Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~04.06.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення аліментів на утримання дружини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2018 року. Від шлюбних стосунків сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинилися з березня 2020 року, спільне господарство не ведеться, спілкування взагалі припинилося, всі питання щодо виховання дитини вона вирішує самостійно, на час звернення до суду з даним позовом з відповідачем проживають окремо. Внаслідок несумісності характерів, різності поглядів на ведення господарства між ними втрачено почуття кохання та поваги один до одного. Вважаючи примирення та подальше збереження сім`ї неможливим, просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, оскільки шлюб розпався остаточно, носить формальний характер та суперечить її інтересам та інтересам їхньої спільної дитини. Також позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1779 грн., але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку. Вказані вимоги обґрунтовані тим, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем вона разом із дитиною проживає окремо, відповідач допомогу на утримання не надає. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. Позивач подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про повне підтримання свої позовних вимог, просить стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі ј частки доходу відповідача та просить здійснити розгляд справи за її відсутності. Відповідач 16.07.2020 року подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про визнання позову про розірвання шлюбу, згоду на стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1779 грн. та не визнання позову про стягнення аліментів на утримання дружини. В судове засідання 13.10.2020 року відповідач не прибув, від отримання судової повістки відмовився, що згідно п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України є належним повідомленням про дату та час судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову в даній частині і ухвалює за результатами розгляду справи рішення про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу з огляду на нижченаведене. Судом встановлено, що 18 серпня 2018 року Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 362 та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Судом також встановлено, що сторони шлюбні стосунки між ними припинені з березня 2020 року та сторони на час розгляду справи проживають окремо, спільного господарства не ведуть. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається\~з ч.1\~ст.55\~СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Крім того, відповідно до ч.3 ст.56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини і примушення до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження не може мати місце, як передбачено ч.4 вказаної статті. Сторони категорично наполягають на розірванні шлюбу, що говорить про їх стійке волевиявлення на припинення сімейних відносин. Таким чином, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Приймаючи до уваги згоду відповідача на розірвання шлюбу і відсутність згоди сторін на примирення, суд вважає що причини, що спонукають сторони наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Відповідно до приписів ч.2 ст.114\~Сімейного кодексу\~України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Також відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.1\~статті 142\~ЦПК України у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача. Позовні вимоги щодо стягнення аліментів також підлягають задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що під час спільного сумісного подружнього життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 грудня 2017 року, який знаходиться на утриманні позивача. Інших неповнолітніх дітей сторони не мають. Доказів наявності аліментних зобов`язань перед іншими особами матеріали справи не містять. Оскільки сторона позивача наполягає на неналежному виконанні відповідачем свого законодавче закріпленого обов`язку щодо утримання дитини, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у\~Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до\~ст.141 Сімейного кодексу України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. За змістом\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина (ч.3\~ст.181 СК України). Відповідно до\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень\~ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України. У роз`ясненнях, викладених у п.17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~та\~ст.182 СК України\~зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. В даному випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. За частинами першою, другою\~статті 183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій\~статті 182 СК України. Враховуючи встановлені судом обставини справи, розмір витрат, які несе позивач на утримання сина, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи ту обставину, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дитину з батька у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання сина та до його повноліття, починаючи з 04 червня 2020 року, оскільки відповідач, будучи, батьком зобов`язаний матеріально утримувати сина. Крім того, відповідно до ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг житло. Згідно зі\~статтею 75 СК України\~дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно з частинами другою та четвертою\~статті 84 Сімейного кодексу України\~(далі - СК України) дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частин першої та другої\~статті 80 СК України\~аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Із аналізу вказаних норм матеріального закону випливає, що дружина має право на утримання від чоловіка за умови, що здійснює догляд за дитиною до досягнення дитиною трьох років, та за умови того, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. При цьому, наявність у чоловіка можливості сплачувати такі аліменти, є обов`язковою умовою для їх стягнення. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач є батьком\~\~ [PERSON] , [INFO] . На даний час позивач самостійно здійснює догляд за дитиною, у зв`язку із чим не працює. У свою чергу відповідач є працездатним, що свідчить про можливість відповідача в достатній мірі надавати матеріальну допомогу. Згідно частин 8, 9\~ст.7\~СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 1000 грн. щомісяця. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони. Окрім цього, у зв`язку з тим, що позивач в силу п.3 ч.1\~ст.5 Закону України "Про судовий збір"\~звільнена від сплати судових витрат, а саме за позовні вимоги про стягнення аліментів, то в силу\~ст.141\~ЦПК України судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі 1681 грн. 60 коп. необхідно стягнути з відповідача на користь держави. Суд відхиляє заперечення відповідача щодо позовних вимог про стягнення аліментів, зазначені ним у заяві від 16.07.2020 року, оскільки на підтвердження заперечень відповідачем в порушення вимог ст.ст.12,13 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу. На підставі викладеного та

Outcome: approved