Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що з 2006 року по 2010 рік вона проживала в цивільному шлюбі з відповідачем. Від сумісного життя народився син [PERSON], [INFO]. З 2010 року сумісне життя з відповідачем припинено і з того часу відповідач з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає, участі у вихованні сина не приймає, питання про стягнення аліментів в судовому порядку не вирішувалось. Позивачка сама утримує і належним чином дбає про здоров'я свого сина, його фізичний і моральний розвиток. З травня 2014 року на території Донецької області проводяться заходи в рамках антитерористичної операції, які являють собою безпосередню загрозу для життя і здоров'я населення. Стверджує, що вона не має можливості виїхати з дитиною за межі України до свого цивільного чоловіка [PERSON], який мешкає у [ADDRESS], оскільки має намір відвідати його разом із сином і не піддавати своє життя та життя сина небезпеці. З початку жовтня 2014 року по теперішній час вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням дати дозвіл на виїзд за кордон разом з сином у зв'язку з безпосередньою небезпекою для його життя, однак останній безпідставно не дає згоди на виїзд дитини за межі України. Відповідач спекулює дитиною, в категоричній формі відмовляє їй в її проханні не обґрунтовуючи відмову. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини. Просить визнати відмову [PERSON] у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO] безпідставною та дозволити їй без згоди відповідача виїзд за кордон з малолітнім сином в м. Бєлгород РФ строком на 1 рік. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та просила їх задовольнити пояснивши, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням дати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], так як хвилюється про стан його здоров'я та небезпеку. До відповідача вона зверталась телефоном, однак підтвердження цього вона не має. Він не надав згоди. Вона має намір тимчасово виїхати з сином до м. Бєлгород Російської Федерації де мешкає її цивільний чоловік [PERSON]. [PERSON] є громадянином України. У м. Бєлгороді він винаймає житло. Доказів того, в яких умовах там буде мешкати дитина вона надати не може. Її син навчається у школі. Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явився, про день розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ст.76 ЦПК України, повідомлення про причину неявки до суду не надійшло. Приймаючи до уваги, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд згідно зі ст. 224 ЦПК України ухвалив заочний розгляд справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування Часовоярської міської ради Кулікова В.В. в судове засідання не з'явилась, про день слухання повідомлялась належним чином. Надала заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутності, прийняти рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивачки, з урахуванням думки представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлює розгляд судом цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбних відносинах з 2006 року по 2010 рік, від яких мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З матеріалів справи вбачається, і підтверджено позивачкою в судовому засіданні, що їх з відповідачем син [PERSON], [INFO] проживає спільно із своєю матір'ю. Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. У статті 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 534 ): 3. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. 4. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави спрямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивачка під час розгляду справи не довела чи буде відповідати виїзд малолітнього сина - [PERSON], [INFO] за межі України, а саме до м. Бєлгорода Російської Федерації, його інтересам, які умови проживання /тимчасового перебування/ мав би малолітній [PERSON] за кордоном, чи дійсно проживає там цивільний чоловік позивачки, чи не будуть при цьому порушуватись права відповідача на спілкування з сином та інше. Позивач на доведення свого позову лише зазначала, що вона неодноразово в телефонній розмові просила відповідача надати дозвіл на виїзд до Російської Федерації, проте той такого дозволу не дав. З огляду на вищевикладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає, що надання дозволу за рішенням суду на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, оскільки фактично в порушення вимог ст. ст. 153, 157 СК України це позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Крім того позивачкою в судовому засіданні не доведено, що тимчасовий виїзд дитини а кордон буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed