Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

[PERSON] 07.06.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з даним позовом, вказавши, що позов подає на підставі зміни прожиткового мінімуму для непрацездатних громадян з 01.05.2016 року. Повідомив, що на даний час джерелом його існування є пенсія, розмір якої складає 438 грн. Зазначив, що відповідно довідки з виконавчої служби з нього стягуються аліменти на користь [PERSON] Посилаючись на ч.8 ст.181 СК України, відповідно до якої, зокрема, якщо батьки не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога, позивач просив визнати, що розмір його доходів не відповідає прожитковому мінімуму, гарантованого йому законом та на підставі ч.8 ст.181 СК України звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Повідомив, що за чотири роки, що з нього стягуються аліменти на утримання його дітей, багато разів змінювалися обставини, які впливають на розмір аліментів. Так, внаслідок підвищення прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, навіть зменшений за рішенням суду розмір аліментів він сплачувати неспроможний, через те, що мінімальна їх сума в розмірі значень 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку все одно перевищує половину його пенсії, яка є його єдиним доходом, при цьому у нього існує борг по сплаті аліментів за попередній період. Зазначив, що вини безпосередньо [PERSON] у невідповідності отримуваної ним після аліментних відрахувань пенсії прожитковому мінімуму непрацездатної особи в частині заявленої ним відповідної вимоги немає, пояснивши, що таку вимогу він заявив для захисту власних прав. Просив задоволити його позов. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, однак подала попередньо до суду письмову заяву про розгляд даної справи у її відсутність, в якій вказала, що дану позовну заяву взагалі не визнає, оскільки позивач [PERSON] працездатний пенсіонер, на пенсію пішов за віком, а не за станом здоров'я, син позивача - [PERSON], 1996 року народження, сплачує йому за рішенням суду аліменти, окрім того позивач проживає в селі, де є земельна ділянка площею 0,70 га, а також позивач протягом шести місяців подав понад десять різноманітних позовів, які сам і оплатив, тобто в нього є дохід. Посилаючись на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 04.05.2016 року, яким зменшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], згідно з виконавчим листом №130/2506/13-ц, виданим Жмеринським міськрайонним судом 29 січня 2014 року, з 1/3 частини доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/6 частину доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дочкою [PERSON] повноліття, просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, дослідивши інші докази в матеріалах справи, суд дійшов наступного. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ст.57,58,60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.2 ст.3 Конвенції "Про права дитини" держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до вимог ст.180, 181, 183 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до її повноліття; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у останнього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч.8,9 ст.181 СК України якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім'ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги, її розмір визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.1 ст.188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. У відповідності до вимог ч.1 ст.190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Так, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 04.05.2016 року змінено рішення Жмеринського міськрайонного суду від 09.03.2016 року та визначено про зменшення розміру аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], згідно з виконавчим листом №130/2506/13-ц, виданим Жмеринським міськрайонним судом 29 січня 2014 року, з 1/3 частини доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/6 частину доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дочкою [PERSON] повноліття. При цьому судом апеляційної інстанції визначено неможливість звільнення позивача від сплати аліментів на підставі вимог ст.188 СК України за відсутності обставин того, що діти позивача [PERSON] мають власний дохід і доходи неповнолітніх дітей перевищують дохід позивача. Також колегією суддів зауважено про відсутність передбачених ст.192 СК України підстав для зменшення аліментів, розмір яких остаточно встановлений з урахуванням набуття повноліття старшим сином, а відтак, визначений до стягнення з вирахуванням тієї частки, що припадала на нього. З урахуванням наведеного суд в межах розгляду даної справи не приймає до уваги додатково застережені в судовому засіданні позивачем [PERSON] обставини щодо того, що єдиним його джерелом доходу є пенсія, що він не має у власності нерухомого майна та потребує лікування внаслідок погіршення стану здоров'я, що отримує аліментів від повнолітнього сина, оскільки їх встановлення в ході вирішення аналогічного цивільного спору між тими самими сторонами не становить у даному конкретному випадку права сторони на звільнення від їх доказування, а визначає неприпустимість їх повторної оцінки судом за наслідком постановлення щодо даних обставин рішення суду апеляційної інстанції, яке набрало законної сили. Наведена ж позивачем в обґрунтуванні його вимог підстава стосовно збільшення за прийняттям нових законів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку не становить визначеної законом виключної сукупності умов, наведених у ст.188 СК України, лише за наявності яких платника аліментів може бути звільнено від їх сплати та які не підлягають розширеному тлумаченню, а також не визначає відповідної альтернативи припинення права на аліменти згідно встановленого ст.190 СК України порядку. Посилання у позовній заяві [PERSON] щодо його звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини в порядку ч.8 ст.181 СК України судом визнаються безпідставними, позаяк визначена даною нормою закону можливість встановлення дитині з певних підстав тимчасової державної допомоги жодним чином не передбачає права боржника на звільнення від їх сплати, надто за визначеним у ч.10 ст.181 СК України застереженням того, що суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. Судом також не вбачається підстав щодо часткового зменшення розміру оспорюваних наразі аліментів, позаяк із збільшенням прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням якого вираховуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини з позивача [PERSON] відбувалось також із пропорційним збільшенням прожиткового мінімуму непрацездатних осіб, яким є останній, що не визначає істотного дисбалансу даних умов ані з часу присудження аліментів, ані з часу їх останнього судового перегляду. Відтак, даний позов в частині звільнення позивача від сплати аліментів на утримання не позововнолітньої дитини задоволенню не підлягає за його безпідставності. Вимога [PERSON] стосовно визнання розміру його доходів невідповідним гарантованому законом прожитковому мінімуму також підлягає залишенню без задоволення, оскільки судом в порядку цивільного судочинства вирішуються спори стосовно невизнаних, оспорюваних або порушених прав, свобод чи інтересів, проте, самим позивачем зазначено, що заявлений ним відповідач [PERSON] не має цивільної відповідальності щодо вказаних обставин, отже, дана вимога безпосередньо до неї пред'явлена ним безпідставно. З урахуванням предмету даного цивільного спору стосовно звільнення від стягнення аліментів судовий збір слід віднести на рахунок держави з огляду на звільнення позивача від його оплати. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed