Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України кошти в сумі 1000000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконного рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області [PERSON], що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації. В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що на постановою Сокальського районного суду Львівської області від 11 лютого 2013 року, яка набрала законної сили 22 лютого 2013 року, його позов був задоволений, визнано протиправним невиконання відділом ПВР ВДВС ГУЮ у Львівській області вимоги ст.124 Конституції України, ст.14 КАС України при виконанні виконавчого листа №2а-19/08 від 21 листопада 2012 року, виданого Сокальським районним судом Львівської області; визнано протиправною бездіяльність ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області при виконанні вищевказаного виконавчого листа;визнано незаконною та скасовано постанову від 29 грудня 2012 року державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Шестака О.В. про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа; встановлено, що до повноважень ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області належить виконання вимог, передбачених ст.124 Конституції України та ст.14 КАС України; встановлено, що до повноважень ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області належить виконання вказаного виконавчого листа. Вказує, що у звязку з незаконними діями державного виконавця Шестака О.В. були порушені його права, гарантовані ст..ст.40,55 Конституції України, в результаті чого йому було спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних страждань у звязку з порушенням його прав, було порушено нормальні життєві звязки через неможливість продовження активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми, оскільки всі родичі та знайомі глузують з нього, повторюючи, що він не може довести свою правоту в державних органах. В судове засідання позивач не зявився, 18 грудня 2015 року подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача - УДВС Головного управління юстиції у Львівській областідо судового засідання подав письмове заперечення на позовну заяву, в якому вказує, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області перебував виконавчий лист № 2а-19/08 виданий 21.11.2012 Сокальським районним судом Львівської області про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] у відповідності до частини 3 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" в редакції Закону від 04.04.2006 року, з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням з урахуванням усіх надбавок з часу призначення йому пенсії за вислугу років.При виконанні вказаного виконавчого провадження державним виконавцем 29.12.2012 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржником проведено перерахунок пенсії в сумі 8020,28 грн. а проведення виплати неможливе у звязку з відсутністю відповідного фінансового ресурсу Державного бюджету України.Вказує, що позивачем не надано будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обовязків, що могло завдати шкоди, Сам факт оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та скасування її судом не може свідчити про вину службових осіб управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо заподіяння шкоди позивачеві.Позивачем у своєму позові не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та наслідками, зазначеними позивачем у позові, а тому не находить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди. Просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, хоча був належним чином судом повідомленим про час і місце слухання справи, не подавши заяву про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, на підставі наявних у справі даних і доказів, які вважає достатніми. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області перебував виконавчий лист № 2а-19/08, виданий 21 листопада 2012 року Сокальським районним судом Львівської області про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] у відповідності до частини 3 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04 квітня 2006 року, з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням з урахуванням усіх надбавок з часу призначення йому пенсії за вислугу років. При виконанні вказаного виконавчого провадження державним виконавцем 29 грудня 2012 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржником проведено перерахунок пенсії в сумі 8020,28 грн. а проведення виплати неможливе у звязку з відсутністю відповідного фінансового ресурсу Державного бюджету України. Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до частини 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч.2 вищевказаної статті,моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає:у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою шодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.3 вищевказаної статті, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, у постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 25 травня 2001 року та від 27 лютого 2009 року № 5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Також згідно з пунктом 5 зазначеної постанови Пленуму ВСУ, обов'язковою умовою для настання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди є наявність вини з боку заподіювана такої шкоди. Разом з цим, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як убачається із змісту\~п.5\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4\~\~ від 31 березня 1995 року\~\~обов'язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, проте позивачем не надано будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обовязків, що могло завдати шкоди, Сам факт оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та скасування її судом не може свідчити про вину службових осіб управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо заподіяння шкоди позивачеві. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, судом встановлено, що позивачем у своєму позові не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та наслідками, зазначеними позивачем у позові, та не аргументовано суму морального відшкодування, а тому суд не находить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди.

Outcome: dismissed