Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

30.11.2012 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору недійсним(т.1 а.с.2-3) Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2014 року було задоволено позовні вимоги позивача, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.11.2014 року (т.3 а.с.81-85) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.03.2015 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.07.2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.11.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції(т.3 а.с.149-151) У судовому засіданні 24.06.2015 року ухвалою суду було залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи Публічне акціонерне товариство "[PERSON] [PERSON]"(т.3 а.с.254) Позивач у позовній заяві та представники позивача у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, посилались на те, що у лютому 2010 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав 481 800,00 доларів США, зобов'язавшись повернути позивачу за її першою вимогою. У липні 2010 року позивач звернулася до відповідача з відповідною вимогою, проте останній відмовився повертати кошти. При цьому відповідач уклав з [PERSON] договір дарування, за яким подарував останній належне йому нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна ім. В.І. Леніна, 1А. На думку позивача, відповідач уклав договір дарування з метою приховання належного йому нерухомого майна від позивача та уникнення виконання рішення суду про стягнення з нього боргу за договором позики, а також приховування реальної угоди купівлі-продажу, тому цей правочин є фіктивним. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом, в якому позивач просила визнати договір дарування нерухомого майна, а саме: виставкового салону непродовольчих товарів, що розташований по вул. Набережна ім. В.І. Леніна, 1а у м. Дніпропетровську, укладений 29.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 5887) недійсним(т.1 а.с. 2-3, т.4 а.с.54-55) У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Суд 01.02.2016 року відмовив у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, оскільки у судовому засіданні 20.01.2016 року, в якому була присутня представник позивача, сторони надали всі пояснення по справі, судом було оголошено перерву для підготовки сторонами до судових дебатів, суд закінчив дослідження обставин, що мали значення для справи та перевірку їх доказами, а тому розцінив зазначені клопотання позивача такими, що направлені на затягування розгляду справи(т.5 а.с.71-72) Представники відповідачів у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши що позов є необґрунтований, не підтверджений доказами та таким, що не підлягає виконанню(т.3 а.с. 235-239) Інші сторони у судове засідання не зявились, про час та день розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 02 лютого 2010 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] у борг суму коштів в розмірі 481 880 доларів США, які останній зобов'язався повернути за першою вимогою. (т. 1 а. с. 9) 29.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON], інтереси якої за довіреністю представляв [PERSON], було укладено договір дарування\~\~належного дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 03.12. 2003 року, зареєстрованого у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 22.12.2003 року, виставкового салону непродовольчих товарів, розташованого по вул.Набережна ім. В.І. Леніна, 1а у м. Дніпропетровську (т. 1 а.с. 11-14,171) 02.01.2013 року [PERSON] здійснила державну реєстрацію права власності на вказане майно, яка згодом була скасована постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.04.2014року (т.1 а. с. 113-114, т.3 а.с.43-50) 05.07.2013 року відповідач [PERSON] померла, що підтверджується копію свідоцтва про смерть(т.2 а.с.73)\~\~ Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм\~майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також\~\~інтересам\~\~держави\~\~і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 234 ЦК України \~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Частиною 1 ст. 234 ЦК України, визначено, що фіктивним є\~\~правочин,\~\~який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна \~сторона зобов'язана \~довести ті обставини, \~на які вона посилається як на підставу своїх \~вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір, а також доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при розгляді позовних вимог позивача виходить з того, що позивач не є стороною договору дарування, а доказів про його невідповідність вимогам закону та що при його укладенні порушені її права, [PERSON] не надано. Як, вбачається з матеріалів справи, укладання оспорюваного договору дарування не було прямо повязано з можливими грошовими зобовязаннями [PERSON] перед [PERSON] Крім того, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що для визнання\~\~правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання\~\~правочину сторонами не означає,\~що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не\~\~вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо\~\~на\~\~виконання правочину було передано майно,\~\~такий\~\~правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Сторона договору [PERSON] (обдаровувана) померла 05 липня 2013 року тому особисто обдаровувана не може бути допитана, що має істотне значення при розгляді справ зазначеної категорії. При цьому, досліджуючи матеріали справи та вислухавши пояснення представників позивача суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження жодної обставини, яка свідчила б про фіктивність укладеної між відповідачами угоди. Суд не приймає до уваги наданий позивачем у судовому засіданні 21.03.2013 року аудіо/звукозапис розмови начебто відповідача [PERSON] та покупця виставкового салону непродовольчих товарів, розташованого по вул. Набережна ім. В.І. Леніна, 1а у м. Дніпропетровську, оскільки даний запис не є належним і допустимий доказом в розумінні ст. 57 ЦПК України. Так, з даного запису не можливо ідентифікувати осіб глоси яких записано, місце, час, обставини розмови, не підтверджено, що вказані докази зібрані у відповідності до норм чинного законодавства. Також, суд критично оцінює посилання позивача, як обґрунтування позову на той факт, що [PERSON] не зареєструвала право власності на виставочний салон непродовольчих товарів одразу після укладання договору дарування нерухомого майна і його нотаріального посвідчення, а вчинила ці дії лише через рік, після предявлення позову про стягнення боргу [PERSON] до [PERSON] та накладення арешту на дане майно, оскільки ці посилання є лише припущеннями, а зазначені обставини повязані з іншими правовідносинами та не є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним. Згідно зі ст. 57, ч. ч. 1,4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України кожна\~\~сторона\~\~зобов'язана\~\~довести ті обставини,\~\~на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,\~\~крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це. Натомість позивач у позовній заяві, з урахуванням уточнень, зазначає дві взаємовиключні підстави позову, а саме просить визнати договір дарування недійсним у звязку з його фіктивністю, а також з підстав його удаваності. При цьому, закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.\~Удавані правочини можуть бути вчинені як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування незаконного правочину. За таких обставин, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК, адже в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею. Враховуючи вищезазначене, зважаючи що позивачем не доведено факту укладання [PERSON] оспорюваного договору дарування\~з метою приховання належного йому нерухомого майна від позивача та уникнення виконання рішення суду про стягнення з нього боргу за договором позики, не надано доказів фіктивності вказаного правочину, а також не обґрунтовано та не доведено, що даний договір є удаваним, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] про визнання правочину недійсним не підлягають задоволенню, як і похідні вимоги щодо скасування державної реєстрації.

Outcome: dismissed