Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ВАТ «Проектно-технологічний інститут «Укроргводбуд», третя особа: [PERSON] про зобов`язання вчинити дію та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював в Інституті з серпня 1985 року на посаді токаря 6-го розряду. З серпня 1998 р. він був звільнений. 09.12.1999 р. Харківський районний суд м.Києва ухвалив рішення про поновлення його на посаді, однак рішення суду не було виконано, будь-які грошові кошти не були сплачені і не видана трудова книжка, підприємство відмовлялось видати йому довідку про заробітку плату для оформлення пенсії, про що він змушений був звертатись до органів прокуратури. З огляду на викладене позивач просить зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку, довідку про заробітну плату за період 1985 р. по 2000 р., де відобразити дійсну заробітну плату, стягнути з директора підприємства грошові кошти в розмірі 777000 як відшкодування моральної шкоди. 15.06.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 01.10.2018 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого ВАТ «Проектно-технологічний інститут «Укроргводбуд» просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач був звільнений з роботи 18.12.2000 р. і на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 07.05.2003 р. йому було відмовлено у поновленні на роботу. Після досягнення пенсійного віку позивач звернувся на підприємство про надання довідки про заробітну плату для оформлення пенсії та заявив вимоги про трудову книжку. Однак 23.04.2010 р. [PERSON] звернувся до органів пенсійного фонду з приводу призначення пенсії по інвалідності і до заяви була додана трудова книжка, що свідчить про те, що трудова книжка знаходилась у позивача. Крім того, відповідач зазначає, що право позивача на отримання довідки про заробітну плату не було порушено, вона йому була видана, про що він особисто розписався. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди відповідач вважає необґрунтованими. Третьою особою подані письмові пояснення, відповідно до яких [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що [PERSON] був звільнений з іншими працівниками в 2000 році в зв`язку із скороченням штату, з ним було проведено повний розрахунок та видана трудова книжка. Дії позивача вважає недобросовісними. 11.09.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Позивач в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на порушення свого права з боку відповідача на отримання трудової книжки, довідки про заробітну плату для оформлення пенсії, а також зазначив, що незаконними діями йому була завдана моральна шкода. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та просили застосувати до вимог позивача наслідки пропуску ним строків звернення до суду. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ВАТ «Проектно-технологічний інститут «Укроргводбуд» на посаді токаря 6 розряду. 31.08.1998 р. його було звільнено з займаної посади, після чого на підставі рішення Харківського районного суду м.Києва від 09.12.1999 р. поновлено на роботі 14.04.2000 р. Наказом № 91 від 18.12.2000 р. [PERSON] було звільнено з займаної посади в зв`язку із скороченням штатів. Позивач оскаржував законність зазначеного звільнення, однак відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва у задоволенні вимог в частині поновлення на роботі було відмовлено. Звертаючись до суду за даним позовом позивач зазначає про порушення його прав з боку відповідача та невидачу трудової книжки при звільненні. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Відповідно до статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Суд критично відноситься до тверджень позивача щодо невидачі йому трудової книжки, оскільки, як вбачається з наданих на виконання ухвали суду Правобережним об`єданим управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві письмових доказів.23.0.42010 р. [PERSON] звертався до органів пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії по інвалідності, при цьому для оформлення пенсії ним надавався оригінал трудової книжки та її копія. Твердження позивача про невидачу йому довідки про заробітну плату для призначення пенсії за період з 1985 р. по 2000 р. спростовуються письмовими доказами, наданими відповідачем, а саме копії зазначених довідок, які були видані [PERSON] , про що він поставив свій підпис. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення його прав з боку відповідача, такі твердження були спростовані в ході розгляду справи, а отже вимоги про зобов`язання відповідача видати йому трудову книжку та довідку про заробітну плату для призначення пенсії не підлягають задоволенню. Вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди в сумі 777000 гривень не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. При зверненні до суду позивач посилається на те, що внаслідок порушення його прав він зазнав моральної шкоди. Однак, в порушення вимог ст.81 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин. В зв`язку з необгрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог в частині відшкодування моральної шкоди, такі вимоги також не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, позов не підлягаю задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed