Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 16 684,32 грн. та\~ судові витрати, посилаючись на те, що 24.07.2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Однак відповідач [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, в звязку з чим станом на 16.06.2016 року утворилась заборгованість у сумі 16 684,32 грн. (шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят чотири гривні 32 коп.), яка складається з: 5 295,00 грн. заборгованість за кредитом; 10 118,64 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п.8.6. Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 770,68 грн. штраф (процентна складова), тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.\~ Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причину неявки суду не повідомив, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності в разі неявки в судове засідання. Ухвалою суду від 30 травня 2017 року визнано явку представника позивача обовязковою для надання особистих пояснень з приводу позовних вимог (а.с.57). Дану ухвалу позивачем проігноровано, у звязку з чим суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечував, пояснив суду, що він кредитний договір з банком не укладав, кредитної кратки не отримував, ніколи не працював на заводі «Дніпроспецсталь». Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, свої заперечення обґрунтував тим, що як вбачається з позовної заяви відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 5 300 гривень на платіжну кратку, але позивач не надав доказів того, що саме [PERSON] отримав ці кошти, крім того відсутні докази про те, що відповідач взагалі отримував платіжну карту. Розрахунок заборгованості, який додається до позову не є належним та допустимим, оскільки він не містить відомостей, що підтверджують підстави виникнення заборгованості, отримання готівкових коштів з платіжної кратки, вірність нарахування відсотків позивачем, строки виникнення заборгованості за кожним платежем. Також просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши в судовому засіданні всі наявні матеріали справи та надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24.07.2011 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.5-9). Стаття 10 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до\~статті 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам зазначеним у\~статтях 58-66 ЦПК України. В\~статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 61 ЦПК України Відповідно до\~ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як встановлено в судовому засіданні, на фотокартці в пред'явленій відповідачем копії паспорта серії СВ 350699 від 22.03.2001 року, оригінал якого було огляну то судом під час розгляду справи та на фото з продуктом банку, кредитною карткою (а.с.92) зображені різні особи. При укладенні договору кредиту працівником банку сфотографовано клієнта, який, як вбачається з фото не є [PERSON], але якого банком ідентифіковано як [PERSON] з наданням йому кредиту, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Також в анкеті заяві на отримання кредиту на прізвище «Ходус» зазначено місце роботи АТ «Дніпроспецсталь» (а.с.5). Судом в засіданні досліджено трудову книжку відповідача [PERSON] серії АХ № 855991, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с.47-49), та з якої встановлено, що відповідач жодного дня не працював на даному підприємстві. Таким чином представником позивача не доведено та не надано суду доказів того, що договір б/н від 24.07.2011 року укладався 24.07.2011 року саме з [PERSON], а не іншою особою, та не доведено, що саме відповідач користувався послугами банку та має відповідати за невиконання взятих на себе зобов'язань по договорам. Таким чином судом встановлено, що 24.03.2011 року Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» не з відповідачем [PERSON], а з невідомою особою, зовнішність якої зображено на фотокартці, що видана ПАТ «Альфа-Банк» як фотокартку клієнта [PERSON], укладено кредитний договір № б/н від 24.07.2011 року. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повина довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Зазначеними правом позивач не скористався, так як суд ухвалою суду від 30 травня 2017 року визнав явку представника позивача обовязковою для надання особистих пояснень з приводу позовних вимог (а.с.57). Дану ухвалу позивачем проігноровано, у звязку з чим суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам\~ст.57-59 ЦПК України. Щодо клопотання представника відповідача про застосування до позовної заяви строків позовної давності, суд зазначає наступне. \~\~\~ Згідно зі\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В\~\~матеріалах\~\~справи\~\~є заява представника відповідача\~\~про застосування позовної давності. В\~\~п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", зазначено, що\~\~суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення,\~крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд відмовляє в задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в позові. Витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню, відповідно до\~ст.88 ЦПК України, не підлягають.\~\~

Outcome: dismissed