Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

04 січня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» про визнання недійсним кредитного договору, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № МФ-2081700000562 від 16.06.2017 р. Свої вимоги мотивує тим, що 16.06.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» було укладено кредитний договір № МФ-2081700000562, відповідно до якого кредитор зобовязується на умовах, визначених цим договором, строком на 15 днів з 16.06.2017 р. по 01.07.2017 року надати позичальнику кредит на суму 2546,62 грн. зі сплатою за користування кредитом 0,08 %, які сплачуються позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначеного в п. 1.3 Договору, що дорівнює 292 % річних. Термін повернення кредиту - 01.07.2017 року. Також відповідно до п.1.8 Кредитного договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супрвід кредиту в розмірі 24% від суми кредиту. Вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору були порушені її ([PERSON].) права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних». Кредитор не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Їй ([PERSON].) як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, а отже відсутнє і будь-яке письмове підтвердження про ознайомлення споживача з вищенаведеною інформацією. Вона не мала часу детально ознайомитися з Кредитним договором, не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди. Відповідач не надав достовірної інформації, мотивуючи свої дії тим, що всі істотні умови договору позивачу роз'яснено, спонукаючи таким чином підписати договір якомога швидше. Виконання вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в їх сукупності - є обов'язком для банку, визначеним законом, що в свою чергу являється істотною передумовою укладання кредитного договору, адже належне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуг з надання кредиту, а в подальшому і на сплату клієнтом платежів по кредитному договору. На думку позивача, відповідач проігнорував вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукту споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Вважає, що недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог закону, встановлених ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв'язку з недотриманням відповідачем норм законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Крім того, вважає несправедливими положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема комісію за супровід кредиту, а саме за послуги, які супроводжують кредит, що є підставою для визнання такого пункту договору недійсним. У кредитному договорі відсутні умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача, що також є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, в п. 6.4 Кредитного договору всьановлено безстроковість і безвідкличність права на обробку персональних даних, що є порушенням закону та підставою для визнання такого пункту недійсним. Вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору були порушені ряд норм, встановлених Конституцією України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних», порушені її ([PERSON].) права, як споживача, а тому є всі підстави для визнання даного кредитного договору недійсним. Позивачка та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце судового розгляду справи по суті повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. В позовній заяві та в письмовій заяві від 30.12.2017 року, доданій до позову, просять позовну заяву розглянути за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, зазначили, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку позивача відсутні. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений належним чином, надав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що зобов'язання відповідача з надання кредиту позивачу виконані в повному обсязі. Умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам. Позивач отримав кредитні кошти та користувався ними. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» сфера дії закону не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, враховуючи, що термін дії кредитного договору відповідно до п. 1.3 складає п'ятнадцять днів, а тому не підпадає під сферу дії закону «Про споживче кредитування». Кредитний договір № МФ-2081700000562 від 16.06.2017 р. не підпадає під дію закону «Про захист прав споживачів». Відповідачем дотримано всіх вимог, вказаних у даному законі. Крім того, у своїй діяльності відповідач не керується ЗУ «Про банки і банківську діяльність», оскільки не є банківською установою, а відповідно до Свідоцтва про реєстрацію ІК № 81 є фінансовою установою. Твердження позивача про ненадання позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору та посилання позивача на начебто відсутність часу на ознайомлення з умовами кредитного договору не підтверджується будь-якими доказами, дані з метою уникнення виконання зобов'язання за договором. Умови кредитування також опубліковані на сайті відповідача. Кредитний договір надруковано однаковим шрифтом з виділенням розділів договору та необхідними для прочитання відступами. При укладенні оспорюваного кредитного договору відповідачем у відповідності до вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу була надана інформація як про умови кредитування, так і про сукупну вартість кредиту. Твердження позивача про відсутність у договорі строку його дії, не відповідають дійсності, оскільки в п. 5.3 Договору строк дії договору встановлюється до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором. З твердженням щодо відсутності у договорі порядку внесення змін та припинення дії договору також не погоджуються, оскільки в п. 3.4.1 Договору зазначається, що позичальник має право ініціювати внесення змін та або доповнень до Договору, а в п. 5.7 Договору зазначено порядок внесення таких змін, а саме усі зміни та доповнення до Договору набувають чинності тільки за умови укладення в письмовій формі та підписання сторонами додаткової угоди до договору. Крім того, зазначив, що право вимоги за кредитним договором № МФ-2081700000562 від 16.06.2017 р. було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» відповідно до договору № 244/ФК-16 про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами. Уклавши кредитний договір, позивач надала Кредитору свою згоду збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію - дані про неї, відомі Кредитору або третім особам у зв'язку з укладенням та виконанням договору, у тому числі банківську та комерційну таємницю, необхідну при укладенні договорів, у тому числі щодо відступлення права вимоги та переведення боргу. Оскільки цей договір з усіма персональними даними було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» відповідно до договору № 244/ФК-16 про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, то його дані більше не опрацьовуються ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС». В задоволенні позовних вимог просить відмовити. Справу розглянути без їх участі. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов слідуючого висновку. За умовами договору № МФ-2081700000562 від 16.06.2017 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС», відповідач зобов'язується на умовах визначених Договором, на строк визначений п. 1.3 Договору надати позивачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2. Договору, а позивач зобов'язується повернути Кредитору кредит у встановлений п. 1.4 термін та сплатити проценти за використання кредиту, а також виконати інші зобов'язання у повному обсязі на умовах та в строки\\терміни, що визначені цим Договором. (п.1.1 кредитного договору). Згідно п. 1.2 Кредитного договору сума кредиту становить 2546,62 грн. Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору кредит надається строком на 15 днів з 16.06.2017 р. по 01.07.2017 р. Згідно п. 1.4 Кредитного договору сторонами визначена дата повернення кредиту - 01.07.2017 р. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 0,8 %, які сплачуються Позичальником за кожен день строку користування кредитом, зазначений в п. 1.3 Договору, що дорівнює 292 % річних. Ставка, зазначена в п. 1.5 цього Договору, застосовується в разі відсутності прострочення виконання Позичальником зобов'язань по сплатам за цим Договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 Договору, а саме : починаючи з 16 по 29 день користування кредитом ставка, зазначена в п. 1.5 цього Договору, не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов'язань Позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 0,8 %, за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 292 % річних. Період прострочення з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 3,6 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 1314 % річних. (п. 1.6, 1.7 Кредитного договору). Згідно п. 1.8 Кредитного договору, в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 24 % від суми кредиту (611,19 грн.). Відповідно до п. 1.9 Кредитного договору сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.3 Договору складає 916,78 грн., що дорівнює 876,00 % річних і включає процентну ставку за цей період користування кредитом, визначену п. 1.5 та комісію за супровід кредиту, визначену п. 1.8 Договору. Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено порядок надання кредиту. Пунктом 2.2 Кредитного договору визначена процентна ставка за користування кредитом, порядок її сплати. Порядок повернення кредиту визначено п. 2.3 Кредитного договору. Пунктом 4.1 та 4.2 Кредитного договору встановлена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов договору зобов'язань. Кредитний договір № МФ-2081700000562 від 16.06.2017 р. містить Прикінцеві положення (п.5) та Гарантії та запевнення (п.6). Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З урахуванням вищенаведених норм закону, суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як зазначив у своєму відзиві на позовну заяву відповідач право вимоги за кредитним договором № МФ-2081700000562 від 16.06.2017 р. було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» відповідно до договору № 244/ФК-16 про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. (частина третя статті 656 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 510 ЦК України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв'язку з позовною вимогою, яка пред'являється до нього. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов'язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов'язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов'язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом за наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Встановлено, що відповідно до договору № 244/ФК-16 про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, укладеному 16.02.2016 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС», та Реєстру прав вимог №37 від 31.08.2017 року, підписаного на виконання даного договору, право вимоги за кредитним договором № МФ-2081700000562 від 16.06.2017 р. було відступлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія». Згідно п. 4.1 вищевказаного договору № 244/ФК-16 про відступлення права вимоги право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, що складається з обов»язковим зазначенням інформації (реквізитів), що містяться в Додатку № 4 до цього Договору. Згідно п. 8.1 вищевказаного договору № 244/ФК-16 про відступлення права вимоги Договір набуває чинності та всі права та обов'язки Сторін за цим Договором набувають повної юридичної сили в дату його підписання уповноваженими представниками сторін. З урахуванням вказаного, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» як новий кредитор набув статусу сторони за спірним кредитним договором від 16 червня 2017 року, отже є належним відповідачем у справі про визнання цього договору недійсним. Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Як вбачається зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним кредитного договору позивач визначила відповідачем ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Позивач [PERSON] та її представник про дату, час і місце судового розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, однак в судове засідання не зявились, подали заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника. При цьому, позивачем та її представником клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось. За приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов'язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Враховуючи той факт, що судом при розгляді справи встановлено, що належним відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія», позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, тому позов слід залишити без задоволення. При цьому, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.

Outcome: dismissed