Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

01.12.2020 позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просить суд визнати іпотеку за іпотечним договором №33/06-Z (зареєстровано в реєстрі 1997) від 16.06.2006, що був укладений між ним та ТОВ «Укрпромбанк», право іпотекодержателя за яким перейшло до ПАТ «Дельта Банк», який був посвідчений державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі № 1997) -такою, що припинена, зняти заборону (зареєстрована в реєстрі № 1998) на належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, загальною площею 883,1 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована 16.06.2006 за № 3341150 реєстратором Решетилівської державної нотаріальної контори на підставі договорів ВСХ № 459193, ВСХ № 459194 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек запис про обтяження вказаного нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.06.2006 між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір №46/06 на строк до 01.06.2011 та іпотечний договір №33/06-Z, предметом якого являється належна позивачу на праві власності нежитлова будівля, загальною площею 883,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, 16.06.2006, на підставі вказаних договорів, Решетилівською державною нотаріальною конторою у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження - заборона на нерухоме майно на вищевказаний об`єкт іпотеки. 30.06.2010 між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк». Таким чином, АТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором №46/06 від 16.06.2006. Решетилівським районним судом Полтавської області було видано виконавчий лист №2/546/61/13 на рішення суду від 19.03.2013, на підставі якого ДВС Решетилівського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області відкрило виконавче провадження. 31.07.2018 постановою начальника ДВС Решетилівського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області вказане виконавче провадження було закінчено у зв`язку із його повним виконанням. Позивач посилається на те, що зобов`язання за кредитним договором ним виконано у повному обсязі і з дня винесення постанови про закінчення виконавчого провадження кредитор не висунув йому претензій чи вимог щодо виконання зобов`язань за кредитним договором. Він звертався до кредитора з вимогою про зняття заборони, однак, до цього часу заборону не знято. У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав. 28.09.2020суддею Романенко О.О. відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 12.03.2021 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У встановлений судом строк, відповідач правом на надання відзиву не скористався. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позивач надав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.77). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату і місце розгляду справи був повідомлений належним, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.76). Клопотання про розгляд справи за його відсутності чи інших заяв по суті або з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Відповідач не надав заперечень проти зазначених у позові обставин. Отже, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.06.2006 між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» укладено кредитний договір №46/06, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 27 100,00 грн на строк 60 місяців з датою повернення - 15.06.2011 (а.с.15-17). Пунктом 7.3 кредитного договору №46/06 від 16.06.2006 встановлено. що цей договір набуває чинності з дня його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань. В порядку забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» [PERSON] укладено іпотечний договір №33/06-Z від 16.06.2006, зареєстрований у реєстрі за № 1997 (ВСХ №459193, ВСХ №459194), предметом якого є належна позивачу на праві власності нежитлова будівля, загальною площею 883,1 кв.м., розташована на земельній ділянці комунальної власності 0,23 га за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19). Відповідно до п.6.2 цього договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою з а цим договором У випадку продовження строків виконання зобов`язань за кредитним договором (шляхом укладення додаткових угод до нього), іпотека, передбачена цим договором зберігається до повного виконання вказаних зобов`язань. Жодних доказів продовження строків виконання зобов`язань за кредитним договором суду не надано. Вказана нежитлова будівля належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 2117 (а.с.13-14). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.07.2020 (а.с.11), на підставі іпотечного договору №33/06-Z від 16.06.2006, зареєстрованого у реєстрі за № 1997 (ВСХ №459193, ВСХ №459194) Решетилівською державною нотаріальною конторою у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16.06.2006 за № 3341150 зареєстровано обтяження - заборона на нерухоме майно на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] . 30.06.2010 між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», зареєстрований у реєстрі за № 2258 (а.с.21-22), на підставі якого АТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором №46/06 від 16.06.2006. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 18.03.2013 у справі № 1626/1513/12 позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, із [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 46/06 від 16 червня 2006 року в сумі 13 777,51 грн та вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.9-10). 31.07.2018 постановою начальника ДВС Решетилівського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області вказане виконавче провадження за виконавчим листом № 2/546/61/13, виданим Решетилівським районним судом Полтавської області на підставі вищевказаного рішення суду, про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «Дельта-Банк» заборгованості у розмірі 13 777,51 грн - закінчено. Борг, виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій стягнуто у повному обсязі (а.с.12). 05.10.2020 позивач звертався до відповідача та Решетилівської держаної нотаріальної контори із заявами про зняття заборони на належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] (а.с.30-35). Станом на дату розгляду справи, заборону, накладену на нерухоме майно позивача, не знято. Таким чином, кредитор не визнає право іпотекодавця на припинення зобов`язання, тому позивач звернувся за захистом, порушеного права, передбаченого ч. 1 ст. 593 ЦК України, в судовому порядку. Суд не бере до уваги копію виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 15.11.2012 про звернення стягнення на нерухоме майно згідно іпотечного договору №33/06-Z від 16.06.2006, строк пред`явлення якого становить один рік(а.с.20), як таку, що не має доказового значення у справі, оскільки до суду не надано жодних доказів пред`явлення його до виконавчої служби у визначений строк, відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим написом та накладення будь-яких заборон чи звернення стягнення на майно. У своєму листі від 03.12.2020 № 3056/2 до державного нотаріусу Решетилівської державної нотаріальної контори Полтавської області Кириченко Т.М.. ПАТ «Дельта Банк» підтверджує повне погашення [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 46/06 від 16.06.2006 перед ПАТ «Дельта Банк» та просить зняти заборону відчуження та вилучити запис про обтяження нерухомого майна іпотекою щодо нежитлової будівлі № 94 за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Окрім того, повідомляє про те, що іпотечний договір від 16.06.2006, зареєстрований у реєстрі за № 1997, припинив свою дію у зв`язку із погашенням заборгованості (а.с. 62). Постановою № 02-30/182 від 11.03.2021 державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у знятті заборони відчуження нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а.с.63). Спір у справі виник із договірних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як визначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту ст.ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. За системним аналізом зазначених правових норм, іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання на підставі виконанням. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Зважаючи на те, що рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 18.03.2013 у справі №1626/1513/12 за яким відповідач стягнув із позивача всю заборгованість за кредитним договором, останнім виконано у повному обсязі, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №40637348 від 31.07.2018 (а.с.12), [PERSON] у повному обсязі виконано зобов`язання за кредитним договором №46/06 від 16.06.2006. Відповідачем не спростовано погашення позивачем заборгованості за кредитним договором жодними належним та допустимим доказами. Окрім того, суд враховує підтвердження відповідачем повного погашення [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 46/06 від 16.06.2006 перед ПАТ «Дельта Банк», викладене у листі від 03.12.2020 № 3056/2 (а.с.62), у зв`язку з чим іпотечний договір від 16.06.2006, зареєстрований у реєстрі за № 1997, припинив свою дію. З даного листа вбачається також відсутність заперечень у відповідача щодо зняття заборони з нерухомого майна позивача. З огляду на зазначене, наявні правові підстави для визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором №33/06-Z від 16.06.2006, зареєстрованого в реєстрі за № 1997. Разом із тим, оскільки постановою № 02-30/182 від 11.03.2021 державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у знятті заборони відчуження нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а.с.63), позивач позбавлений можливості вирішити даний спір у позасудовому порядку. При вирішенні позовних вимог стосовно зняття заборони відчуження нерухомого майна, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як визначено ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Запис про заборону на відчуження об`єктів нерухомого майна, що є власністю [PERSON] , у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна порушує право позивача на розпорядження своїм майном, а саме нежитловою будівлею за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 73 Закону України "Про нотаріат", нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); за зверненням органу опіки та піклування з метою захисту особистих і майнових прав та інтересів дитини, яка має право власності або проживає у жилому будинку, квартирі, іншому приміщенні, на відчуження якого накладається заборона; при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з пункту 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 6.1 глави 15 розділу II Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи. При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання п. 6.1. гл. 15 р. II вказаного Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки. З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. На даний час у зв`язку з повним погашенням кредитної заборгованості перестали існувати підстави заборони обтяження зазначеного нерухомого майна, існування договору іпотеки та запису про заборону на відчуження об`єктів нерухомого майна, що є власністю [PERSON] , у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є протиправним, оскільки порушує його права як власника, а саме право розпоряджатись належним майном на власний розсуд, а тому його права як іпотекодавця підлягають судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а запис, що обмежує права власника майна підлягає виключенню з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Отже, обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджуються наданими суду належними та допустимими доказами, обраний спосіб захисту його права відповідає змісту суб`єктивного права та характеру його порушення, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях закону, якими урегульовано спірні правовідносини, та умовах договору, укладеному між сторонами. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки із [PERSON] стягнуто борг у повному обсязі, тому кредитне зобов`язання припинилося, що зумовлює припинення іпотеки з огляду на її похідний характер. Крім цього, вимоги позивача про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження майна та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є взаємопов`язаними та такими, що випливають одна з одної, а тому позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивач [PERSON] , як особа з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серія 12 ААБ №704303 від 18.03.2020 (а.с.8), звільнений від сплати судового збору. Згідно з ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору за ставкою станом на день пред`явлення позову - 01.12.2020, що становлять 840,80 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 526, 593, 598, 599, 611, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та

Outcome: approved