Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що згідно постанови Кролевецького районного суду Сумської області від 9 квітня 2008 року з нього на користь адвоката [PERSON] було стягнуто 400 грн. на оплату праці адвоката у кримінальній справі. При розгляді заяви [PERSON] та ухваленні вказаної постанови він присутній не був. У 2008 році кошти в сумі 400 грн. було утримано з його пенсії на користь [PERSON] Однак він до адвоката [PERSON] ні в усній, ні в письмовій формі ніколи не звертався, договорів про наданна юридичних послуг з ним не укладав, оскільки послуг адвоката не потребував, про що в.о.слідчого СВ Кролевецького РВ УМВС України [PERSON] 17.08.2005 року було винесено постанову про прийняття відмови обвинуваченого [PERSON] від захисника. Оскільки послугами адвоката [PERSON] він не користувався та кошти в сумі 400 грн. добровільно йому не надавав, тому вказані кошти були незаконно стягнуті постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 9 квітня 2008 року та утримані з його пенсії. Ухвалою Верховного Суду України від 10 березня 2009 року постанову Кролевецького районного суду Сумської області від 9 квітня 2008 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 400 грн. за надання правової допомоги скасовано, справу в цій частині провадженням закрито, однак до цього часу вказані кошти відповідачем йому не повернуті. Таким чином, відповідач у 2008 році незаконно привласнив належні йому грошові кошти в сумі 400 грн., які протягом 10 років відмовляється повертати в добровільному порядку. Крім того, останній вимагав кошти в сумі 1000 грн. з його дружини [PERSON] начебто за його захист в суді. Вважає, що діями відповідача йому заподіяна майнова шкода, яка, з урахуванням індексації, інфляції та оцінки долара США, становить 2800 грн., а також моральна шкода, яку він оцінює в 9800 грн, оскільки він зазнав моральних страждань, переживань у звязку з насмішками з боку відповідача, погіршився стан його здоровя, він відчуває постійний головний біль, від завданого стресу має захворювання нервової системи, у звязку з чим змушений був лікуватись в Кролевецькій ЦРЛ та в лікарні в м.Суми. Крім того, за вказівкою суду його двічі поміщали до камери, водили по місту в наручниках, чим принижували його честь. Враховуючи викладене вище, позивач, посилаючись на ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, просить стянути з [PERSON] на його, [PERSON], користь 2800 грн. майнової шкоди та 9800 грн. моральної шкоди, а також забовязати відповідача вибачитись перед ним при свідках. Відповідачем до суду подано відзив на позов (а.с.18-19). У даному відзиві він зазначає, що 31 березня 2008 року між ним та позивачем була укладена угода про ведення кримінальної справи та розгляду її в судовому засіданні, а 04.04.2008 року ними була підписана письмова угода на ведення кримінальної справи по відношенню [PERSON] за ст. 189 ч.1 КК України. Головуючим суддею Школою М.Г. перевірявся факт укладання угоди на ведення кримінальної справи в суді і позивач підтвердив згоду на ведення справи в суді захисником, а тому доводи [PERSON], що він ([PERSON]І.) особисто за своєю ініціативою вступив у справу є надуманими. В кінці розгляду справи [PERSON] ще раз підписав угоду між ними, бачив проставлену суму гонорару 400 грн., яка була обумовлена при укладенні угоди. Він звернувся до суду з заявою про стягнення з [PERSON] 400 грн. гонорару. Останній має скандальний характер, його позиції кожний раз змінюються, нечесно веде справи, постійно має конфліктні ситуації з громадянами та звертається до суду з позовними заявами, і в даному випадку мотивація тільки надумана та явно спотворена. 09 квітня 2008 року [PERSON] був засуджений Кролевецьким районним судом за ч. 1 ст. 355 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до штрафу в сумі 510 грн. Заява на стягнення гонорару 400 грн. заявлялась і приєднувалась до матеріалів кримінальної справи відкрито в присутності [PERSON], ніяких заперечень від нього не було. Постановою Кролевецького районного суду від 09 квітня 2008 року з [PERSON] на його користь було стягнуто 400 грн. правомірно. Ухвалою Верховного Суду України від 10 березня 2009 року вказану постанову Кролевецького районного суду Сумської області скасовано, справу в цій частині впровадженням закрито. Однак питання про поворот судового рішення не було вирішено судом касаційної інстанції. 23 жовтня 2009 року прокурор Кролевецького району в інтересах [PERSON] звертався до суду з заявою про поворот виконання судового рішення в межах позовної давності, яка була залишена судом без розгляду. 09.11.2009 року повторно в інтересах [PERSON] прокурор звертався до суду з позовною заявою про повернення коштів 400 грн. 22 грудня 2009 року при розгляді справи [PERSON] заявив, що він ніяких претензій до [PERSON] не має, позов не підтримав та самовільно покинув зал судового засідання. Ухвалою Кролевецького районного суду від 22 грудня 2009 року позовна заява прокурора в інтересах [PERSON] залишена без розгляду. Позивач просить відшкодувати майнову та моральну шкоду, однак його вина в заподіянні шкоди [PERSON] відсутня, оскільки відсутній причинний зв'язок між його правомірними діями як захисника в судовому засіданні та шкодою, на яку посилається позивач. В частині відшкодування моральної шкоди позивач вказує та мотивує тим, що неправомірно винесена постанова про стягнення з нього 400 грн. на користь захисника, морально його принизили, за вказівкою суду поміщали до камери, чим принижували його честь та гідність. Робили замах на його здоровя. Фактично позивач обвинувачує в цьому правоохоронні органи, а тому він, [PERSON], до цього ніякого відношення не мав. Оскільки його діями позивачу не завдано майнової та моральної шкоди, він не принижував честь позивача, крім того, позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду, вважає позовні вимоги безпідставними та просить суд відмовити в задоволенні позову та долучити до матеріалів справи ухвалу Кролевецького районного суду від 22 грудня 2009 року про залишення без розгляду позовної заяви прокурора Кролевецького району в інтересах [PERSON] до [PERSON] про повернення коштів в сумі 400 грн. Від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с.31), в якій останній заперечував проти відзиву відповідача, зазначаючи, що ніяких угод на ведення кримінальної справи в суді він з [PERSON] не укладав. Під час розгляду кримінальної справи відносно нього він тримався під вартою, з адвокатом [PERSON] не зустрічався та договорів не укладав, оскільки захисту не потребував і захищав себе сам. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав, просив суд застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову, про що надав відповідну заяву (а.с.47-48). Судом задоволено клопотання відповідача, до матеріалів справи долучено ухвалу Кролевецького районного суду від 22 грудня 2009 року про залишення без розгляду позовної заяви прокурора Кролевецького району в інтересах [PERSON] до [PERSON] про повернення коштів в сумі 400 грн. В судовому засіданні 13 березня 2018 року судом задоволено клопотання позивача, до матеріалів справи долучено письмові пояснення [PERSON] від 30.11.2017 р. №8290/19, копію виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON], копію виписки з історії хвороби №169 [PERSON], копію довідки Кролевецької ЦРЛ від 25.10.2017 року. В судовому засіданні 20 березня 2018 року судом задоволено клопотання позивача, до матеріалів справи долучено копії паспорта [PERSON] В судовому засіданні 26 березня 2018 року судом задоволено клопотання відповідача, до матеріалів справи долучено заяву про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності; відмовлено в задоволенні клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмових пояснень, за змістом яких позивач збільшує позовні вимоги, та клопотання повернуто позивачу, що відповідає ч. 5 ст. 49 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши відзив відповідача, відповідь на відзив позивача, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 9 квітня 2008 року у кримінальній справі №1-4/08 задоволено заяву адвоката [PERSON], стягнуто з [PERSON] на користь адвоката [PERSON] 400 грн. на оплату праці адвоката у кримінальній справі (а.с.7). Ухвалою Верховного Суду України від 10 березня 2009 року вказану постанову скасовано, справу в цій частині провадженням закрито (а.с.5). Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на те, що постановою Кролевецького районного суду Сумської області від 9 квітня 2008 року з нього на користь адвоката [PERSON] було стягнуто 400 грн. на оплату праці адвоката у кримінальній справі, вказана сума коштів була утримана з його пенсії. Оскільки послугами адвоката він не користувався, тому кошти в сумі 400 грн. були стягнуті з нього незаконно. Окрім того, ухвалою Верховного Суду України від 10 березня 2009 року вказана постанова скасована, справу в цій частині провадженням закрито. У звязку з неправомірними діями відповідача, які виразились в незаконному стягненню з нього 400 грн., погіршився стан його здоровя і він змушений був лікуватись за місцем проживання в м.Кролевець та їздити в м.Суми, витрачати значні кошти на лікування та проїзд. Майнова шкода, завдана йому діями відповідача, з урахуванням індексації, інфляції та оцінки долара США, становить 2800 грн. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізовуючи своє право на судовий захист, позивач посилається на вимоги ст. 1166 ЦК України, яка регулює порядок відповідальності за завдану майнову шкоду. Так, згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди необхідна сукупність таких обов'язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди, тобто деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. З наведеного вбачається, що для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Тобто, для всіх випадків відшкодування шкоди (якщо інше не передбачено законом), законодавець визначає обовязкову наявність чотирьох підстав, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Верховний Суд України в постанові від 03 грудня 2014 року (№ 6-183цс14) зазначив, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Однак позивачем всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надано суду жодних доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема не доведено факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір 2800 грн. Враховуючи положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення майнової шкоди в сумі 2800 грн., яка крім стягнутих з нього за постановою суду від 9 квітня 2008 року 400 грн., охоплює також витрати на лікування та проїзд до медичних закладів, не підлягає задоволенню. Так, відсутні будь-які докази заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачу, зокрема наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Не знайшли в ході судового розгляду свого підтвердження і доводи позивача про те, що із-за будь-яких неправомірних дій відповідача погіршився стан його здоровя, що призвело до необхідності придбання ліків та поїздок до медичних закладів. Надана позивачем медична документація: виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, копія виписки з історії хвороби №169, копія довідки Кролевецької ЦРЛ від 25.10.2017 року (а.с.27. 28. 29) судом не може бути взята до уваги, оскільки позивачем не доведено, що саме неправомірні дії відповідача призвели до того, що він має ряд захворювань, та не доведено, що через неправомірні дії відповідача він знаходився на лікуванні у неврологічному відділенні Сумської обласної клінічної лікарні з 11.01.2016 р. по 20.01.2016 р. та хірургічному відділенні Кролевецької ЦРЛ з 11.10.2012 р. по 25.10.2017 р. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення майнової шкоди в сумі 2800 грн. не підлягає задоволенню. Стосовно відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до змісту ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п.4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 3 вказаної Постанови судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, серед іншого, у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обовязок довести наявність вищевказаних обставин. Позивач як на підставу вимог про відшкодування моральної шкоди посилається на те, що у звязку з неправомірними діями відповідача, які виразились в незаконному стягненні з нього у 2008 році 400 грн., насмішок з боку відповідача, він протягом 10 років морально страждає, внаслідок чого погіршився стан його здоровя, він відчуває постійний головний біль, від завданого стресу має захворювання нервової системи, у звязку з чим змушений постійно лікуватись. Однак, на підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його думку, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, позивачем не надано будь-яких доказів у розумінні ст.76 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Позивач, під час судового розгляду справи не довів ті обставини, на які посилався як на підстави своїх вимог, зокрема наявність причинного зв'язку між його захворюваннями і протиправним діянням відповідача, тривалість та розмір моральних страждань. Згідно положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення матеріальної шкоди в сумі 9800 грн. не підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про захист честі шляхом зобовязання відповідача вибачитись перед ним, то слід зазначити наступне. Згідно ст.270 ЦК України до особистих немайнових прав відноситься, зокрема, право на повагу до гідності та честі. У відповідності до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Позивач [PERSON] вважає, що його право на повагу до честі та гідності було порушено діями [PERSON] Як на підставу своїх вимог про зобовязання відповідача вибачитись, він посилається на те, що його морально принижували, водили його по місту в наручниках, за вказівкою суду двічі поміщали до камери, ганьбили, робили замах на його здоровя. В судовому засіданні не встановлено, а позивачем не надано доказів, що відповідач [PERSON] у будь-який спосіб принижував честь та гідність позивача. Крім того, за змістом позову та в судовому засіданні під час розгляду справи позивач фактично звинувачує суд, який виніс постанову про стягнення з нього 400 грн., та правоохоронні органи в приниженні його честі та гідності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога до відповідача [PERSON] про зобовязання вибачитись задоволенню не підлягає. Також слід зауважити, що звертаючись до суду з позовом до [PERSON] в частині відшкодування майнової шкоди, позивач [PERSON] фактично ставить питання про поворот виконання постанови Кролевецького районного суду Сумської області від 9 квітня 2008 року, на підставі якої з нього було стягнуто на користь відповідача 400 грн. (а.с.7) і яка була скасована ухвалою Верховного Суду України від 10 березня 2009 року (а.с.5), оскільки питання про поворот судового рішення судом касаційної інстанції не вирішувалось. Судом також встановлено, що 23 жовтня 2009 року прокурор Кролевецького району звернувся до Кролевецького районного суду Сумської області в інтересах [PERSON] з заявою про поворот виконання судового рішення, в якій просив зобовязати [PERSON] повернути [PERSON] 400 грн. за скасованим судовим рішенням (а.с.20). 9 листопада 2009 року прокурор Кролевецького району звернувся до Кролевецького районного суду Сумської області в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], в якій просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 400 грн. (а.с.21). Ухвалою Кролевецького районного суду від 22 грудня 2009 року позовна заява була залишена без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст.207 ЦПК України (позивач до закінчення розгляду справи покинув судове засідання і не подав суду заяви про розгляд справи за його відсутності) та п.3 ст.46 ЦПК України (особа, яка має цивільну процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених вимог) (а.с.49). За змістом ч. 9 ст. 444 ЦПК України заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції якщо це питання не було вирішено судом апеляційної чи касаційної інстанції. Частиною 10 ст.444 ЦПК України передбачено, що заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Таким чином, вимоги про поворот виконання заявлені позивачем після закінчення строку встановленого ч.10 ст.444 ЦПК України. Сторонам, зокрема позивачеві, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані йому законом, в тому числі надати докази. На позивача покладений обовязок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог\~ст.12, 13 ЦПК України\~ позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.\~ст. 78-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Позивач взагалі не надав доказів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Аргументи наведені позивачем щодо підстав задоволення позову є явно необгрунтовані. Суд не вбачає підстав для задоволення позову. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити . Відповідно до

Outcome: dismissed