Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідача 14209,96 грн. передбаченої колективним договором доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника за період з червня 2003 р. по червень 2012 р.; 31964,72 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні з 05.12.2013 р. по день фактичного розрахунку по 104,46 грн. середнього заробітку за день; 15000 грн. моральної шкоди. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що у спірний період позивач працював на посаді електромонтера станційного радіотелевізійного устаткування цеху №2 ВРРС Солобківці, де він неодноразово виконував обов'язки тимчасово відсутнього працівника. Кожен такий випадок фіксувався в журналі здачі і прийому чергувань. Однак, на звернення позивача, лише з 2013 р. йому почали виплачувати такі суми. Посилається на заподіяння йому моральної шкоди ненаданням інформації про можливість отримання таких доплат, постійні переживання, скрутне матеріальне становище сім'ї, перебування на обліку у лікаря внаслідок неврастенії. В судових засіданнях позивач позов підтримав з аналогічних мотивів. Ствердив, що до кола його посадових обов'язків входило контроль рівнів струмоприймачів, електрозабезпечення. До обов'язків входило також чергування на об'єкті. В цеху №2 ВРРС Солобківці, де він працював, працювало ще три особи, у випадку відсутності яких позивач виконував їх обов'язки. Бувало, що працівники мінялись змінами у разі виникнення особистих потреб. Визнав, що на обліку в лікарні як неврастенік перебуває впродовж 20 років, а моральна шкода завдана йому ненаданням правдивої інформації про можливість отримання доплат, оскільки на звернення до керівництва у 2013 р. щодо отримання таких доплат за попередні періоди, йому було повідомлено, що така доплата проводиться лише тоді, коли виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника було покладено на нього наказом підприємства на підставі його заяви про згоду на виконання таких обов'язків. Представник позивача позов підтримав з аналогічних мотивів. Посилається на необхідність постійної присутності працівників на об'єкті, обов'язковість внесення записів про прийом-здачу чергувань в апаратному журналі, що передбачено п. 5.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку 2011 р.; недоведеність відповідачами правомірності встановлення пасивних чергувань. Представники відповідачів позов заперечили. Визнали, що [PERSON] працював в цеху №2 ВРРС - Солобківці з 25.06.2003 р. електромонтером радіотелевізійного устаткування по 04.12.2013 р.. Умовами роботи передбачався підсумований облік робочого часу з погодинно-преміальною оплатою. Підприємством розроблялись графіки роботи, у т.ч. чергувань, кількість годин роботи у яких не перевищувала встановлений законодавством розмір. Відпрацьований час фіксувався у табелях обліку робочого часу. Хоча колективним договором і передбачено доплату за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, у спірний період [PERSON] не виконував обов'язків тимчасово відсутніх працівників: не писав заяв про надання згоди на заміщення таких посад, адміністрація підприємства не видавала відповідного наказу, а можлива самовільна взаємозаміна працівниками один одного не надає підстав для таких виплат. У той же час, у 2013 р. дійсно були випадки виконання [PERSON] обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Такі випадки належно задокументовані і за цей період [PERSON] були виплачені належні кошти. Апаратний журнал прийому-здачі чергувань не свідчить про облік робочого часу, враховуючи особливості роботи підприємства, зокрема, можливість роботи обладнання в автономному режимі, що дозволяє чергування у пасивному режимі (поява на робочому місці у разі потреби), або роботи на об'єкті меншої кількості працівників. Посилається на викрадання позивачем оригіналу журналу здачі і прийому чергувань за період з 2003 по 2009 р.р.. Стверджують, що оскільки позивач хворів на неврастенію ще до прийому на роботу, зазначене захворювання не свідчить про моральну шкоду. Оскільки єдиною причиною заподіяння позивачу моральної шкоди він називає ненадання йому правдивої інформації щодо причин невиплати доплати, вважають позов безпідставним. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив наступне. [PERSON] з 25.06.2003 р. був прийнятий на роботу на посаду електромонтера радіотелевізійного устаткування в цех №2 ВРРС-Солобківці, що підтверджується наказом №36-К про прийом на роботу від 25.06.2003 р., записом у трудовій книжці. Вказаним наказом обумовлено нормальні умови праці, погодинно-преміальна система оплати праці, оклад. [PERSON] своїми підписами на наказі підтвердив свою згоду з умовами роботи, проведенням інструктажів тощо, що свідчить про виконання відповідачем обов'язків, передбачених у ст. 29 КЗпП України. В судових засіданнях на порушення цієї норми позивач не посилався. Наказом №85-к від 04.12.2013 р. про припинення трудового договору позивач був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за згодою профспілкової організації і з виплатою вихідної допомоги. В судовому засіданні позивач визнав проведення із ним повного розрахунку по заробітній платі та виплатам, пов'язаним із звільненням, окрім тих, які є предметом спору по цій справі. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Позивач посилається на невиплату йому відповідачем передбачених колективним договором доплат за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників за період з червня 2003 р. по червень 2012 р.. У відповідності до п. 5.7.3. Колективного договору про взаємні обов'язки між адміністрацією Концерну РРТ та об'єднаною профспілковою організацією Концерну РРТ на 2011 - 2013 роки, за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника - без звільнення від своєї основної роботи, встановлена доплата в розмірі 50% тарифної ставки (окладу), посадового окладу в межах суми наявної економії за тарифною ставкою (окладом), посадовим окладом відсутнього працівника. Відповідно до додатку №1 до колективного договору на 2004 - 2007 роки, передбачено доплату за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника у розмірі до 100% тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника. Колективні договори за інші спірні період суду сторонами надані не були, однак, відповідач визнав наявність у таких колективних договорах аналогічних положень. Відповідно, конкретний розмір доплати (в межах встановленої в колективному договорі відсоткової ставки), визначається адміністрацією, чим спростовуються посилання позивача на належність йому доплати саме у максимально встановленому колективним договором розмірі. Окрім того, така доплата здійснюється з розрахунку середнього заробітку не позивача, а тимчасово відсутнього працівника, чим спростовуються посилання позивача на належність здійсненого ним розрахунку належних до сплати сум виходячи з його власного середнього заробітку. Належних доказів того, якого саме працівника та коли заміщав позивач сторонами суду не надано, як і, відповідно, доказів розміру заробітку такого працівника. Згідно із п. 21 вказаної Постанови Пленуму, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Згідно із п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Однак, при визначенні розміру позовних вимоги такі положення дотримані не були, що підтверджується даними графіків чергувань, табелями обліку робочого часу, з яких не вбачається факту заміщення позивачем тимчасово відсутніх працівників у спірний період. У відповідності до п. 5.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку Концерну РРТ, затверджених 01.06.2011 р., час початку і закінчення роботи та перерв встановлюється на місцях наказом (розпорядженням) генерального директора Концерну РРТ (директора філії) за погодженням із відповідним профспілковим комітетом. У відповідних випадках тривалість щоденної роботи, перерв визначається графіками змінності, які затверджуються адміністрацією філії за погодженням із профкомом філії з дотриманням встановленої тривалості робочого часу за тиждень або інший обліковий період. З матеріалів справи вбачається, що у спірний період позивач не звертався із заявами про надання згоди на заміщення тимчасово відсутніх працівників, наказів адміністрації щодо цього не приймалось. Натомість, окремі випадки такого заміщення підтверджуються заявами та відповідними наказами по підприємству з 2011 р. по 2013 р.. З цих документів, а також квитанцій, вбачається, що у зазначених випадках наказом по підприємству за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників у певний період позивачу встановлювались і фактично виплачувались передбачені колективним договором доплати. Належних доказів інших, неоплачених, випадків заміщення позивачем тимчасово відсутніх працівників, суду не надано. Посилання представника позивача на п. 5.1. правил внутрішнього трудового розпорядку, згідно із яким прийом і здача чергування працівниками філії, зайнятими обслуговуванням технологічного обладнання, оформляється в обов'язковому порядку в апаратному журналі, не спростовує висновків суду. Так, надані суду позивачем журнали прийому і здачі чергувань не відповідають формі апаратного журналу РЛФ-1, затвердженій обов'язковим додатком «Б» Правил технічної експлуатації радіорелейних ліній прямої видимості, затверджених 14.11.2003 р.. Подані суду журнали здачі і прийому чергувань, не є апаратними журналами в розумінні правил внутрішнього трудового розпорядку, складені у довільній формі та не доводять за своїм змістом позовних вимог враховуючи, зокрема, що в процесі роботи підприємства застосовувались пасивні чергування працівників, які обліковувались з коефіцієнтом 20-25% робочого часу, різну кількість працівників, задіяну в різні періоди у роботі станції, а також враховуючи можливість підміни одним працівником іншого за взаємною домовленістю без погодження із адміністрацією підприємства. Як зазначив в судовому засіданні свідок [PERSON], на вказаному об'єкті в різні часи працювали від п'яти осіб, він складав проекти графіків чергувань, кількість годин у яких не виходила за межі встановленого законом розміру. Визнав, що працівники, за потреби, могли підміняти один одного без повідомлення адміністрації, у зв'язку із чим записи про прийом і здачу чергувань можуть не відповідати графіку. Будучи старшим об'єкту, він не міг відпускати працівників з роботи чи вирішувати питання їх заміни, однак, про фактичний стан речей щодо періодичних підмін одним працівником іншого він адміністрацію підприємства не повідомляв. Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Однак, в світлі наведеного, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по виплаті доплат та коштів за прострочку у їх виплаті, задоволенню не підлягають. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ч. ч. 1 - 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Посилання позивача на ненадання йому відповідачем достовірної інформації щодо доплат, спростовується матеріалами справи. Зокрема, позивач не заперечував факту своєї ознайомленості із графіками чергувань, правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором (копію якого він надав суду), які регулюють відносини щодо таких виплат, а також умов роботи і оплати праці. З листа №213 від 16.06.2014 р. не вбачається надання позивачеві неправдивої інформації на його звернення, а надані роз'яснення, які відповідають запереченням відповідача на позов. Доказів протиправної поведінки відповідача суду не надано. Не доведено також у встановленому порядку факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. З матеріалів справи вбачається і позивачем визнано, що на неврастенію він страждає останні 20 років, тобто, до дати прийому на роботу в Концерн РРТ, а відтак це захворювання не пов'язане із спірними відносинами. Майновий стан позивача, намагання його покращити, отримання підставної відмови та пов'язані із цим переживання не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Відтак, не доведені й інші обставини, встановлені законом для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed