Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач звернулася до Першотравневого районного суду з позовомдо [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником будинку, розташованого по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані її донька [PERSON] [INFO] , онука [PERSON] [INFO] , онука [PERSON] [INFO] , онук [PERSON] [INFO] , онук [PERSON] [INFO] . У 2014 році [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] спільно із своєї матір`ю [PERSON] [INFO] , виїхали жити до Російської Федерації, і по теперішній час не проживають за адресою [ADDRESS] , і їхніх особистих речей в житловому приміщенні немає, участі в оплаті комунальних послуг та в ведені господарства вони не приймають, що підтверджується, актом обстеження житлового приміщення № 30 складеного депутатом Мангушської селищної ради від 25.02.2021 року. Позивач просить визнати [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] та виписати громадян [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з вищевказаного будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , без їх згоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила визнати відповідачів такими, що втратилиа право на користування жилим приміщенням. Відповідач, яка також є законним представником неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, не зважаючи на те, що про розгляд справи повідомлялася належним чином - заказною кореспонденцією з повідомленням і від неї не надійшло повідомлення про розгляд справи в її відсутності, відзив на позовну заяву не надавала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України ухвалою суду від 25.03.2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши надані докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до адресної картки будинку [ADDRESS] , у даному будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ., [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Згідно акту обстеження домоволодіння № б/н від 25.02.2021 року, складеного Депутаттом Мангушської селищної ради Глушич Є.В. в присутності свідків сусідів [PERSON] та [PERSON] у даному домоволодінні всі зазначені особи не мешкають з 14 серпня 2014 року. (а.с. 9). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З`ясовано, що спір виник між позивачем і відповідачем, яка є членом сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України. Відповідно до норми цієї статті члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими неповнолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були зареєстровані в будинку як онуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членом сім`ї власника будинку. Проте, вони, як діти дочки власника спірного будинку, мають право на користування ним, однак в силу свого малолітства змушені були висилитись у зв`язку із виселенням їх матері, з якою вони проживають. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї конвенції). Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. Отже, сам по собі факт непроживання неповнолітніх у спірному будинку з 2014 року не може бути безумовною підставою для визнання їх таким, що втратили право користування житлом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до теперішнього часу повноліття не досягли, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх непроживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вони не можуть самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed