Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», в якому просив визнати виконавчий напис від 23.11.2017року за №12506, виданий приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23 листопада 2017 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, Завалієвим Артемом Анатолійовичем, було вчинено виконавчий напис №12506 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» грошових коштів у сумі 79 174 грн. 75 коп. Приватним виконавцем Родіним Г.В. 29.03.2018 буловідкрито виконавче провадження № 56081487, про що позивача належним чином не повідомлено. З вказаним виконавчим написом позивач не згодний, так як вважає, що нотаріус не дотримався актів законодавства України, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів нотаріусом на документах, які свідчать про безспірність заборгованості, а стягнення виходить за межі встановленого законодавством трирічного строку позовної давності на час вчинення виконавчого напису, стягнення розміру пені, яка нарахована за невідомий період, також виходить за межі річного строку позовної давності. Тому позивач просив визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 23.11.2017року за №12506, щодо стягнення з нього грошових коштів у сумі 79 174 грн. 75 коп. на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» визнати таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Шелест І.М. від 20.06.2018 року було відкрито провадження по справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 11.10.2018 призначено справу до судового розгляду. 07.08.2019 ухвалою суду за клопотання представника позивача було витребувано у приватного нотаріуса докази. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій позов підтримує та просить суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Відповідач АТ КБ "Приватбанк" у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений. Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності. Третя особа Родін Г.В. до суду не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та зазначив, що 22.11.2018 виконавчий документ про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNH4KP40041570 від 04.04.2006 в сумі 80 974, 75 грн. повернуто стягувачу АТ КБ «Приватбанк» по п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зважаючи на відсутність заперечень відповідача, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача та третіх осіб. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.04.2006 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «КБ « ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір № DNH4KP40041570. 23 листопада 2017 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, Завалієвим А.А., було вчинено виконавчий напис №12506 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» грошових коштів у сумі 79 174 грн. 75 коп. 19.11.2009 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова було винесено судовий наказ про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договром № DNH4KP40041570 від 04.04.2006 у сумі 10 280, 39 грн. Даний судовий наказ було направлено до Орджонікідзевського ВДВС, де відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно позивача. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2017 року (справа № 646/8071/17), позов [PERSON] був задоволений, а вказані арешти скасовані. Позивач вважає вказаний виконавчий напис незаконним та таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Правовідносини щодо видачі виконавчого напису нотаріуса регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання банком письмової вимоги боржнику про усунення порушень. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, а перевіряє доводи боржника в повному обсязі й встановлює, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-887цс17. Дослідженими в справі доказами встановлено, що при вчиненні виконавчого напису від 23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 перевірено подачу відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» на обґрунтування вимог пакету документів. А саме, АТ КБ «ПриватБанк» було надано заяву позичальника № DNH4KP40041570 від 04.04.2006, з якого він не міг не помітити факт спливу дня виникнення права вимоги. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Виконавчий напис, вчинений 23 листопада 2017 року № 12506 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що не дотримано вимоги щодо безспірності заборгованості, хоча за формою та змістом він в повній мірі відповідає вимогам. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач в позовній заяві вказав, що суми судових витрат, які він поніс у зв`язку із розглядом справи, складаються із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14 034,80 грн. і просить стягнути з відповідача на його користь витрати з оплати правничої допомоги в понесених розмірах. Оскільки позивачем надано договір про надання правової допомоги, ордер, розрахунок вартості правових послуг, квитанцію прибуткового касового ордеру від 18.05.2018 року про понесення позивачем цих витрат та акт здачі-прийому виконаних робіт, суд приходить до висновку, що дану вимогу позивача слід задовольнити. Разом з тим, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір, що підтверджується поданою ним квитанцією, а тому суд приходить до висновку, що з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] слід стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved