Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту належності домоволодіння, визнання договору дійсним та визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2007 року відповідачу належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Далі, 15.08.2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] (далі - Відповідач), було укладено у простій письмовій формі Договір купівлі - продажу такого домоволодіння. У зазначеному договорі сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов (предмету, ціни, строків). Окрім того, договором передбачено, що сторони повинні не пізніше 30.08.2013 року зобов'язані прибути до Другої дніпропетровської нотаріальної контори для його нотаріального посвідчення. Далі, позивач зазначає, що він свої обов'язки за договором виконав у повному обсязі, вартість домоволодіння у розмірі 100 000 (сто тисяч)грн. 00 коп. відповідачу сплатив, що підтверджується розпискою від 15.08.2013 року, відповідач свої обов'язку також виконав - домоволодіння позивачу передав. Однак, відповідач ухиляється від прибуття до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору, та свою бездіяльність нічим не пояснює. Таким чином, своєю бездіяльністю відповідач перешкоджає позивачу у набутті ним права власності на придбане майно. У зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд встановити факт належності [PERSON] домоволодіння [ADDRESS], визнати дійсним Договір купівлі - продажу домоволодіння від 15.08.2013 року, укладений між ним, [PERSON] та відповідачем, [PERSON], та визнати за ним, [PERSON], право власності на вищевказане домоволодіння. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та просив їх задовольнити по мотивам, що викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, встановивши, що визнання позову відповідачем суперечить вищевказаним вимогам матеріального закону, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них виниклі правовідносини. Судом встановлено, що 15.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Оглядом вказаного договору судом встановлено, що останній було укладено у простій письмовій формі, без дотримання процедури нотаріального посвідчення та державної реєстрації такого правочину (а.с.14-15). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі, та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, та державній реєстрації. Відповідно до ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Таким чином, норми ЦК України передбачають обов'язкове нотаріальне посвідчення, а також державну реєстрацію договору купівлі - продажу нерухомого майна. Згідно з роз'ясненнями п.13 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Оскільки спірний договір купівлі - продажу нотаріально не посвідчений і не пройшов процедуру державної реєстрації шляхом внесення відповідного реєстраційного запису до державного реєстру, суд вважає, що спірний договір купівлі - продажу є неукладеним та таким, що не може породжувати відповідних юридичних наслідків для сторін, а тому позовна вимога про визнання вказаного договору дійсним є такою, що не ґрунтується на законі, та як наслідок, задоволенню не підлягає. Стосовно вимоги щодо встановлення факту належності [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] домоволодіння за адресою: [ADDRESS], то суд зауважує, що така вимога не ґрунтується на законі з огляду на нижченаведене. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, нотаріусу як спеціальному суб'єкту, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Вказаний Закон України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачає таку підставу для проведення реєстрації прав власності на нерухомість як рішення суду. Судом встановлено, а сторонами визнано, що відповідач з приводу державної реєстрації свого речового права до органів державної реєстрації не звертався, доказів неможливості проведення такої процедурної дії суду не надав. Судом також встановлено, що спору по суті між позивачем [PERSON] та [PERSON] із приводу вказаних позовних вимог не має, так як відповідач позов визнає, а тому суд доходить висновку, що сторони використовують судовий порядок, для того щоб не дотримуватися встановленого порядку визнання і оформлення права власності на нерухоме майно та нотаріальної процедури посвідчення договору із сплатою всіх необхідних обов'язкових платежів та податків до державного бюджету. У зв'язку з чим, визнання позову відповідачем суперечить вищевказаним вимогам матеріального закону. Таким чином, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які є у справі, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача в заявлених ним межах, та про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed