Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому посилається на те, що 16 серпня 2013 року вона почала працювати в рибному цеху у ПП «[PERSON]» в м. Генічеськ, зранку 17 серпня 2013 року вона помітила, що жінки які там працюють відносяться до неї насторожено, при цьому, працююча в цеху гр. [PERSON] заявила оточуючим працівникам, що працювати з нею небезпечно, оскільки вона хворіє на СНІД. На що їй довелося виправдовуватися та пройти медичне обстеження, яке підтвердило відсутність у неї даного захворювання, але в колективі обстановка не поліпшилась. 23 серпня 2013 року вона побачила, що її рушник кинула у бруд гр. [PERSON], вона зробила їй зауваження на що гр.. [PERSON] почала кричати в присутності інших працівників, що вона [PERSON] хвора на СНІД та може заразити цією інфекційною хворобою інших робочих. Вважає, що публічні заяви гр.. [PERSON] та гр. [PERSON], про те, що вона страждає на небезпечне інфекційне захворювання, є недостовірними та неправдивими, порушуючи позитивну оцінку її як особистості серед оточуючих, принижують її честь та гідність, чим суттєво порушує її особисті немайнові права. Розповсюдження такої інформації, яка не відповідає дійсності, спричинили їй глибокі моральні страждання, які викликані приниженням її як особистості серед оточуючих її людей, порушило її нормальні життєві зв'язки з оточуючим світом, так як їй соромно з'являтися в громадських місцях, в результаті яких погіршився фізичний стан її здоров'я та вона вимушена проходити лікування, спричинену моральну шкоду оцінює в 20 тисяч гривень. Враховуючи вищевикладене, просить визнати недостовірними, принижуючи її честь та гідність, публічно зроблені 17 серпня 2013 року гр.. [PERSON] та 23 серпня 2013 року гр.. [PERSON] заяви про те, що вона хвора небезпечним інфекційним захворюванням СНІД та є ВІЧ-інфікованою, зобов'язати вказаних осіб вибачитись перед нею в колективі працівників ПП «[PERSON]», а також стягнути з них на її користь по 20 тисяч гривень з кожної. В судовому засіданні позивака [PERSON] позов підтримала, просить його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, мотивуючи це тим, що позивачка доказів поширення недостовірної інформації, які поширюють її честь, гідність та ділову репутацію суду не надала, покази її співмешканця [PERSON] приймати до уваги не можна, оскільки він є заінтересованою особою, доказів спричинення їй особистої немайнової шкоди вона також суду не надала, спричинення моральної шкоди, а також розміру її також не довела, свідки яких вона заявила в судовому засіданні відмовляються з'являтися в судове засідання. Враховуючи вищевикладене, просить в задоволенні позову повністю відмовити, в зв'язку з необґрунтованість та недоведеністю. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, приходить до наступного. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення. Відповідно до змісту статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, що є недоторканими. З позовом про захист її гідності та честі має право звернутися до суду фізична особа. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила, що випливає із статті 277 ЦК України. Пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснює, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він раніше перебував з [PERSON] в фактичних шлюбних відносинах, влаштував її роботу до ПП «[PERSON]», де на той час сам працював. 17 серпня 2013 року в нього була зарплата, він прийшов на роботу. В цеху де працюють жінки стався скандал, жінка на прізвище [PERSON], ім'я якої він не знає, сказала [PERSON], що та хвора на СНІД, та її необхідно вигнати, при цьому були присутні господар [PERSON] та майстер [PERSON], повні анкетні данні також не знає. [PERSON] сказав, що виганяти нікого не потрібно та щоб [PERSON] принесла медичну довідку. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що таких подій не пам'ятає, був якийсь конфлікт між [PERSON] та працівниками, але що конкретно трапилося він не пам'ятає. Стосовно медичних документів, то пояснив, що при влаштуванні на роботу, він від всіх вимагає надання таких документів. Згідно з положеннями статті 277 ЦК та статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, що слідує із роз'яснень пункту 18 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. Отже, [PERSON] не доведено, а судом не здобуто в судовому засіданні доказів того, що мав місце факт поширення відповідачами недостовірної інформації серед працівників ПП «[PERSON]» про те, що [PERSON] хвора небезпечним інфекційним захворюванням СНІД та є ВІЧ-інфікованою. Показання свідка [PERSON] про те, що він був присутнім коли [PERSON] казала в присутності інших працівників, про те що [PERSON]. хвора на СНІД, суд оцінює критично, оскільки по-перше він раніше з позивачкою проживав однією сім'єю, є заінтересованою особою, по-друге вказати точно хто нібито поширював відомості, про те, що [PERSON] хвора на СНІД, пояснити не міг, оскільки з даними особами незнайомий, прізвище дізнався потім, за події від 23 серпня 2013 року взагалі нічого пояснити не зміг, по-третє свідок [PERSON] не підтвердив викладені факти. Інших свідків, які згідно пояснень [PERSON] могли б підтвердити дані обставини, суд не має можливості викликати та допитати, по причині не надання позивачкою їх повних анкетних даних та адреси їх проживання, сама їх явку не забезпечила, тому суд вирішував справу на наявних в матеріалах справи доказах. Також суд зазначає, що спосіб судового захисту гідності, честі за поширення недостовірної інформації, який обрала позивач: примусово зобов'язати відповідачів вибачитись в неї перед в колективі працівників ПП «[PERSON]», не передбачений у статтях 16, 277 ЦК України та суперечить статтям 19, 34 Конституції України. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатись перед позивачем у тій чи іншій формі, що роз'яснено в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 р. Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то у відповідності до положень статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частин 1, 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності, фізичної особа. Пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з подальшими змінами та доповненнями роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, праві наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивачем не доведено у відповідності до статті 60 ЦПК України факту завдання їй моральної шкоди відповідачами, тому в задоволені позовних вимог слід відмовити повністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed