] , в інтересах якого діє позивач, на час розгляду справи не є особою, права і охоронювані законом інтереси якої порушені реєстраційною дією, що підтверджено рішенням суду що набрало законної сили, яким особисте право на спірне майно за [PERSON] судом не визнано, тому не може бути порушено, в свою чергу відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Крім того, надаючи оцінку посиланням позивача, викладених у позові, в частині посилань на те, що само по собі витребування майна із чужого незаконного володіння не може слугувати самостійною підставою для державної, реєстрації права власності, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи». У пункті 46.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 визначено, що «відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц). У пункті 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 зазначено, що: «однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 98)». У пунктах 142,146,147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Отже, доводи позову про те, що рішення суду у спірних правовідносинах між сторонами, щодо витребування майна не є підставою для реєстрації права власності за [PERSON] є помилковими та в цій частині зводяться до особистої позапроцесуальної критики [PERSON] судового рішення, ухваленого у справі 204/2497/17 та наслідками, які ним обумовлені. На думку суду, наявність самого речового права є необхідною передумовою для їх державної реєстрації у Державному реєстрі прав. Як з`ясовано судом під час розгляду справи, права [PERSON] (в інтересах якого діє позивач) на нерухоме майно не були визнані судом під час розгляду спору у справі 204/2497/17, більше того, квартира була витребувана з його незаконного володіння, будь-яких інших правових підстав (правочинів, судових рішень, тощо), щодо наявності речових прав на спірну квартиру та як наслідок, наявності підстав для державної реєстрації таких прав, позивачкою наведено не було. Оскільки у [PERSON] (в інтересах якого діє позивач) відсутнє право власності (чи окремі його складові володіння чи користування) на зазначену квартиру, він також не набув права на вимогу скасування державної реєстрації права власності на майно за відповідачем та повторної державної реєстрації права власності за [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. По своїй суті, у зазначеній справі також наявні підстави для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який звернувся до суду з позовом про визнання неправомірною та скасування державної реєстрації, з посиланням на законну силу ухвали Верховного Суду про зупиненні дії рішення місцевого суду та її обов`язковість, та з іншого боку (при усвідомленні факту існування Постанови Верховного Суду, якою залишено без змін таке рішення), заперечення проти державної реєстрації права власності за відповідачем на підставі судового рішення та наслідків, що ним обумовлені, а також, наполягання на задоволенні вимоги про повторну реєстрацію права власності за [PERSON] , суперечить його попередній поведінці і є недобросовісними. Аналогічних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду. У цій справі буквальне тлумачення норм Закону щодо вчинення реєстраційних дій, яке надав цим нормам позивач, призвело б до ситуації, коли внаслідок реалізації прав певної особи порушувались би права інших осіб, захищених судовим рішенням, що набрало законної сили та було б фактично спростовано його висновки. Передбачення можливих негативних наслідків при прийнятті рішення покладається на суб`єкта владних повноважень відповідно до принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Суд звертає увагу, що метою судового захисту прав, свобод або інтересів особи є їх повне відновлення, а у випадку, якщо таке відновлення неможливе - встановлення компенсації за порушення. Аналогічного підходу дотримується ЄСПЛ. Прецедентне право ЄСПЛ вказує на те, що якщо характер порушення дозволяє restitutio in integrum, то держава-відповідач має здійснити його. Однак, якщо не представляється можливим відновити становище, Суд, як підтверджує його усталена практика, накладав альтернативну вимогу на Договірні держави - сплачувати постраждалій особі компенсацію. Суд наголошує, що основою легітимних очікувань може бути тільки безумовне право, яке має чітко визначену законну підставу та звертає увагу на те, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, посилання щодо правомірності оскарженого рішення не мають самостійного правового значення. Згідно зі ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed