Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

12 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди. Зазначала, що є власником будинку №53 по вул. Руській м. Словянськ, площею 86,75 кв.м. З 12 квітня 2014 року по 05 липня 2014 року на території м. Слов'янська проводились диверсійні дії, неодноразові обстріли житлових районів міста. В ніч з 01 на 02 липня 2014 року під час масового обстрілу її будинок було знищено, відновленню він не підлягає. За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 липня 2014 року внесено відомості про досудове розслідування кримінального провадження за ознаками частини 1 ст. 194 КК України. Посилаючись на те, що до теперішнього часу інше житло їй не надано, завдана їй шкода не відшкодована, просила стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування матеріальної шкоди, завданої її житлу внаслідок проведення антитерористичної операції, 776 152 грн. 25 коп., виходячи з площі зруйнованого будинку 86,75 кв.м та опосередкованої вартості спорудження житла по Донецькій області 8 947 грн. за 1 кв.м. Позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час та дату розгляду справи, в залу суду не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник Кабінету Міністрів України, [PERSON], яка діє на підставі довіреностей №896/9/32-15 від 28.12.2015р. та №6/10-10 від 11.01.2016 року (а.с. 40, 41), в судовому засіданні позов не визнала, мотивуючи свої заперечення наступним. Вважає, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі. Так, організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначені в Законі України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII. Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України. Нормативно-правовим актом, що регламентує відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, є Закон України «Про боротьбу з тероризмом» №638-1V від 20.03.2003 року. Статтею 19 цього Закону передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Механізм реалізації вказаного Закону здійснюється шляхом прийняття Верховною Радою України відповідного закону. Відповідно до статті 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування визначаються виключно законом про Державний бюджет України. Частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, її якій вони не суперечать закону про Державний бюджет України. Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Враховуючи викладене, передбачення в Державному бюджеті України бюджетних призначень для відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, можливе лише у разі законодавчого врегулювання вказаного питання. Однак на теперішній час відсутній будь-який закон чи нормативний акт, який регулює такий порядок, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Кабінет Міністрів України безпосередньо не здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, а отже відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування матеріального збитку з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України. Крім того, діючим законодавством прямо не передбачений обов'язок Кабінету Міністрів України виділяти кошти в межах Державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Крім того зазначила, що за фактом знищення майна, [PERSON] є потерпілою у кримінальному провадженні. Відповідно до витягу з кримінального провадження №12014050510001917, особа, яка вчинила злочин не встановлена, досудове розслідування триває. Статтею 1177 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Аналіз зазначеної норми дає підстави зробити висновок про наявність кількох складових для застосування цієї норми. Такими складовими є наявність кримінального правопорушення, завдання шкоди, якщо така шкода завдана саме внаслідок кримінального правопорушення. Кабінет Міністрів України не є заподіювачем злочину та не може виступати у якості відповідача для відшкодування матеріального шкоди. Відповідно до частини 9 статті 86 КЦЗ України, забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Але позивач не здійснила передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення уповноваженій особі поштових відправлень про явку до суду (форма № 119) (а.с. 55, 89). Представник Державної казначейської служби України причини неявки в судове засідання не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився в судове засідання без поважних причин. Ухвалою суду від 27 травня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучений чоловік [PERSON] [PERSON]О.(а.с.33). В судовому засіданні [PERSON] зазначив, що вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 10 червня 2016 року до участі в справі для захисту інтересів Державної казначейської служби України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена Словянська місцева прокуратура Донецької області (а.с.56). Представник Словянської місцевої прокуратури Донецької області [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, у звязку з його необґрунтованістю, оскільки до цього часу в межах кримінального провадження не встановлені особи, винні в завданні шкоди, які і мають відшкодувати спричинену позивачеві шкоду. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, третьої особи [PERSON], представника прокуратури, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного: Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачу\~\~[PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2012 року, на праві власності належить житловий будинок 53 по вулиці Руській м. Словянськ Донецької області, загальною площею 66,9 кв.м, житловою площею 45,1 кв.м., загальною вартістю 86\~839 грн. (а.с. 11, 62). Згідно акту обстеження об'єкта, пошкодженого під час проведення антитерористичної операції № 379 від 30 липня 2014 року, який затверджено протоколом засідання робочої комісії № 3 від 21.08.2014 року та рішенням Слов'янської міської ради від 18.02.2015 року № 99, комісією у складі директора КП «СловУКС» [PERSON], провідного інженера технічного нагляду КП «СловУКС» [PERSON], інженера-проектувальника [PERSON] в присутності власника [PERSON], з метою визначення обґрунтованих заходів щодо забезпечення надійності та безпеки при подальшій експлуатації об'єкта (визначення придатності/непридатності об'єкта для подальшої експлуатації), а також обсягу та видів ремонтно-відновлювальних робіт проведено обстеження житлового будинку, паркану та воріт. Під час обстеження використовувались РНБ В3.1.-01-99 «Правила оцінки технічного стану і паспортизації будівель і споруд», та встановлено, що житловий будинок №53 по вул. Руській м. Словянська пошкоджений на 100%. Пошкоджено: шиферний паркан 24,5 м2, металевий паркан 19,5 м2, металевий профіль 19,5 м2, цегляні стовпи (фагот) 0,6 м3, паркан кований 6,42 м2, хвіртка металева 1,7 м2. Комісія прийшла до висновку, що житлову будівлю необхідно відновити. Категорія технічного стану обєкта третя (а.с.15). Органом досудового розслідування Слов'янського МВ ГУМВС України в Донецькій області 18 липня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками частини 2 ст. 194 КК України за фактом пошкодження в ході проведення АТО будинку, розташованого за адресою: м. Словянськ, вул. Руська, 53, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12014050510001917 (а.с. 14). Зазначені обставини жодною із сторін не оспорюються. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний їй будинок не з її волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується актом обстеження будинку № 379 від 30 липня 2014 року (а.с.15). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилалась на те, що така шкода завдана їй внаслідок подій, які відбувалися на території м. Слов'янська в період з 12 квітня 2014 року по 05 липня 2014 року, а саме, внаслідок обстрілу житлових районів міста в період проведення антитерористичної операції. Дійсно, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Слов'янськ Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Відповідно до статті 4 та частини 4 ст. 5 Закону України від 20.03.2003 року\~\~№ 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.10.2012 р. № 5461-VI). Відповідно до висновку комплексної судової вибухотехнічної експертизи та експертизи з дослідження вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу № 6171/8529 від 10.09.2015 року, в будинку №53 по вул. Руській м. Словянська 02 липня 2014 року стався вибух одного 152-мм осколкового-фугасного снаряда типу ЗОФ45 (ЗОФ64) або ЗОФ61 (а.с. 91-97). Ухвалою слідчого судді Словянського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2016 року прокурора Словянської місцевої прокуратури зобовязано внести до єдиного реєстру досудових розслідувань відомості по заяві-повідомленню [PERSON], про кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 258 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за терористичний акт, тобто застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, які створювали небезпеку для життя чи здоров'я людини або заподіяння значної майнової шкоди чи настання інших тяжких наслідків, якщо такі дії були вчинені з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, або з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об'єднаннями громадян, юридичними особами, або привернення уваги громадськості до певних політичних, релігійних чи інших поглядів винного (терориста), а також погроза вчинення зазначених дій з тією самою метою, вчинений за попередньою змовою групою осіб (а.с. 115). Відповідно до витягу з кримінального провадження №42016051720000085 органом досудового розслідування, Словянською місцевою прокуратурою Донецької області, 21 вересня 2016 року дана ухвала слідчого судді була виконана, відповідні відомості внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 114). Тобто, матеріалами справи доведено, що будинок позивача був розташований в районі проведення антитерористичної операції, був пошкоджений в період проведення антитерористичної операції та в наслідок її проведення. Факт пошкодження будинку в наслідок дії вибуху та висновок про те, що він не придатний для подальшої експлуатації, підтверджується висновком вибухотехнічної експертизи та актом обстеження об'єкта, пошкодженого на 100% під час проведення антитерористичної операції. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Враховуючи зазначене, доводи представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про те, що належним відповідачем по цій справі є заподіювач шкоди, не ґрунтуються на законі. Доводи прокурора про те, що позивачем не доведено факт завдання їй шкоди саме терористичним актом, як злочинним діянням, відповідальність за яке передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України, що вирок суду щодо винної в терористичному акті особи відсутній, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Таким чином, згідно ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону, тобто покладається на державу. Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Звертаючись до суду з дійсним позовом, [PERSON] в якості відповідача зазначила саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно. Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яке діє на підставі довіреності Міністерства юстиції України від 28 грудня 2015 року за № 896/9/32-15, виданої відповідно до ст. 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (а.с. 40), про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам. Позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України [PERSON] не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди позивач просила стягнути з держави (з Державного бюджету України вцілому), а не з окремого органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України). Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини. Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просила відшкодувати їй шкоду за рахунок держави незалежно від її вини, що і передбачає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Хоча стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, проте, такий механізм визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 1 липня 2013 року. Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4). Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Актом № 379 обстеження об'єкта пошкодженого під час проведення антитерористичної операції від 30.07.2014 року підтверджується, що будинок 53 по вул. Руській м. Словянська, власником якого є позивач, для подальшої експлуатації не придатний та зруйнований на 100% (а.с. 15). Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований (частина 3). Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок (частина 4). Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб'єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується (частина 7). Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються (частина 8). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7.112014 р. № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 р. № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Місто Слов'янськ Донецької області до таких населених пунктів не відноситься. З 06 липня 2014 року органи державної влади та території міста Слов'янськ Донецької області свої повноваження здійснюють в повному обсязі, проте позивач до теперішнього часу, вже більш ніж два роки, житлом не забезпечена. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Проте до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий. Цим же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися. Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26). Відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджений житловий будинок, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 ст. 8 ЦПК України до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Однак, частиною 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Зі змісту повідомлення Словянської міської ради від 07 жовтня 2016 року № 01.01.-07/2933 вбачається, що Рада не має інформації чи зверталися до [PERSON] із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку № 53 по вул. Руській. Відповідно, Слов'янська міська рада не має й інформації про те, чи відмовлялися [PERSON] від таких пропозицій. За фактом руйнування під час антитерористичної операції будинку № 53 по вул. Руській Слов'янською міською радою було вжито наступні заходи. Розпорядженням міського голови створено робочу комісію з обстеження об'єктів, які постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції, а також затверджений порядок обстеження об'єктів, пошкоджених під час бойових дій, відповідно до якого, комісія на підставі наданих заяв від постраждалих, проводить обстеження цих об'єктів. Згідно акту обстеження від 30.07.2014 № 379 [PERSON] включено до реєстру осіб, майно яких повністю зруйноване, та присвоєно III категорію руйнування житла. Рішенням Слов'янської міської ради ухвалено Порядок надання одноразової матеріальної допомоги громадянам, власникам квартир, будинків приватного сектору (індивідуальної забудови), які зруйновані внаслідок проведення антитерористичної операції. Згідно Порядку надання одноразової матеріальної допомоги громадянам, власникам квартир, будинків приватного сектору (індивідуальної забудови), які зруйновані внаслідок проведення антитерористичної операції матеріальна допомога надається одноразово у розмірі 10 прожиткових мінімумів встановлених законом для осіб працездатного віку на момент звернення. [PERSON], як власника будинку, включено до списку отримувачів разової матеріальної допомоги за рахунок коштів місцевого бюджету через Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради. Виплату матеріальної допомоги [PERSON] у розмірі 13 780,00 грн. проведено у грудні 2015р. на особовий рахунок Ощадбанку. Допомога надається одноразово. За рахунок коштів бюджету м. Слов'янськ [PERSON] не отримувала відшкодування матеріальних збитків. Інформацією про відшкодування збитків з інших джерел Слов'янська міська рада не володіє. За рахунок коштів бюджету м. Слов'янськ [PERSON] не куплявся будинок (квартира) замість зруйнованого будинку. Згідно ст. 31, 42, 43 Житлового Кодексу України жилі приміщення надаються громадянам, які перебувають на квартирному обліку згідно черги (черговість надання житлових приміщень визначається за часом взяття на квартирний облік) та постійно проживають у даному населеному пункті. Згідно даних відділу по обліку та розподілу житлової площі Слов'янської міської ради [PERSON] щодо питання прийняття на квартирний облік до виконкому Слов'янської міської ради не зверталась. Звернення [PERSON] до Слов'янської міської ради з приводу забезпечення житлом замість зруйнованого у відділі по обліку та розподілу житлової площі не зареєстровано. Інформація щодо здійснення [PERSON] передачі пошкодженого будинку органу місцевого самоврядування або відмови від добровільної передачі пошкодженого будинку органу місцевого самоврядування у відділі по обліку та розподілу житлової площі відсутня. За рахунок коштів бюджету м. Слов'янськ не здійснювалося фінансування будівництва [PERSON] власного житла (а.с. 126-127). З наданих позивачем суду матеріалів також вбачається, що 21 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Словянської міської ради зі зверненням в порядку статті 86 Кодексу цивільного захисту України, в якому повідомила, що вона готова добровільно передати органам місцевого самоврядування фрагменти зруйнованого внаслідок антитерористичної операції будинку по вулиці Руській №53 міста Словянська, а саме: цеглу, фрагменти керамічної плитки, скла, деревини, та інше будівельне сміття (а.с. 136). Положення пункту 2 частини 1 статті 346 ЦК України передбачають, що право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Враховуючи зазначене, правові підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, оскільки відсутня добровільна згода позивача на передачу всього обєкта нерухомості органу місцевого самоврядування, пропозиція позивача про передачу будівельного сміття органу місцевого самоврядування не може вважатись добровільною відмовою власника від права власності. З пояснень, [PERSON], наданих в судовому засіданні вбачається, що на теперішній час вони з дружиною за власні кошти повністю відновили будинок по вулиці Руській №53 міста Словянськ. Вони не бажали і не бажають добровільно передавати будинок місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання, оскільки на подвірї будинку є споруди, які не постраждали і придатні для експлуатації. З огляду на викладене, відсутні передбачені положеннями статті 86 Кодексу цивільного захисту України підстави для виплати грошової компенсації за рахунок коштів Державного бюджету, оскільки відсутня добровільна згода власника на припинення його права власності на житловий будинок по вулиці Руській №53 міста Словянська, за який і має бути виплачена компенсація. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed