Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: 08 червня 2018 року, [PERSON],звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є комкандиром громадського формування з охорони громадського порядку «Барс-2011», котре проводить свою діяльність на території Свидівоцької сільської ради Черкаського району. У січні 2018 року, до нього як до жителя [INFO], звернувся відповідач з бажання вступити до лав громадського формування. Позивач розяснив [PERSON] порядок вступу до організації, проте через тиждень відповідач почав поширювати відносно [PERSON] та формування неправдиву інформацію, зокрема висловлюючись наступними фразами: «[PERSON] та йо пси являються запроданцями сільського голови та лизоблюдами»; «ці дружинники моральні виродки та мусорні підстилки»; «ці недополіцейські те й роблять що пють горілку та захищають банду в сільській раді». Відповідач неодноразово поширював вищевказані плітки в період з січня по березень 2018 року, в закладах громадського харчування та на території парку с. Свидівок Черкаського району. Свідком вказаних дій став громадянин [PERSON] Оскільки дії відповідача принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, останній звернувся до суду з відповідним позовом в якому просив стягнути з [PERSON] 20000 грн. в якості моральної шкоди та зобовязати принести письмові вибачення. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представники заперечили проти позовної заяви, пославшись на обставини викладені у відзиві. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 26.06.2018 року дана справа прийнята до розгляду з відкриттям провадження. Встановлені судом обставини: У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є членом громадського формування правопорядку відповідно до посвідчення №13 від 07.11.2017 року, строком дії до 07.11.2020 року (а.с.21) та згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є його керівником (а.с.25). Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] триває певний період часу конфлікт і [PERSON] неодноразово нецензурно висловлювався як про громадське формування з охорони громадського порядку «Барс-2011» так і про [PERSON] як його керівника. Так свідки [PERSON] та [PERSON] допитані в судовому засіданні, кожен окремо пояснили суду, що вони є членами громадського формування з охорони громадського порядку «Барс-2011» та були свідками того, як відповідач [PERSON], неодноразово перебуваючи в громадським місцях (барі, парку) нецензурно висловлювався, як про саме громадське формування, так і в бік [PERSON], як його керівника. Крім того, пояснили, що у [PERSON] довго триваючий конфлікт з їхнім формуванням, оскільки йому було відмовлено в прийнятті в члени формування. Вказані обставини крім того, підтверджуються наступними доказами, так 02.06.2018 року позивач звернувся до Начальника Черкаського РВП Черкаського ВГУНП в Черкаській області з письмовою заявою щодо поширення [PERSON] неправдивих чуток та з проханням притягнути останнього до адміністративної відповідальності за ст. 173-1 КпАП України (а.с.24). 05.06.2018 року позивачем було направлено на адресу місця проживання відповідача звернення щодо надання офіційних вибачень з приводу поширення неправдивої інформації (а.с.22). Вказане звернення отримано відповідачем (а.с.23). Норми права, що підлягають застосуванню: Відповідно до ч.1\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги\~ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Зі змісту ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року). Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009\~суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. За викладених обставин вимоги щодо письмового вибачення перед позивачем відповідачами також не підлягають задоволенню. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Вирішуючи справу суд враховує, що оскільки, [PERSON] займає посаду керівника громадського формування, яке займається забезпеченням громадського порядку в с. Свидівок Черкаського району, то він є публічною особою для мешканців цього села, у звязку з чим підлягав ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він та формування, яке він очолює виконує свої функції. Висловлювання [PERSON], що «[PERSON] та йо пси являються запроданцями сільського голови та лизоблюдами»; «ці дружинники моральні виродки та мусорні підстилки»; «ці недополіцейські те й роблять що пють горілку та захищають банду в сільській раді» не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, які зроблені відповідачем на основі власних неприязних відносин до [PERSON] та членів формування, а їх нецензурна форма є не поширення недостовірної інформації, а діями, які містять склад адміністративних правопорушень. До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Отже, поширена інформація відповідачем про позивача містить оціночні судження відповідача з приводу діяльності [PERSON] на займаній ним посаді, а тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, будучи публічною особою, мав б усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обовязково приємною для позивача, навіть, шокуючою. При цьому, позивач, обіймаючи посаду керівника громадського формування, яке здійснює охорону громадського порядку цілого села, мав бути готовим до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Судові витрати: Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат та залишає їх за позивачем.

Outcome: dismissed