Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

19.06.2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив виділити в натурі належну йому 1/3 частку в житловому будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , встановлену ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі № 2-83/2008 та визначити порядок користування земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період часу з 20.01.2007 року по 04.11.2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . 22.11.2007 року між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарував відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Проте в 2008 році він звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом до відповідача про розірвання даного договору. 19.09.2008 року ухвалою суду в даній справі затверджено мирову угоду, згідно з якою сторони за обоюдною згодою домовилися провести продаж спірного будинку, після чого кожній зі сторін буде належати по 1/3 частині грошової суми від продажу домоволодіння. Ухвала суду про затвердження мирової угоди набрала законної сили, але в зв`язку із відсутністю покупця на спірний будинок та не бажанням відповідача займатися його продажем, на даний час її умови не виконані. Звертає увагу, що у вказаному житловому будинку він зареєстрований з 26.07.2005 року по теперішній час, але проживати в ньому не може через неприязні відносини з відповідачем та через те, що остання проживає в будинку з новим чоловіком. Оскільки продаж спірного будинку затягнувся, іншого житла у власності не має, змушений звертатися до суду з даним позовом. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 19.07.2018 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. 02.08.2018 року відповідач надала відзив на позовну заяву, в якій просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, застосувавши строк позовної давності. Вказала, що заявлені позовні вимоги не визнає повністю, оскільки спірний житловий будинок, як вказує сам позивач, був їй подарований. До того ж, у Договорі дарування вказано, що його укладання відповідає їх інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі. На даний час будинок з господарськими будівлями є її приватною власністю. Щодо укладення мирової угоди від 19.09.2008 року зазначає, що сторони дійсно вирішили мирним шляхом, за обоюдною згодою провести продаж спірного будинку, але позивач навіть не намагався виконати умови мирової угоди, виїхав з м. Валки у невідомому напрямку тому, що злісно уникав щомісячної сплати аліментів на утримання сина. Незважаючи на його розшук працівниками ДВС, він постійно змінював своє місце проживання аж до дня подання даного позову. На думку [PERSON] , твердження позивача, що умови мирової угоди не виконувалися протягом 10 років саме з її вини є неправдою та умисним введенням суду в оману. Оскільки позивач не зареєстрований у спірному будинку та позбавлений батьківських прав відносно спільного сина. Посилаючись на ст.256 ЦК України та ст.72 СК України вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, тому позовна заява не підлягає задоволенню. 10.08.2018 року позивач подав відповідь на відзив, в якому вважає зазначені відповідачем у відзиві на позовну заву доводи безпідставними та жодним чином не підтвердженими. На його думку відповідачем не враховано, що строк виконання мирової угоди не встановлений сторонами, а залежить від обоюдної згоди щодо продажу спірного житлового будинку. На цей час його права отримати вартість 1/3 частини спірного житлового будинку не реалізовані, хоча закріплені ухвалою суду та мировою угодою. Звернув увагу, що до відзиву не надані докази того, що він не зареєстрований в даному будинку та позбавлений батьківських прав. З рішеннями компетентних органів з цього приводу позивач не ознайомлений. 27.08.2018 року відповідач подала заперечення на відповідь на відзив, в якому наполягали на відмові в задоволенні позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. 22.01.2019 року представник позивача - адвокат Юденкова А.В. подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати за позивачем право власності на 1/3 частину будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі №2-83/2008. Вказала, що мирова угода, затверджена судом, є письмовим договором, домовленістю між позивачем та відповідачем, з яким вони поділили на частки права на спірне майно, визнавши, що кожен після продажу спірного домоволодіння повинен отримати вартість 1/3 частини домоволодіння. На думку представника, виконання умов договору залежить в тому числі і від дій відповідача щодо продажу будинку, за якою в цілому зареєстрований житловий будинок. Оскільки досі не здійснено продаж будинку, що повністю влаштовує відповідача, поновлення позивачем своїх прав та інтересів можливе шляхом визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння, тобто в частці встановленій від його продажу згідно ухвали Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі №2-83/2008. 04.12.2019 року позивач змінив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] згідно ухвали Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі № 2-83/2008 в розмірі 523 774 грн., а також сплачений позивачем судовий збір. Доповнив, що 29.11.2019 року звернувся до приватного виконавця Родіна Г.В. із заявою про прийняття на примусове виконання ухвали Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі №2-83/2008 про затвердження мирової угоди про продаж спірного будинку. 02.12.2019 року приватний виконавець повідомив про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з тим, що ухвала суду не передбачає заходів примусового виконання. Крім того, вказана ухвала не надає підстав для проведення державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння, яке в цілому зареєстроване на відповідача, тому, на думку позивача, саме від відповідача залежить вчинення певних дій, необхідних для його продажу. 09.12.2019 року відповідач надала клопотання про неприйняття позовної заяви зі зміненими позовними вимогами до провадження. Посилаючись на ст.ст.49,197,198,228 ЦПК України просила відмовити в її прийнятті до провадження у зв`язку з відсутністю передбачених нормами ЦПК України підстав. 29.01.2020 року позивач надав заперечення на клопотання відповідача, в якому вказав, що з ним не згоден та вважає його безпідставним, оскільки підготовче судове засідання не закінчено, слухання по суті не розпочате. Судом не встановлений порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підстави своїх вимог і заперечень, порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, не з`ясований розмір заявлених сторонами судових витрат, не вирішені питання про призначення експертизи, не вирішено заяви та клопотання учасників справи тощо. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалося у зв`язку з наданням сторонам строку для подання відзивів та заперечень, а також за його клопотаннями для подання доказів. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. За заявою позивача про забезпечення позову ухвалою суду від 19.07.2018 року заборонено відчуження у будь-який спосіб домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з уточненням, просили задовольнити, оскільки вирішити спір в позасудовому порядку не можливо. Пояснили, що спірний житловий будинок сторони придбали в 2005 році за спільні кошти. В зареєстрованому шлюбі перебували з 20.01.2007 року по 04.11.2008 рік. Під час шлюбу позивач подарував відповідачу житловий будинок з господарськими будівлями. Після розірвання шлюбу через неправомірні дії зі сторони відповідача позивач звернувся до правоохоронних органів та подав позов до суду про скасування Договору дарування, де сторони уклали мирову угоду щодо поділу нерухомого майна з урахуванням 1/3 частки спільному сину, який на той час був неповнолітнім. Через сімейні обставини не звертався нікуди з приводу виконання рішення суду, в подальшому дізнався, що будинок не проданий. З 2008 року в житловому будинку проживає відповідач, тому сплачує всі витрати на його обслуговування та ремонт. За весь час він ніяких витрат на підтримання стану житлового будинку не поніс. Вважають, що відповідач у відповідності до ст.1212 ЦК України безпідставно утримує майно, так як зберігає 1/3 житлового будинку у своїй власності, хоча зобов`язана продати. Грошову компенсацію розраховано позивачем з урахуванням вартості житлового будинку на день подачі позову, оскільки в зв`язку з тривалим невиконанням ухвали суду, вартість будинку збільшилася, враховуючи інфляцію. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог. Вказали, що сторони перебували в цивільних шлюбних відносинах з 1999 року. На той момент батьки відповідача купили їм однокімнатну квартиру в смт . Пісочин. Після продажу цієї квартири та належної батькам квартири в м. Первомайську купили двохкімнатну квартиру в смт. Пісочин, після продажу якої придбали житловий будинок в м. Валки, оформивши право власності на позивача. Наполягали, що вагому частину на придбання нерухомості надавали батьки відповідача. Звернули увагу, що позивач позбавлений батьківських прав відносно сина, оскільки протягом 10 років не займався його вихованням, аліменти не сплачує. Позивач самостійно виховує сина, утримує житловий будинок. На даний час син навчається у ВНЗ на контракті, який відповідач сплачує самостійно. Син відмовляється від батька. Після рішення суду приймала всі необхідні заходи щодо продажу будинку, але не вдалося не з вини відповідача. Позивач появився знову, коли державний виконавець нарахував заборгованість по аліментах, яка на даний час становить близько 73 тис. грн. Наполягали, що відповідач не набув права власності на житловий будинок, тому стягувати з відповідача грошову компенсацію підстав немає. Позивач мав можливість звернутися з приводу виконання ухвали суду в передбаченому законом порядку, але протягом 10 років не зробив цього, що свідчить про сплив позовної давності як виконання рішення, так і звернення до суду з будь-яким позовом. Вважають, що ніякими діями відповідача права позивача не порушуються, оскільки він має можливість прийняти заходи щодо виконання ухвали суду. Право на грошову компенсацію позивач матиме лише після продажу будинку. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.01.2007 року по 04.11.2008 рік, що визнано сторонами в судовому засіданні та підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Валківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №99. Від шлюбу росте повнолітній син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13.09.2001 року Пісочинською селищною радою Харківського району, актовий запис №79. Як вбачається із фотокопії Договору дарування житлового будинку від 02.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Харківської області Габінет Ю.І., зареєстрованого в реєстрі за №3631, [PERSON] порадував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 4920628. Відчужуваний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належить на праві приватної власності дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого цим же приватним нотаріусом 21.07.2005 року за реєстровим №1500 та того ж дня зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за №724617. Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстроване за дарувальником в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Валківським БТІ Харківської області 21.07.2005 року за №2920, в Книзі №27. Сторони оцінили дарунок в 244 275 грн. Сторони підтвердили, що, крім іншого, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Згідно ухвали Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі №2-83/200 р., яка набрала законної сили, суд, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання вищезазначеного договору дарування, затвердив подану сторонами мирову угоду, відповідно до якої сторони за обоюдною згодою проведуть продаж житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований у Валківському БТІ, як власність [PERSON] і кожній зі сторін після продажу буде належати по 1/3 частині грошової суми одержаної від продажу домоволодіння, у тому числі 1/3 частини грошової суми належатиме їх сину [PERSON] , [INFO] . Дана грошова сума, яка виділяється сину буде витрачена на купівлю житлової площі у вигляді квартири на його ім`я. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №170743706 від 18.06.2019 року, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування серії [NUMBER] , реєстровий №3631, що підтверджується повідомленням КП «Валківське БТІ» від 23.05.2019 року, згідно якого право власності на житловий будинок зареєстровано в установі 09.11.2007 року в Книзі № 27 за реєстровим № 2920.. В спірному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - чоловік та [PERSON] - син, що підтверджується довідкою №1462 виданою 01.08.2018 року КП «Благоустрій». Як вбачається із рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] Харківської райдержадміністрації Харківської області № 48624184 від 11.09.2019 року, зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 05.09.2019 року за реєстраційним № 35773560 від [PERSON] для проведення державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок в зв`язку з тим, що документи подані не в повному обсязі, зокрема, не подано правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок. 04.11.2019 року через зазначені обставини державним реєстратором позивачу відмовлено у державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірний житловий будинок (рішення № 49494360 від 04.11.2019 року). Згідно наданого позивачем повідомлення приватного виконавця Родіна Г.В. № 1047 від 02.12.2019 року щодо примусового виконання ухвали Валківського районного суду Харківської області №2-83/2008 від 19.09.2008 року, на підставі п.7 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, оскільки ухвала не передбачає заходів примусового виконання. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч.ч.3,4 ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. (ч.2 ст.369 ЦК України) За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (ч.1 ст.717 ЦК України) Предметом договору дарування відповідно до положень ст.718 ЦК України може бути, зокрема, нерухомі речі та майнові права, якими дарувальник володіє. Договір дарування нерухомої речі згідно вимог ч.2 ст.719 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, з урахуванням вимог ч.4 ст.334 ЦК України виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України є його особистою приватною власністю. Слід відзначити, що ч.2 ст.72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Як вбачається із матеріалів справи, спірний житловий будинок придбано сторонами в період шлюбу. При цьому позивач скористався правом на укладення з відповідачем договору дарування щодо нерухомого майна, що не заборонено законом. Сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Договір дарування складено в письмовій формі та зареєстровано у відповідності до вимог ч.4 ст.334 ЦК України в нотаріальному порядку. Отже, враховуючи положення п.2 ч.1 ст.57 СК України спірне нерухоме майно, набуте відповідачем, як одним із подружжя за час шлюбу на підставі договору дарування, є її особистою приватною власністю. Ухвала Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі №2-83/2008, якою затверджено мирову угоду між сторонами, свідчить про їх домовленість провести продаж спірного житлового будинку, після чого кожній із сторін буде належати по 1/3 частині грошової суми, одержаної від його продажу. Суд приймає до уваги, що ухвала суду в даному випадку не є підставою для набуття права власності особою в передбаченому законом порядку. Доказів, які б свідчили про продаж житлового будинку, позивачем не надано. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності в призмі аналізу наведених правових норм, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з уточненням, оскільки позивачем не доведено, що відповідач набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed