Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

[PERSON] 09 листопада 2016 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що рішенням виконкому Таромської селищної ради від 19.10.2001 року за № 149/2 була розглянута та задоволена заява позивача про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку житловою площею 48 кв.м., загальною площею 68,8 кв.м., за адресою: пров. Генерала Ткаченка, 11 в с. Таромське. Строк будівництва житлового будинку визначений у два роки. Однак, позивач у встановлений строк не встигла завершити будівництво, через фінансові труднощі. У 2005 році позивач збудувала житловий будинок «А-1», загальною площею 73,9 кв.м., гараж «Б», загальною площею 45,4 кв.м., літню кухню «Г», загальною площею 39,5 кв.м. та сарай «В», загальною площею 15,0 кв.м. Після зведення всіх зазначених споруд ФОП [PERSON] була проведена технічна інвентаризація вказаного домоволодіння, за результатами якої на ім`я позивача було видано технічний паспорт. Після отримання технічного паспорту позивач в усній формі звернулася до відділу архітектури та містобудування ДМР для видачі свідоцтва про право власності. Однак, їй повідомили, що видача свідоцтва про право власності повинна проводитись лише власниками або користувачами земельної ділянки, на якій розміщений обєкт нерухомості. Позивачу було запропоновано розпочати виготовлення документації з приватизації земельної ділянки, наданої їй у користування у 2001 році. Позивачу було рекомендовано звернутися з приводу прийняття в експлуатацію споруд до Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Однак, їй було відмовлено і повідомлено, що орган, до якого вона звернулася, здійснював прийняття в експлуатацію самочинного будівництва лише до 31.12.2015 року. Позивач просила визнати за нею право власності на житловий будинок «А-1», загальною площею 73,9 кв.м., гараж «Б», загальною площею 45,4 кв.м., літню кухню «Г», загальною площею 39,5 кв.м. та сарай «В», загальною площею 15,0 кв.м. по пров. Генерала Ткаченка, 11 (с. Таромське) в м. Дніпрі, Дніпропетровської області. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнала та просила відмовити в її задоволенні в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Таромської селищної ради від 19.10.2001 року № 149/2, [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку житловою площею 48 кв.м., загальною площею 68,8 кв.м. по пров. Генерала Ткаченка, 11 в м. Дніпропетровську, розміром 720 кв.м. (а.с.14-16). На земельній ділянці без дозволу компетентних органів позивачем побудовано житловий будинок «А-1», загальною площею 73,9 кв.м. по пров. Генерала Ткаченка, 11 в м. Дніпрі та виготовлено технічний паспорт (а.с.8-13). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові Пленуму №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Наказом від 24.04.2015 року №79 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 травня 2015р.за № 547/26992 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, який встановлює процедуру та умови прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження в тому числі індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Постановою Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснено, що право власності у порядку, встановленому ч. 3 ст. 376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у звязку із знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Тобто, із правового змісту проаналізованих норм вбачається, що визнання права власності на незавершений обєкт самочинного будівництва не допускається. В матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі документи щодо введення спірного нерухомого майна до експлуатації в установленому законом порядку, що, в свою чергу, дало б змогу вважати такий обєкт будівництва завершеним в розумінні ст. ст. 331, 376 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 5,8 ст. 39 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності", датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Частина 3 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» забороняє експлуатацію обєктів, не прийнятих в експлуатацію в установленому законом порядку. [PERSON] не надала доказів на факт звернення взагалі до відповідних органів з метою введення в експлуатацію спірного майна по пров. Генерала Ткаченка, 11 в м. Дніпрі. Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, на час винесення рішення суду. Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про звернення [PERSON] до компетентних органів з приваду набуття права власності на земельну ділянку під спірним нерухомим майном. В Постанові Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року зазначено, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК, ч.1 ст.3 ЦПК України). У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору. Матеріали справи не містять жодних документів на підтвердження відповідних звернень [PERSON] до компетентних органів. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів прийняття в експлуатацію збудованого без дозволу на виконання будівельних робіт спірного майна, яке розташовано на земельній ділянці по пров. Генерала Ткаченка, 11 в м. Дніпрі, а також не надано доказів спору з відповідачем щодо її права власності на вказане нерухоме майно, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed