Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування вимог посилається на те, що з 02.02.2015 уклав безстроковий трудовий договір з ФОП [PERSON] на підставі якого працював завідувачем ветеринарною аптекою. Позивачу 03.01.2019 стало відомо, про його звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Розрахунку при звільненні, а саме компенсацію за невикористані відпустки з 2015 по 2018 роки, він не отримав, чим порушено ст. 116 КЗпП України. Крім того, у день звільнення він не отримав трудову книжку. З 01.11.2018 по 03.01.2019 йому не нараховувалась заробітна плата, в зв`язку з чим заборгованість складає 4 173 грн. В зв`язку з невиплатою при звільненні належних сум, відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 7 місяців, тому з відповідача підлягає стягненню 27 853 грн. Оскільки відповідач порушує право на своєчасне отримання заробітної плати він та його родина перебувала у скрутному матеріальному становищі, що спричинило йому моральну шкоду. Просив визнати наказ №10 про звільнення від 01.11.2018 незаконним та поновити на роботі, стягнути заборгованість по заробітній платі з 01.11.2018 по 03.01.2019 у розмірі 4 173 грн, стягнути середній заробіток за весь період затримки з 03.01.2019 по дату ухвалення судового рішення, який складає 27 853 грн. на дату подачі позовної заяви та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Відповідач надав відзив, в обґрунтування заперечень зазначив, що між ним та позивачем був укладений безстроковий трудовий договір від 02.02.2015 про прийняття останнього на посаду завідувача ветеринарною аптекою в м. Кропивницький. Позивач телефоном повідомив про направлення ним листа роботодавцю поштою з своєю заявою про звільнення з посади за власним бажанням, так як мав намір вже самостійно проводити незалежну підприємницьку діяльність у даній сфері, в зв`язку з чим з 10.01.2019 зареєструвався як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа та працював. На протязі фактично наступних двох місяців позивач проводив самостійну торгівельну діяльність ветеринарними препаратами за отриманими роботодавцем дозволами і ліцензіями. Про наявність заяви про звільнення [PERSON] зазначено в акті перевірки Управління Держпраці у Полтавській області № 16-Т636/01/14-04/197 від 17.05.2019, яка проведена за зверненням позивача. З наказом № 10 від 01.11.2018 року про своє звільнення [PERSON] ознайомитись не забажав, незважаючи на обізнаність про нього з часу видачі. Відповідач посилається на те, що позивачем пропущений одномісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, тому і його заява про звільнення не зберіглася. Відсутність трудової книжки [PERSON] у роботодавця пояснюється тим, що відповідно до п. 5.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, дублікат трудової книжки може бути виданий за новим місцем роботи у зв`язку з відсутністю доступу до трудової книжки працівників внаслідок надзвичайної ситуації, передбаченої Кодексом цивільного захисту України, або проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник. Дублікат видається на підставі заяви працівника та отриманої ним у письмовому вигляді інформації зі штабу з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації або Антитерористичного центру при Службі безпеки України про проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник, що надається в довільній формі. Заяви до вищевказаних державних органів позивач не подавав, довідку [PERSON] не отримував та не надав роботодавцю, що зазначено в акті від 02.02.2015 про відсутність трудової книжки. Твердження позивача про невиплату при звільненні сум розрахунку та компенсацій за відпустки за весь період роботи, не відповідають дійсності. Зазначене було предметом перевірки Державної служби України з питань праці у Полтавській області (акт інспекційного відвідування фізичної особи № ПЛ 4347/152/АВ від 13.06.2019 року ), згідно якого вказаних позивачем порушень не виявлено і йому всі необхідні кінцеві розрахунки при звільненні, в т.ч. і для виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, проведені відповідно до Постанови Кабінету міністрів України № 100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати». До вищевказаних актів перевірок Держпраці у Полтавській області позивачем зауваження чи заперечення не надавались, а тому є такими, що відповідають дійсності і є належними і допустимими доказами у даній справі. Вимога про стягнення сереньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" є спеціальним видом відповідальності роботодавця. При звільненні позивачу виплачені всі належні суми, тому вимога задоволенню не підлягає. Вимога про стягнення 10 000 грн моральної шкоди у зв`язку з порушенням права позивача на своєчасне отримання заробітної плати задоволенню не підлягає, враховуючи факт відсутності вказаного порушення та недоведеності у належний спосіб і відповідними доказами її спричинення. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Швець Р.Ю. вимоги підтримали. Суду пояснили, що заяви про звільнення позивач не надсилав відповідачу та не мав намір звільнятися за власним бажанням. З роботодавцем контактував по телефону, оскільки він перебував у м. Полтава, а аптека, завідувачем якої працював позивач, знаходиться у м. Кропивницький. Про своє звільнення дізнався 03.01.2019 від менеджера ФОП [PERSON] З наказом про звільнення ознайомлений не був та виплати, належні при звільненні не отримав. Звернувся з заявою до Державної служби України з питань праці, яка провела перевірку ФОП [PERSON] Вважає, що строк звернення до суду не пропустив, оскільки звернувся до Державної служби України з питань праці. Трудову книжку надавав відповідачу, але її не отримав. Крім того, вважає, що відповідач заборгував йому заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, в зв`язку з чим необхідно стягнути середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.01.2019 по день постановлення рішення суду та стягнути моральну шкоду. Просив позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Коршенко Ю.О. вимоги не визнав, суду пояснив, що позивач працював завідувачем аптеки. По телефону повідомив відповідача, що надсилає заяву про звільнення за власним бажанням, після її отримання, його звільнено з 01.11.2018, та проведені всі необхідні виплати. Трудової книжки позивач не надав при влаштуванні на роботу, про що складений акт. Тому її і не видали йому при звільненні. Наголосив на тому, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з вимогами про незаконне звільнення. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.02.2015 позивач уклав безстроковий трудовий договір з ФОП [PERSON] на підставі якого працював завідувачем ветеринарною аптекою в м. Кропивницький. Відповідач стверджує, що позивач направив поштою письмову заяву про звільнення його за власним бажанням, але заява не зберіглася у відповідача, оскільки пройшли строки звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі. Факт її наявності підтверджений актом перевірки Управління Держпраці у Полтавській області № 16-Т636/01/14-04/197 від 17.05.2019, в якому зазначено, що заява про звільнення в наявності. Наказом № 10 від 01.11.2018 позивач звільнений з роботи завідуючого ветеринарною аптекою за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Трудову книжку позивачу видано при звільненні не було, оскільки її не було під час працевлаштування. Позивач працював та проживав на тимчасово окупованій території Донецької області, а потім переїхав до м. Кропивницький. Відповідно до п. 5.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, дублікат трудової книжки може бути виданий за новим місцем роботи у зв`язку з відсутністю доступу до трудової книжки працівників внаслідок надзвичайної ситуації, передбаченої Кодексом цивільного захисту України, або проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник. Дублікат видається на підставі заяви працівника та отриманої ним у письмовому вигляді інформації зі штабу з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації або Антитерористичного центру при Службі безпеки України про проведення антитерористичної операції на території, де працював працівник, що надається в довільній формі. Заяви до вищевказаних державних органів позивач не подавав, довідку не отримував та не надав роботодавцю. Крім того, відповідач надав акт від 02.02.2015 про відсутність трудової книжки на момент оформлення працівника на роботу. Інших доказів сторонами суду не надано. Відповідно до ч. ч. 2 - 4 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім виовлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наказу про звільнення позивачу надано не було, оскільки він відмовився приїхати у м. Полтава, що підтверджено сторонами. Зазначене є підставою для визнання звільнення незаконним. Позивач стверджує, що заяви про звільнення не подавав, а дізнався про звільнення від менеджера відповідача 03.01.2019. В травні 2019 року позивач звернувся зі скаргою про порушення трудового законодавства про працю ФОП [PERSON] до Управління Держпраці у Кіровоградській області, яке направило його скаргу до Управління Держапраці у Полтавській області. Перевіркою встановлено, що звільнення відбулось на підставі заяви позивача, яка на момент проведення перевірки була в наявності. При звільненні, 01.11.2018, позивачу виплачені кошти, належні при звільненні, в розмірі 589,92 грн, в т.ч. компенсація за не використану відпустку. Кошти виплачені відповідно до відомості на виплату грошей. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Статтею ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач в позові та у власних поясненнях стверджував, що дізнався про звільнення 03.01.2019, а до суду з позовом звернувся лише 16.07.2019, оскільки вирішив, що спочатку необхідно перевірити законність звільнення органами Держпраці України. До Управління Держпраці у Кіровоградській області позивач звернувся лише у травні 2019 року. Як зазначає ЄСПЛ право звернення до суду не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Позивач звернувся до суду з позовом з пропуском встановленого строку, звернення до суду, тому вимоги про скасування наказу та поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Позивач надав довідку ПФУ, та посилаючись на неї стверджує, що відповідач заборгував йому заробітну плату з 01.11.2018 по 03.01.2019 у розмірі 4 173 грн. Відповідач звільнив позивача з 01.11.2018 і виплатив належні йому суми при звільненні, що підтверджується листом Управління Держпраці у Полтавській області та індивідуальними відомостями про застраховану особу ПФУ, наданих позивачем. З них вбачається, що в листопаді сума заробітку для нарахування пенсії становить 598,90 грн. Зазначена сума була виплачена позивачу при звільненні. Доказів того, що позивач працював з 01.11.2018 по 03.01.2019 суду не надано. Тому відсутні підстави стягувати заробітну плату за заначений період. Позивач просить стягнути середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач надав докази, а саме акт та довідку, про те, що в день звільнення провів всі необхідні розрахунки з позивачем. З цього виходить, що підстав для застосування ст. 117 КЗпП України немає. Інших доказів суду не надано. Позивач просить стягнути 10000 грн у відшкодування моральної шкоди. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Статтею 237-1 КЗпП України, передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду, передбачає наявність умов і підстав її настання. Так, наявність вини роботодавця, є обов`язковою суб`єктивною ознакою, зміст якої визначають характер і тяжкість протиправного діяння роботодавця. Друга умова заподіяння моральної шкоди - це наявність факту порушення трудових прав працівника, що призводить до негативних змін у його житті внаслідок усвідомлення факту їх порушення та викликає у нього душевні, психічні або фізичні страждання. Третьою умовою, з якою пов`язане настання відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, є протиправність дій роботодавця. Четверта умова настання відповідальності за заподіяну працівникові моральну шкоду є причинний зв`язок протиправної поведінки роботодавця і моральної шкоди, що настала, де протиправність виступає причиною, а моральна шкода - наслідком. Відсутність причинного зв`язку означає, що моральна шкода заподіяна не поведінкою роботодавця, а іншими причинами. Суду не надано доказів позивачем на підтвердження заподіяння йому роботодавцем моральної шкоди, тому вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене позов задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 38, 117, 233 КЗпП України, ст. 265 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed