Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 051178 від 17.01.2000 року, виданого на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 14.09.1999 року № 286-ХХІІІ, [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0648 гектарів, яка розташована на території Ленінського району [ADDRESS], даний акт зареєстровано в Книзі записів під № 3121. Землю передано для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. 01.04.2003 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку 0,0335 га та 3/5 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Дана частина домоволодіння складається на технічному плані з: житлового камінного будинку під літ. «А», а саме: 4-2 коридору, 4-3 кухні, 4-4 санвузлу, 4-7, 4-8 житлових кімнат, 3-1 сараю, в літ «Г»: 1-1 веранда, 1-2 кладовка, 1-3 кухня, 1- 4 коридор, 1-5, 1-6, 1-7 житлові кімнати, надвірних споруд: гараж під літ «Д», сарай під літ «Е», 3/5 огороджень - № 1 -7, 3/5 мостіння - І, II. Загальною площею 52,3 кв.м. Дані договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровані в реєстрі за № 3983, та № 3986. Крім того, договір дарування частини домоволодіння був зареєстрований в КП ОМБТІ та РОН 11.08.2003 року за № 40228- стр 40- кн 254. 2/5 частини домоволодіння та частину земельної ділянки площею 0,0313 га за адресою: [ADDRESS], [PERSON] продала [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 31.03.2003 років, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровані в реєстрах за № 3904 та № 3901. Крім того, договір купівлі-продажу частини домоволодіння був зареєстрований в КП ОМБТІ та РОН 26.03.2004 року за № 40228- стр 40- кн 254. Дане домоволодіння фактично розділене між співвласниками, також встановився певний порядок користування земельною ділянкою. Але на теперішній час у позивача виникли труднощі щодо приватизації земельної ділянки, для подальшого переоформлення на її сина, та залишення собі частини домоволодіння вказаної на технічному плані під літ «А», оскільки невиділена частка домоволодіння та земельної ділянки в натурі. Оскільки межі земельних ділянок не визначенні у встановленому законом порядку та в позасудовому порядку сторони не дійшли згоди виділення в натурі, [PERSON] не може реалізувати своє право на приватизацію даної земельної ділянки, що і стало причиною звернення з вказаним позовом до суду. Позивачка та її представник в судове засідання з'явились, підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання з'явився, позов визнав. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності; аналогічне положення й міститься у ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Судом встановлено, що [PERSON] належать земельна ділянка 0,0335 га та 3/5 частини домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], відповідно до договорів дарування від 01.04.2003 року. (а.с. 8,9). Дані договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровані в реєстрі за № 3983, та № 3986. Крім того, договір дарування частини домоволодіння був зареєстрований в КП ОМБТІ та РОН 11.08.2003 року за № 40228- стр 40- кн 254. [PERSON] належать земельна 2/5 частини домоволодіння та частина земельної ділянки площею 0,0313 га за адресою: [ADDRESS], відповідно до договорів купівлі-продажу від 31.03.2003 року. (а.с. 16,17.). Договори посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровані в реєстрах за № 3904 та № 3901. Крім того, договір купівлі-продажу частини домоволодіння був зареєстрований в КП ОМБТІ та РОН 26.03.2004 року за № 40228- стр 40- кн 254. Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Судом на підставі наданих у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів встановлено відсутність спору між співвласниками домоволодіння, відтак, є такою, що не підлягає задоволенню вимога позову про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Суд не погоджується із доводами позивача щодо того, що діями відповідача на даний час порушуються законні права та інтереси позивача, що підтверджується показами відповідача, котрий в судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не надав докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, через що суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася, то підстави для задоволенні позову відсутні.

Outcome: dismissed