Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

На підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 серпня 2020 року та постанови Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в провадження Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла зазначена позовна заява за підсудністю, в якій позивач просить зняти арешт, накладений на все майно [PERSON] , в тому числі на ј частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , державними виконавцями Центрального (Жовтневого) відділу ДВС м. Маріуполя. В обґрунтування позову позивач зазначив, що його батько [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про смерть. Оскільки після смерті батька він є спадкоємцем першої черги, звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, при оформленні спадщини було встановлено, що видати свідоцтво про право на спадщину нотаріус не має змоги, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно иа Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесені записи про накладення арешту на нерухоме майно. За цими відомостями на майно батька позивача накладено арешти державними виконавцями Центрального (Жовтневого) відділу ДВС м. Маріуполя, а саме: постановою головного державного виконавця Крушеницькою В.А. про арешт майна боржника № 51503547 від 16.07.2018:; постановою старшого державного виконавця Скудніковою О.Ю. про відкриття виконавчого провадження № 33376438 від 12.07.2012; постановою головного державного виконавця Якуніною Т.Л. про відкриття виконавчого провадження №34197794 від 07.09.2012. Спираючись на норми ч. 5 ст. 1268 ЦК України, позивач вважає, що майно його батька з часу смерті останнього - [INFO] належить йому та відповідно позивач є власником цього майна. Та смерть його батька, боржника у виконавчих провадженнях є підставою для закінчення виконавчих проваджень та зняття арешту, накладеного на його майно. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.01.2021 позовна заява залишена без руху. Ухвалою суду від 24.03.2021 відкрито провадження по зазначеній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник до судового засідання не з`явились, при подачі позову, представник позивача просив розглянути справу без його участі. Представник Центрального Відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) до судового засідання не з`явився, відзиву на позов не надано. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до наступних висновків. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що згідно відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 12846201 від 09.08.2012 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №33376438 від 12.07.2012 Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] та № 13001479 від 17.09.2012 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № 34197794 від 07.09.2012 Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] . Як вбачається з актуальної інформації зі спеціального розділу про державну реєстрацію обтяжень № 27055460 від 16.07.2018 на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер 51503547, виданий 16.07.2018, видавник: Центральний ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області, головний державний виконавець Крушеницька В.А., внесені відомості про арешт всього нерухомого майна [PERSON] . Позивачем надана копія свідоцтва про смерть [PERSON] серія [NUMBER] від 27.07.2017, який помер [INFO] , актовий запис № 7762. Між тим, позивачем не надано доказів того, що він є спадкоємцем після померлого [PERSON] та звертався до нотаріальної контори для прийняття спадщини. При цьому позивачем в позові не зазначено, яким саме виконавчим документом накладено арешт, хто є за цим документом стягувачем та боржником, не вказано, яким саме судом був виданий виконавчий документ, в порядку якого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім випадків, передбачених законом. Крім того, згідно роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У пункті 5 даної постанови роз`яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону "Про виконавче провадження". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 (касаційне провадження № 12-85гс19) зроблено висновок, що при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей57,58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Також, в постанові Верховного Суду від 10.06.2020 року по справі №183/59/17-ц зазначено, що відповідачами у правах за позовом в порядку ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» є стягувач і боржник; вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Ст. 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (касаційне провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Таким чином, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не є стороною виконавчого провадження, отже, він як особа, що є власником (володільцем) майна чи особою, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Так, позивач пред`явив вимоги до Центрального Відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) який не є боржником або особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне майно. Враховуючи викладене, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові, суд приходить до висновку про залишення позовних вимог [PERSON] до Центрального Відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна без задоволення, оскільки позивачем не пред`явлено вимог до стягувачів у виконавчому провадженні.

Outcome: dismissed