Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із указаним позовом, в обґрунтування вимог за яким зазначила, що із 06.02.1998 по 26.02.2008 перебувала в шлюбі з [PERSON] та під час перебування в шлюбі, протягом 2000 2002 років, ними спільно побудовано житловий будинок, розташований за адресою: м. Житомир, пров. Цюрупи, 2-б, який не був зданий в експлуатацію. Позивач звертає увагу, що будинок будувався за спільні кошти сторін та вона разом із [PERSON] спільно оплачували вартість будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт, внутрішнього ремонту, встановлення обладнання, проте під час припинення сімейних стосунків між нею та відповідачем виникали спори щодо введення його в експлуатацію, держаної реєстрації та розподілу новозбудованого будинку. [PERSON] стверджує у позові, що готовність житлового будинку з надвірними будівлями становила 100%, однак з часу розлучення до травня 2015 року [PERSON] не вживав відповідних заходів щодо прийняття в експлуатацію спірного житлового будинку відповідними державними органами, а позивач була позбавлена можливості на звернення до компетентних органів з питання оформлення власних прав на спірне майно. За словами позивача, в ході судового розгляду справи №295/6101/15-ц за її позовом вона дізналась, що [PERSON] здав будинок в експлуатацію, отримав за одну добу свідоцтво про право власності та подарував його своєму сину [PERSON] На переконання [PERSON], її колишній чоловік не мав права на відчуження спірного нерухомого майна та умисно приховав від державного реєстратора та від нотаріуса факт того, що спірний будинок був побудований під час шлюбу, а безпосередньо нотаріус не перевірив паспорт [PERSON], де присутній штамп реєстрації та розірвання шлюбу, чим порушив інструкцію вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. З огляду на викладене у позовній заяві та посилаючись на норми КпШС України, СК України [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 13.01.2015 року державним реєстратором [PERSON], індексний номер 32210686, та видане на імя [PERSON] Реєстраційною службою Житомирського міського управління юстиції Житомирської області 14 січня 2015 року; визнати недійсним Договір дарування від 29.04.2015 року, укладений між відповідачами у справі; визнати житловий будинок по пров. Цюрупи, 2-б в м. Житомирі спільною сумісною власністю подружжя; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частини будинку за кожним. 01.06.2016 року [PERSON] звернувся як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], у якому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок по пров. Цюрупи, 21-б в м. Житомирі. В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Крім того [PERSON] додала, що в 2000 році був закладений фундамент спірного будинку, в 2001 році побудовано перший поверх будинку, в 2002 році другий поверх і криша, поставлені деревяні вікна, у 2003 поставлено газовий котел, в 2004 новий газовий котел та в 2005 році ставились нові металопластикові вікна. На момент розірвання шлюбу, за словами позивача, перший поверх ще не був остаточно зроблений, не було підлоги, відсутня кухня, зал із їдальнею, не дороблена сауна, а другий поверх був готовий для проживання. Також [PERSON] звертала увагу, що займалась підприємницькою діяльністю та вкладала належні їй кошти у будівництво житлового будинку, мала дохід з належних їй аптеки та магазину в Ружинському районі, та з продуктового й промислового магазинів у с. Чорнорудці. За словами позивача, у них із [PERSON] не було чеків на будматеріали, майже все з цього придбавалось по бартеру. Представник позивача уточнила, що підставами для визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування, зокрема є порушення державним реєстратором п. 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868, та невідповідність оспорюваного договору дарування нормам цивільного законодавства щодо згоди її довірителя як співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, на вчинення правочину щодо розпорядження таким майном. [PERSON] та його представники в судовому засіданні заперечували проти позову. Відповідач пояснив суду, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю. Хоч фактично і визнав, що будинок будувався з 1999 по 2002 року, проте вказав, що добудовувався у вересні-жовтні 2014 року. За словами [PERSON] спільних у нього з [PERSON] коштів на будівництво будинку не було, а будувався обєкт нерухомого майна за кошти в сумі приблизно 200\~000 тис.грн., наданих відповідачу його батьком [PERSON] Відповідач заперечив участь колишньої дружини у будівництві будинку та вказав, що сам із помічником у 1999 році завозив будматеріали, оплачував будівельні роботи та наймав бригаду, у той час як [PERSON] всі зароблені нею кошти вкладала у власний бізнес. [PERSON] та його представник так само заперечували проти позову [PERSON] Відповідач пояснив суду, що будівництво будинку по пров. Цюрупи, 2-б тривало з 2001 по 2005 роки та участь у його будівництві приймали батько [PERSON] та дідусь [PERSON] Крім того зазначив, що [PERSON] ні у будівництві будинку, ні у його утриманні ніякої участі не приймала. Представники відповідачів звертали увагу суду на відсутність у позивача доказів вкладення її коштів у будівництво житлового будинку, придбання будматеріалів, виконання будівельних робіт тощо. Також не вбачають жодних порушень під час реєстрації за [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, як і під час посвідчення нотаріусом оспорюваного договору дарування. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що проживає у будинку по пров. Цюрупи, 3 із 2005 року та коли заселялась до указаного будинку, то бачила, що сусіди по пров. Цюрупи, 2-б закінчували будівництво будинку. При свідкові завозились вікна та двері у спірний будинок, будувався гараж, приїжджали солдати, які приймали участь у будівництві. Хто розраховувався із робітниками свідку невідомо, але вона знає, що керували будівництвом якийсь чоловік та позивач. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання, з яких слідує, що в 2000 році позивач та [PERSON] почали будувати спірний будинок та син свідка працював на будівництві протягом 2000-2002 років підсобником, а [PERSON] платила йому кошти. Тоді у 2002 році будинок був побудований, був зроблений верх, а далі залишались тільки внутрішні роботи. Свідок також бачила як позивач доглядала за квітами у будинку, оскільки була у неї неодноразово в гостях. Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає в будинку по пров. Цюрупи, 1 та знає позивача з початку будівельних робіт у спірному будинку, а саме приблизно з 2000 року. Будинок був побудований фактично за 1,5 роки, а як довго тривали «внутрішні» роботи свідку невідомо. [PERSON] бачила як [PERSON] займалась організацією будівництва, неодноразово міняла вікна у будинку, посадила сад, проте свідку невідомо хто розраховувався за будівельні роботи. За словами свідка, працювали на будівництві люди у будівельний та у військовій формах. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що бачив як [PERSON] давав кошти на будівництво будинку по пров. Цюрупи, 2-б. Крім того, за словами свідка, в будівництво даного будинку, яке здійснювалось із 2002 по 2003 роки, вкладав кошти і [PERSON] Свідок бачив, коли приїжджала [PERSON] та чув спори останньої із [PERSON] та робочими. На думку свідка, у позивача було бажання щось постійно переробити. Ухвалою суду від 30.05.2017 провадження у справі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON]Й, закрито у звязку зі смертю останнього та відсутністю доказів звернень до нотаріуса потенційних спадкоємців майна померлого протягом шестимісячного строку із заявами про прийняття спадщини, що залишилась після смерті третьої особи. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши й дослідивши матеріли справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 06.02.1998 року по 26.02.2008 року (т. 1 а.с. 13, 47, 118). Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 09.12.1999 року [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 681 кв.м. по пров. Цюрупи, 2-б для будівництва індивідуального житлового будинку із землекористування Житомирського обласного фонду соціального захисту інвалідів (т. 1 а.с. 57). 20.04.2000 року [PERSON] отримано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,06891 га за вищевказаною адресою (т. 1 а.с. 60). 04.05.2000 року між Виконавчим комітетом Житомирської міської ради народних депутатів та [PERSON] був укладений договір на будівництво жилого будинку на правах приватної власності, за умовами якого на земельній ділянці по пров. Цюрупи, 2-б в м. Житомирі відповідач зобовязався побудувати жилий двоповерховий будинок загальною площею 302,8 кв.м із надвірними будівлями та спорудами. За змістом договору після закінчення будівництва жилий будинок підлягав прийняттю в експлуатацію приймальною комісією (т. 1 а.с. 59). Із пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що на відведеній [PERSON] земельній ділянці побудовано двоповерховий будинок загальною площею 315,2 кв.м. З матеріалів справи вбачається, що представником [PERSON] [PERSON] 08.09.2014 були одержані Містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки №53/14, а 29.10.2014 відповідачем [PERSON] зареєстровано у Інспекції ДАБК у Житомирській області Декларація про готовність обєкта (житлового будинку по пров. Цюрупи, 2-б) до експлуатації (т. 1 а.с. 61-64, 185-187). Судом також встановлено, що на підставі поданої представником відповідача [PERSON] заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.01.2015 та доданих до заяви документів державним реєстратором Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області [PERSON] 14.01.2015 прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: м. Житомир, пров. Цюрупи, 2-б. Останньому було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.01.2015 та за [PERSON] у той же день було зареєстровано право власності на житловий будинок по пров. Цюрупи, 2-б в м. Житомирі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 175, 199-201). Крім того, як вбачається із матеріалів справи 29.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування, за умовами якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою: м. Житомир, пров. Цюрупи, 2-б. Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №769 (т. 1 а.с. 94). Згідно зі ст. 60 СК України (в редакції, що діяла на момент розірвання шлюбу) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як розяснено судам у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007, Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.\~ Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта\~незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Зазначені правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-47цс16 від 07 вересня 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Аналізуючи зазначені вище норми законодавства України суд виходить з того, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути річ набута виключно за період шлюбу. При цьому право власності на новостворене нерухоме майно у вигляді житлового будинку в редакції норм законодавства України, що були чинними на момент припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], могло виникнути тільки з моменту державної реєстрації, оскільки діюча на той час редакція статті 182 ЦК України та статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачали обов'язкову державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Враховуючи те, що спірний житловий будинок по пров. Цюрупи, 2-б в м. Житомирі не був прийнятий до експлуатації та право власності на указаний житловий будинок не було зареєстрованому у передбаченому на час припинення сторонами ведення спільного господарства порядку, суд приходить до висновку про неможливість визнання судом даного будинку в цілому спільною сумісною власністю подружжя та відповідно його поділу між [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання права власності на 1/2 його частини за кожним із подружжя. Суд критично оцінює наведене у позовній заяві твердження [PERSON] про те, що готовність будинку з надвірними будівлями становила за відповідним висновком експертизи 100%, а тому даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Так, у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 455/05.13 від 30.04.2013 року, на який посилається [PERSON] у своєму позові і який міститься в матеріалах справи №2-661/12 (т. 1 а.с. 259-278), що була оглянута судом в ході розгляду справи №295/9538/15-ц дійсно зазначено, що окремо розташований двоповерховий будинок за адресою: м. Житомир, пров. Цюрупи, 2-б має ознаки будівельної готовності 100%, відповідає вимогам державних будівельних норм (ДБН) та будівельних норм і правил (БНіП). При цьому судом звернуто увагу на ту обставину, що судовий експерт [PERSON] зробила у своєму висновку заключення про будівельну готовність спірного обєкту нерухомого майна у 100% виключно станом на момент огляду обєкта дослідження, який проводився експертом 17.02.2012 року, про що безпосередньо зазначено у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 455/05.13 від 30.04.2013 року. Натомість, як зазначалось вище, встановленню в судовому засіданні підлягають обставини, зокрема ступеня готовності спірного житлового будинку на час припинення шлюбних відносин. На пропозицію суду звернутись із клопотанням про проведення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення ступеня готовності будинку станом на момент припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], що дозволить визначити яка частина будинку може бути обєктом спільної сумісної власності та предметом поділу між колишнім подружжям, позивач [PERSON] в судовому засіданні 04.04.2017 відповіла, що не вбачає у цьому необхідності. Крім того припустила, що момент розірвання шлюбу ступінь готовності спірного житлового будинку становила приблизно 70-80%. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання всього житлового будинку за адресою: м. Житомир, пров. Цюрупи, 2-б спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частини указаного будинку, суд вважає за можливе так само відмовити і в задоволенні решти позовних вимог, які фактично є похідними від указаних вимог і їх задоволення напряму залежало від наслідків розгляду вимог за №№4 та 5 прохальної частини позовної заяви. Крім того, відмовляючи [PERSON] у визнанні недійсними свідоцтва про право власності на майно від 14.01.2015 та договору дарування від 29.04.2015, суд враховую відсутність доказів порушень держаним реєстратором [PERSON] Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868, а приватним нотаріусом [PERSON] Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 під час реєстрації права власності на спірний будинок за [PERSON] та під час посвідчення оспорюваного договору відповідно. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed