Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 19.07.2002 року по 17.01.2013 року перебувала в шлюбі з [PERSON], мають двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Між сторонами не було досягнуто згоди щодо місця проживання їхніх спільних синів. З часу розірвання шлюбу діти проживають разом з батьком, тобто, відповідачем у справі. Позивач вказує, що відповідач постійно чинить їй перешкоди в побаченнях і спілкуванні з дітьми, які залишаються без материнської любові і турботи, а тому позивач просить суд визначити місце проживання дітей з позивачем в [ADDRESS]. Крім цього, позивач зазначає, що в період шлюбу з відповідачем за спільні кошти було придбано меблі, проведено ремонтні роботи, встановлено автономне опалення, придбано посуд, побутову техніку, транспортні засоби, всього майна на загальну суму 1 055720 грн. Позивач просила суд поділити вказане в позовній заяві майно, компенсувавши їй частку у вартості спільно нажитого майна - 527 860 грн. та зобовязати відповідача повернути позивачу її особисте майно /норкову шубу, сарафан, шкіряні босоніжки, сорочку,шифонову хустку, окуляри, сумку, гаманець, шкіряні рукавички, книжки/, або компенсувати вартість цього особистого майна на суму 52 150 грн. В судовому засіданні позивач та її представник уточнили позовні вимоги та [PERSON] просила суд прийняти рішення про поділ спільного майна подружжя, компенсувавши їй за рахунок відповідача частку вартості спільного майна в грошовому еквіваленті, що складає 789 471 грн. 50 коп. та зобовязати відповідача повернути позивачу належне їй особисте майно або компенсувати його вартість на суму 2150 грн.; визначити місце проживання дітей [PERSON] і [PERSON] з позивачем. Відповідач позов не визнав, пояснивши, що не відповідає дійсності перелік майна, яке бажає поділити позивач та вартість цього майна. Відповідач з дітьми проживає в квартирі своєї матері, де знаходяться, лише, речі його батьків, а спільним майном є будинок в селі, який будували в період шлюбу з позивачем, але який оформлено на позивача і який вона не бажає ділити, замовчує факт його набуття. Щодо місця проживання дітей, то позивач сама їх покинула, не надає жодної допомоги, є хворою та часто проходить лікування, бо має з дитинства психічне захворювання, про що його не було поставлено до відома перед одруженням. Крім того, за місцем проживання позивача не має жодних умов для проживання дітей, які самі вирішили проживати разом з батьком. Відповідач зазначив, що ніколи не чинив перешкод позивачу у спілкуванні і побаченнях з синами, але не може примушувати дітей зустрічатися з матірю, діти самостійно уникають спілкування з нею та самостійно обрали місце проживання з батьком, перебувають на його повному утриманні, навчаються в м. Біла Церква . Представник третьої особи у справі згідно довіреності, в судовому засіданні не підтримала позовну вимогу щодо визначення місця проживання дітей сторін з їхньою матірю та послалася на рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 12.04.2016 р. за № 162 про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з їхнім батьком [PERSON] Дане рішення щодо визначення місця проживання дітей двічі розглядалося в присутності обох батьків та було прийнято з урахуванням побажань самих дітей. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали даної справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.07.2002 року по 17.01.2013 рік, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією рішення Деснянського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу (а.с.5,6). Судом встановлено, що сторони мають двох малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], що стверджується свідоцтвами про народження дітей, поясненнями сторін. Судом встановлено, що місце проживання позивача по справі зареєстроване в [INFO], а - відповідача в [ADDRESS]. Місце проживання дітей сторін зареєстроване в [INFO], разом з матірю, але діти не проживають за місцем своєї реєстрації. Фактичне місце проживання дітей за адресою реєстрації і проживання їхнього батька [PERSON], що стверджується зібраними матеріалами справи, поясненнями сторін. Позивач надала суду Акт обстеження житлово-побутових умов її житла, який було складено спеціалістом Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно даного Акту встановлено, що житло позивача розміщено на 8-му поверсі 9-поверхового будинку, складається з двох кімнат, в одній кімнаті проживає мати дітей та їх бабуся, маються розкладні дивани, меблева стінка, багато речей зібрано в пакети, є ігри для дітей. Приміщення прибране, в коридорі будівельні матеріали, умови проживання задовільні, потребують косметичного ремонту. Іншу кімнату займає дядько дітей [PERSON] [INFO] (а.с.64). Згідно ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 09.03.2016р., орган опіки та піклування Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради надали висновок про можливі шляхи вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей. Так, згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 12.04.2016 року за №162 діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] виявляють бажання проживати разом з батьком про що написали заяви. Згідно з характеристиками, наданими Білоцерківською ЗОШ №11, діти [PERSON] та [PERSON] проживають у неповній сім»ї, їх виховує один батько, діти завжди доглянуті, забезпечені всім необхідним для навчання, мають достатній рівень знань. Батько цікавиться навчанням та стосунками своїх дітей. Та вказаним рішенням компетентного органу вирішено визначити місце проживання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з їх батьком [PERSON] (а.с.69). Допитана судом в якості свідка [PERSON], яка приходиться мамою позивача, суду показала, що [PERSON] перебувала 10 років в шлюбі з [PERSON], купували разом з чоловіком мікроавтобуси, різне майно, мали кошти, які відповідач віддавав своїм родичам. [PERSON] була спокійною і доброю дружиною, доглядала і виховувала спільних дітей, була домогосподаркою. З осені 2012 року позивач живе в м. Києві, а свідок більше трьох років не бачить своїх онуків. Відповідач бив дружину, а тому вона захворіла, стала знервована, та через дії [PERSON], позивач позбавлена можливості спілкуватися з своїми дітьми. Відповідач має сплатити позивачу кошти, бо залишив її ні з чим. При вирішенні даного позову суд виходив з наступного. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків,особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (Згідно Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів п.24 залишений в силі), вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як було вже зазначено вище, в квітні 2016 року виконкомом Білоцерківської міськради було розглянуто висновок Служби у справах дітей Білоцерківської міськради та прийнято рішення про визначення місця проживання дітей разом з батьком. Даний висновок суд приймає до уваги. Позивач проживає окремо від своїх дітей, але спір щодо визначення участі матері у вихованні і спілкуванні з дітьми не розглядався, так само, як і відсутні докази факту вчинення відповідачем чи будь-ким іншим перешкод у спілкуванні матері з її дітьми. Позивач відвідує своїх дітей, не обмежена у спілкуванні та є неаргументованим і безпідставним твердження того, що дітей змусили обрати проживання разом з батьком. Суд звертає увагу, що умови проживання дітей в помешканні з матірю є незадовільними для хлопчиків, оскільки позивач зі своєю мамою проживають в одній кімнаті, а іншу кімнату в квартирі займає дядько дітей. Позивач зазначає, що коли відповідач компенсує їй вартість частки у спільному майні подружжя, то тоді буде можливість покращити умови проживання позивачу з дітьми. Однак, наразі дана умова не може бути врахована при вирішенні спору про визначення місця проживання дітей. Крім того, суд звертає увагу, що не є вирішальною умовою - матеріально-побутовий стан проживання позивача. Відмовляючи в позові щодо визначення місця проживання дітей з матірю, суд врахував те, що сторони не можуть добровільно порозумітися щодо місця проживання свої синів, діти мають добрі відносини з батьком, судом встановлено і позивач не заперечує, що протягом тривалого часу батько дітей самостійно їх утримує, забезпечує всім необхідним, діти постійно навчаються в Білоцерківській ЗОШ, діти виявили бажання проживати з батьком, позивач не працює, є пенсіонером та інвалідом 2 групи, перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 2007 року та періодично перебуває на лікуванні з приводу психічного захворювання, страждає на хронічний психічний розлад (а.с.66). Також, суд вважає неприпустимим ділити між батьками дітей, оскільки брати з народження постійно проживають разом, мають усталені відносини, побут і їх поділ між батьками може негативно вплинути на фізичний, психічний та емоційний стан дітей. Позивач не заперечила факт, що сини мають більшу прихильність до батька і звинуватила в цьому самого батька, який, на її думку, залякує дітей, змушує відмовлятися від матері, оговорює матір, дає негативний приклад. З врахуванням характеру даних правовідносин, обставин справи, суд вважає за потрібне попередити сторони, батьків дітей, про обовязковість виконання ними своїх батьківських обовязків стосовно своїх малолітніх дітей лише в інтересах дітей. Щодо поділу майна подружжя [PERSON], суду не надано жодного належного та допустимого доказу даної позовної вимоги. Позивач на власний розсуд визначила перелік спільного та особистого майна та просить суд зобовязати відповідача компенсувати їй вартість її частки. При цьому позивачем не надано жодного доказу придбання даного майна в період шлюбу, не доведено наявність цього майна, а вартість визначена на власний розсуд позивача. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. В матеріалах справи відсутній опис зазначеного майна складений належним чином, відсутні докази його придбання саме позивачем чи її бувшим чоловіком в період шлюбу, докази місця його знаходження, докази дійсної вартості цього майна. У суду не має підстав взяти до уваги перелік та вартість майна, що визначає позивач . Позовні вимоги щодо поділу майна подружжя не аргументовані, а пояснення з приводу стягнення з відповідача суми в 789 471,5 грн. хаотичні і абстрактні. Представник позивача зазначив, що перелік спільно набутих речей і їх вартість визначена позивачем на власний розсуд, по памяті. Крім того, судом встановлено, що в період шлюбу сторін не було зареєстровано за відповідачем чи за позивачем автомобілів «Мерседес-бенц» та «Шкода Октавія», але позивач включає ці ТЗ в перелік спільного майна подружжя, визначає їх вартість в 500000 грн., наполягає на поділі автомобілів, шляхом компенсації позивачу половини їх вартості. Таким чином, суду не надано належних доказів щодо вартості майна чи віднесення вказаного позивачем майна до обєктів права спільної сумісної власності, є невідомою схема розрахунку, природа походження суми в 789471,5 грн. та суми 2150 грн. /вартість особистих речей/ та, взагалі, є неаргументованою і безпідставною вимога про стягнення з відповідача на користь позивача цих сум. Такий спосіб і порядок поділу майна не передбачений нормами СК України, оскільки грошова компенсація замість частки у праві спільної сумісної власності допускається, лише, за згодою другого подружжя (ст. 71 СК України). Позивачем не надано належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed