Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд зменшити розмір сплачуваних аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON], [INFO] з 1/4 до 1/10 частини усіх видів заробітку доходу (доходу) щомісячно, починаючи з 22 листопада 2017 року до закінчення навчання. Вимоги обгрунтував тим, що його син на даний час отримує стипендію, забезпечений гуртожитком, є дорослою людиною і сам має можливість заробляти гроші на своє навчання та утримання. Зазначив, що повнолітня особа не повинна надіятися тільки на кошти свого батька у плані отримання допомоги. Додатково вказав, що судом зобов'язано його сплачувати аліменти і в період літніх та зимових канікул, у зв'язку з чим він вимушений оплачувати дозвілля сина протягом чотирьох місяців, коли відповідач не навчається. При цьому, відповідач не має бажання влаштуватись на роботу щоб покращити своє матеріальне становище за рахунок зароблених коштів. Позивач, вказав, що сплачує аліменти у сумі 1821 грн., яка перевищує визначений державою прожитковий мінімум. Посилаючись на положення ст.198 СК України, зазначив, що законом чітко визначено умови при яких виникає обов'язок по сплаті аліментів на повнолітню непрацюючу особу, а саме родинний зв'язок батьків і дітей або усиновлення, непрацездатність неповнолітніх дочки або сина, наявність потреби в матеріальній допомозі (одержання аліментів) та можливість батьків надавати матеріальну допомогу. У разі відсутності хоча б однієї із зазначених умов, аліментне зобов'язання не виникає. Крім того, зазначив що у нього є матір [PERSON], [INFO], яка потребує матеріальної допомоги, так як отримує пенсію, яка менше прожиткового мінімуму станом на день подання позову, а саме 1542 грн. 09 коп.. Разом з тим, вказав, що проходить військову службу при проведенні АТО, часто буває у відрядженнях, а тому сам потребує матеріальної допомоги для свого забезпечення, оскільки йому, як і іншим учасникам АТО надають посильну допомогу волонтери, якої не вистачає. 15 грудня 2017 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального Кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІ від 03.10.2017 року, на підставі якого Цивільний процесуальний Кодекс України викладено в новій редакції. Згідно п/п 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, зареєстрований за вх.№15370/17 від 19.12.2017р. (а.с.24-26). В судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилалася на те, що позивач перебуває на повному державному утриманні, а тому посилання на те, що він залежить від волонтерів не відповідає дійсності. Позивачем не враховано факт того, що його син навчається на денній формі навчання і повинен відвідувати всі лекції та семінари для отримання права на стипендію. Позивачем також не враховано, вартість проживання в гуртожитку, харчування, проїзд в громадському транспорті, придбання одягу і взуття, придбання додаткової літератури для навчання та канцелярського приладдя. У позові позивач посилався на те, що має матір, яка потребує матеріальної допомоги, однак, не вказує при цьому суму коштів, які він перераховує на її рахунок, а також те, що має рідного брата, який також може надавати матері матеріальну допомогу. Крім того, позивачем не вказано, що його мати продала у 2015р. нерухомість по [ADDRESS], за що отримала кошти в валюті. Вказала, що у позовній заяві позивач значно завищив суму сплачуваних ним аліменті, а саме - 1821 грн., в той час коли дохід останнього за період з жовтня 2016р. по жовтень 2017р. склав 115 946 грн. 87 коп.. За таких обставин просила суд відмовити у задоволенні позову. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, зареєстровану за вх. №2700/18 від 28.02.2018р., в якій позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Справу просив розглянути у його відсутність, у зв'язку з його навчанням на денному відділенні Національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут». Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07.10.2015р., позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини на час навчання, задоволено частково та стягнуто з останнього аліменти на користь [PERSON], [INFO], на його утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 30 липня 2015 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2018 року (а.с. 7). При розгляді вищевказаної справи [PERSON] подав заяву про визнання позову та розгляд даної за його відсутності (а.с. 7) Відповідач [PERSON] працює у відділі освіти виконавчого комітету Знам'янської міської ради НВК ЗШ №2, загальна сума її доходу за період з листопада 2017р. по квітень 2018р. складає 53 595 грн. 39 коп. (а.с.89). Згідно виписки по картрахунку [PERSON] [NUMBER], за період з 01.04.2017р. по 18.05.2018р. на даний зараховано 102 321 горн. 77 коп. (а.с.95-122). 13.09.2016р. між Міністерством оборони України та [PERSON] укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (а.с. 15). Таким чином, на час укладення контракту позивач понад рік сплачував аліменти на час навчання сина. [PERSON] є учасником бойових дій і за ним зберігається місце за основною роботою у Знам'янському Територіальному управлінні Філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ «Українська залізниця». Загальна сума доходу за період з січня 2017р. по грудень 2017р. становить 62 874 грн. 40 коп., з яких 12 653 грн. 47 коп. становлять сплачені аліменти, а саме: січень - 773,73 грн.; лютий - 778,60 грн.; березень - 1064.31 грн.; квітень -924.43 грн.; травень - 967,00 грн.; червень- 967,00 грн.; липень - 1302,08 грн.; серпень - 1064,31 грн.; вересень - 1021,74 грн.; жовтень - 1746,80 грн.; листопад - 1070,39 грн.; грудень - 973,08 грн. (а.с.43, 48). Крім того, що позивач отримує заробітну плату за основним місцем роботи, розмір його грошового забезпечення за місцем проходження військової служби за період з жовтня 2016р. по жовтень 2017р. склав 115 946 грн. 87 коп., про що свідчить довідка №142 від 15.11.2017р., вчинена командиром ВЧ А0739 (а.с. 45, 50). Із зазначених вище письмових доказів вбачається, що загальний дохід позивача, починаючи з жовтня 2016р. по грудень 2017р. становить 178 821 грн. 27 коп.. У позовній заяві позивач посилаючись на положення ст.198 СК України зазначив, що законом чітко визначено умови при яких виникає обов'язок по сплаті аліментів на повнолітню непрацюючу особу, а саме родинний зв'язок батьків і дітей або усиновлення, непрацездатність неповнолітніх дочки або сина, наявність потреби в матеріальній допомозі (одержання аліментів) та можливість батьків надавати матеріальну допомогу. У разі відсутності хоча б однієї із зазначених умов, аліментне зобов'язання не виникає. Стосовно даного твердження слід зазначити, що положення ст.198 СК України, визначає умови за яких батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги. Єдиною вимогою такого утримання саме повнолітніх непрацездатних дітей є те, що вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Що ж стосуєтьсяобов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання то даний врегульовано положеннями ст.199 СК України. Так, згідно ст.199 Сімейного Кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (згідно ст.201 СК України). В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року зазначено про обов'язок батьків утримувати повнолітніх сина чи дочку, які продовжують навчання, після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), який (обов'язок) настає за обов'язкової сукупності трьох юридичних фактів: досягнення дитиною віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років і продовження ними навчання, потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Обов'язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому обов'язком особистим, індивідуальним. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини, яка хоча й досягла повноліття, однак продовжує навчання з метою здобуття спеціальності, що забезпечить їй можливість у подальшому працевлаштуватися та мати власний незалежний від батьків дохід. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов'язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою та не ставити повнолітнього у становище вибору між можливістю подальшої освіти і здобуття спеціальності та між необхідністю працевлаштування для власного матеріального забезпечення. Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. В п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз'яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов'язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з'ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров'я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я одержувача аліментів. На підставі викладеного вище, а також того, що позивач має матір, яка потребує матеріальної допомоги, що не є беззаперечною підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки його матеріальне становище змінилося в бік поліпшення, а розмір вже стягнутих аліментів, навіть при наявності утриманців, не є завищеним і таким, що негативно впливає на нього та його матеріальний стан, і які позивач не в змозі сплачувати, враховуючи свій обов'язок по утриманню матері, суд вважає, що підстави для зменшення розміру аліментів відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Доводи позивача щодо того, що сплата аліментів на час навчання дитини повинна визначатися у відповідності до встановленого прожиткового мінімуму спростовується положеннями ч.1 ст.200 СК України, згідно якої суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Також, суд не приймає доводи позивача, що він вимушений оплачувати дозвілля сина протягом чотирьох місяців, коли відповідач не навчається, оскільки, як вже зазначалося вище, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (ч.1, 2 ст.199 СК України). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, витрати на оплату судового збору позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed