Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Харківська міська рада звернулась до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.06.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ємець І.О.; скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 16215601, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31225854 від 05.09.2016 10:37:29, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П.; скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 20957817, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35722761 від 16.06.2017 17:02:00, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О.; скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності: 21062495, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35823523 від 22.06.2017 17:40:55, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. Свої вимоги обґрунтовують тим, що квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. В червні 2016 [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на зазначену квартиру за набувальною давністю та заочним рішенням суду позовні вимоги задоволено, проте рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення суду першої інстанції від 12.07.2016 року скасовано та в задоволенні позовних вимог відмовлено. 31.08.2016 року нотаріусом здійснено державну реєстрацію квартири на підставі заочного рішення суду. Крім того, 16.06.2017 року посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який 22.06.2017 року перепродав квартиру [PERSON] Наявність державної реєстрації на квартиру [ADDRESS] перешкоджає Харківській міській раді здійснити заходи щодо визнання вказаної квартири безхазяйним майном з подальшим визнанням права власності за територіальної громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради в порядку ст.335 ЦПК України. В судове засідання призначене на 16.10.2019 року сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись вчасно та належним, представник позивача надав суду заяву про слухання справи за його відсутності з проханням задовольнити позовні вимоги, відповідачі причин неявки не повідомили, клопотань про відкладення слухання справи не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 12.07.2016 року визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі набувальної давності. 10.05.2017 року Апеляційний суд Харківської області скасував заочне рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю, зазначивши, що у разі якщо відповідач відмовляється від права власності на спірне нерухоме майно, територіальна громада в особі міської ради має право претендувати на це майно з урахуванням вимог ст.ст.347,335 ЦК України. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, номер спадкової справи 125/2009, реєстровий номер 5-4998, від 09.09.2009 року на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємицею в цілій частці спадкового майна [PERSON] , яка померла [INFO] є її дочка [PERSON] , спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] . За відомостями інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана квартира з 24.09.2009 року на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить [PERSON] ; з 31.08.2016 року на підставі заочного рішення суду право власності зареєстровано за [PERSON] ; 16.06.2017 року за договором купівлі-продажу право власності перейшло до [PERSON] ; з 22.06.2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартира належить [PERSON] . Ухвалою суду від 04.04.2019 року провадження по справі з вимогами до [PERSON] закрито на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. Статтями 317, 658 ЦК України передбачено, що право розпорядження майном надається тільки власнику. Відповідно до ч.1 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Цивільним Кодексом України. Так, відповідно до ч.2 ст.335 ЦК безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі, вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 нього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, оспорювати правочин може також заінтересована особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605цс16). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 1 ст. 317 ЦК України, встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Оскільки, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.05.2017 року скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова, яким визнано право власності за [PERSON] , а відтак договір купівлі-продажу від 16.06.2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] суперечить законодавству України, що відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Спірними договором беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст. 335 ЦК України порядку визнання майна безхазяйним. Відповідно до ч. 2 ч. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі договорів купівлі - продажу, які визнані судом недійсними, такі рішення підлягають скасуванню. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Outcome: approved