Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач КНП «Козельщинська центральна лікарня» Козельщинської селищної ради звернулось до суду із згаданим позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з відповідача [PERSON] кошти, витрачені на час проходження нею інтернатури за період з 01.08.2018 по 31.07.2020 в розмірі 120541,77 грн (т.1 а.с.2-4). Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що у червні 2018 року [PERSON] закінчила Вищий державний навчальний заклад України «Українська медична стоматологічна академія» м.Полтави, після чого на підставі направлення на роботу №1/142 від 18.05.2018 між позивачем та відповідачем було укладено договір №2 від 01.08.2018 про відпрацювання випускником у лікарні не менше трьох років після закінчення інтернатури, і відповідно остання була зарахована на посаду лікаря-інтерна Козельщинської центральної районної лікарні. З 01.08.2018 [PERSON] було розпочате навчання в інтернатурі. У зв`язку із реорганізацією Козельщинської ЦРЛ в КНП «Козельщниська ЦРЛ», між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 від 04.02.2019 до договору про відпрацювання випускником у лікарні не менше трьох років після інтернатури в частині внесення змін до назви лікарні. Відповідно до умов укладеного договору, відповідач після закінчення інтернатури була зобов`язана приступити до роботи в Козельщинській ЦРЛ на посаді лікаря - терапевта з 01.08.2020, проте отримавши сертифікат [PERSON] відмовилась прибути 01.08.2020 на місце працевлаштування. Посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов`язань та наявність обов`язку випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, що визначено п.2 Указу Президента «Про заходи реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників навчальних закладів» від 23.01.1996 №77/96, п.14 Постанови КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» від 22.08.96 №992 та п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25.12.97 №367, позивач прохає позов задовольнити повністю. При цьому врахувати, що [PERSON] пройшла повний курс навчання, не сплачуючи за навчання власні грошові кошти, отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти бюджету, а на час проходження нею інтернатури, лікарнею було витрачено - 120541,77 грн. Відповідач не дотримала вимоги законодавства та умови договору №2 від 01.08.2018 в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення інтернатури три роки відповідно до направлення на роботу №112 МОЗ України, тому має відшкодувати кошти понесені лікарнею на її навчання. Ухвалою суду від 30.10.2020 позовна заява КНП «Козельщинська центральна районна лікарня» Козельщинської районної ради Полтавської області прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання (т.1 а.с.47). Відповідачем надано відзив на позовну заяву (т.1 ас.80-85) без надання доказів направлення його позивачу, у зв`язку із чим ухвалою суду від 28.01.2021 відзив [PERSON] було залишено без руху через недотримання вимог ст.178 ЦПК України (т.1 а.с.239). На виконання ухвали суду, відповідачем 16.02.2021 (т.2 а.с.4-15) до суду надано відзив на позовну заяву з наданням доказів надіслання його іншій стороні у справі, у якому відповідач прохає залишити позовну заяву без розгляду. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] у відзиві не оспорювала факт підписання нею договору про відпрацювання випускником у лікарні не менше трьох років після закінчення інтернатури від 01.08.2018 та того, що після закінчення інтернатури вона не працевлаштувалась на посаду лікаря у КНП «Козельщинська ЦРЛ». В обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що заробітна плата лікарям (провізорам) - інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством і отримана лікарем-інтерном заробітна плата за виконану ним роботу за трудовим договором не відноситься до витрат на його навчання, а тому не може бути стягнута. Посилання позивача на обов`язок випускника відпрацювати у замовника не менше трьох років, як обов`язок, передбачений п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ 25.12.1997, відповідач вважає неспроможним, оскільки він втратив чинність і положення Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту» не містять зобов`язальних норм щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання. Зазначаючи про те, що за період інтернатури вона отримувала саме заробітну плату як лікар-інтерн і позивач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності витрат, пов`язаних із навчанням, [PERSON] просила позов залишити без задоволення. Листом від 25.02.2021 (т.2 а.с.182) позивачем повідомлено про зміну назви підприємства з КНП «Козельщинська центральна районна лікарня» Козельщинської районної ради Полтавської області на КНП «Козельщинська центральна лікарня» Козельщинської селищної ради, на підтвердження чого надано відповідну виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Одночасно КНП «Козельщинська центральна лікарня» надано відповідь на відзив (т.2 а.с.184-185), в якому позивач не погодився із позицією відповідача щодо виплати їй заробітної плати за час навчання в інтернатурі. Ухвалою суду від 26.02.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (т.2 а.с.188). Будучи належно повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони до суду не прибули, звернувшись із відповідними клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності. Суд, з`ясувавши позиції позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, на підставі направлення на роботу МОЗ України №1/142 наказом Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації №318-к від 19.07.2018 випускницю 2018 року ВДНЗУ «Українська медична стоматологічна академія» [PERSON] зараховано до інтернатури за спеціальністю «Внутрішні хвороби» з 01.08.2018 до 31.07.2020. Заочною базою стажування визначено Полтавську обласну клінічну лікарню ім.М.В.Скліфосовського, очної частини навчання - ВДНЗУ «Українська медична стоматологічна академія», виплату витрат вирішено здійснювати згідно чинного законодавства за рахунок Козельщинської центральної районної лікарні (т.1 а.с.12). Згідно із вказаним направленням на роботу від 18.05.2018 (т.1а.с.19), [PERSON] , яка у червні 2018 року закінчила ВДНЗУ «Українська медична стоматологічна академія» направляється в розпорядження Козельщинської центральної районної лікарні для роботи на посаді лікаря-терапевта із місячним окладом згідно штатного розпису, датою прибуття на роботу зазначено 01.08.2018. Згідно із наданим позивачем розрахунком витрат на час проходження інтернатури лікаря-терапевта [PERSON] (т.1 а.с.11), останній за період з серпня 2018 року по липень 2020 року було нараховано 1047784,48 грн. заробітної плати, нарахування на заробітну плату склали - 15757,29 грн, а загальна сума доходів з 01.08.2018 по 31.07.2018 становить 120541,77 грн. 01.08.2018 між Козельщинською центральною районною лікарнею та [PERSON] укладено договір №2 про відпрацювання випускником у Козельщинській ЦРЛ не менше трьох років після закінчення інтернатури (т.1 а.с.9). Предметом договору, розділом 1 та п.2.3.2, обумовлено, обов`язкове відпрацювання випускником, який навчався за державним замовленням, в інтернатурі за кошти державного (місцевого) бюджету протягом трьох років після закінчення інтернатури в цьому закладі охорони здоров`я. Пунктом 3.2.1 даної угоди, передбачено, що у разі порушення випускником в односторонньому порядку умов договору, він зобов`язаний відшкодувати роботодавцю витрати, пов`язані з проходженням ним інтернатури (проїзд, заробітна плата, витрати пов`язані з забезпеченням житла, витрати по відрядженню тощо). На виконання рішень двадцять шостої сесії районної ради сьомого скликання від 29.01.2019 «Про затвердження передавального акту про передачу майна та майнових прав Козельщинської центральної районної лікарні до Комунального некомерційного підприємства «Козельщинська центральна районна лікарня» Козельщинської районної ради Полтавської області», «Про затвердження Статуту Комунального некомерційного підприємства «Козельщинська центральна районна лікарня» Козельщинської районної ради Полтавської області» та «Про внесення змін до рішення двадцять третьої сесії районної ради сьомого скликання «Про керівників суб`єктів господарювання спільної власності територіальних громад сіл і селищ району від 25.09.2018 року» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вчинено запис про утворення Комунального некомерційного підприємства «Козельщинська центральна районна лікарня» Козельщинської районної ради Полтавської області» (т.1 а.с.5-8). У зв`язку із реорганізацією Козельщинської ЦРЛ в КНП «Козельщинська ЦРЛ», між лікарнею та відповідачем була укладена додаткова угода №1 від 04.02.2019 року до Договору про відпрацювання випускником у Козельщинській ЦРЛ не менше трьох років після інтернатури про внесення змін до назви лікарні. Позивач вказує, що КНП «Козельщинська ЦРЛ» було понесено 120541,77 грн витрат на навчання [PERSON] в інтернатурі, і оскільки остання порушила умови договори і відмовилась відпрацювати в лікарні за направленням три роки, зобов`язана відшкодувати понесені позивачем витрати, на підтвердження чого суду надано відповідний розрахунок витрат. Водночас із вказаного розрахунку вбачається, що зазначені в ній кошти є нарахованою заробітною платою, з якої проведено відповідні нарахування. Доказів щодо наявності інших виплат здійснених позивачем відповідачу, суду надано не було. За таких обставин, з огляду на зміст позовних вимог з доданими позивачем доказами на їх підтвердження, фактично КНП «Козельщинська центральна лікарня» пред`явлено вимогу про повернення заробітної плати і правові підстави вважати виплачену лікарю - інтерну за час проходження ним інтернатури заробітну плату витратами на навчання, на думку суду, відсутні. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно із положенням ст.94 КЗпП України, заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України. Враховуючи, що відповідно до норм матеріального права заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, та позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов`язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, позивач, як на підставу своїх вимог покликається на обов`язок відповідача нести відповідальність за порушення зобов`язань, порядок виконання яких регулюється ст.ст.526,611 ЦК України , оскільки [PERSON] не відпрацювала лікарем-терапевтом не менше трьох років. Суд не погоджується із твердженням позивача та вказує, що суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч.7 ст.10 України). У пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованою Україною 17.07.1997, зазначено, що для цілей цієї статті значення терміну "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10.08.1956, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Статтею 53 Конституції України визначено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. П.10 ч.3 ст.3 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що формування і реалізація державної політики у сфері вищої освіти забезпечуються шляхом створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, забезпечення гарантії рівних можливостей щодо вибору місця роботи, виду трудової діяльності на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності з урахуванням здобутої вищої освіти та відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ч.2 ст.64 Закону України «Про вищу освіту», держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Відповідно до п. 4.5 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України від 19.09.1996 № 291 лікарі (провізори)-інтерни зобов`язані: набувати, поглиблювати і удосконалювати професійні знання, вміння і навики; у повному обсязі та своєчасно виконувати навчальний план і програму інтернатури; виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку в установах і закладах охорони здоров`я, правила проживання в гуртожитках та правила внутрішнього трудового розпорядку в вищих закладах освіти Згідно з п. 7.3 цього Положення заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством. Зазначені вище нормативно-правові акти не передбачають обов`язку лікаря-інтерна відпрацювати не менше трьох років після проходження інтернатури за місцем її проходження, а також повернення коштів, виплачених під час проходження інтернатури. Посилання позивача на обов`язок лікаря-інтерна відпрацювати не менше трьох років, як обов`язок, передбачений договором про проходження інтернатури із випускником від 01.08.2018 не може бути підставою для повернення виплаченої йому за час проходження інтернатури заробітної плати, оскільки не відповідає вимогам ст.127 КЗпП України та ст.1215 ЦК України. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З наведеного вбачається, що умови договору не можуть суперечити вимогам закону, іншим нормативно-правовим актам, що регулюють спірні правовідносини, а від так вимоги позивача щодо стягнення виплачених відповідачу під час проходження інтернатури коштів в розмір 120541,77 грн не ґрунтуються на вимогах Закону і задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2102 грн залишити за позивачем.

Outcome: dismissed