Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив поновити [PERSON] на посаді директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». Стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2019 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 80000,00 грн. Стягнути з Державної служби морського та річкового транспорту України на користь [PERSON] моральну (немайнову) шкоду у розмірі 23368,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18 жовтня 2019 року між ним та Державною службою морського та річкового транспорту України був укладений Контракт №5-III з директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», що є у державній власності. На підставі Контракту №5-ІІІ Державна служба морського та річкового транспорту України прийняла наказ №14-АД від 18 жовтня 2019 року «Про керівника державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», яким призначено [PERSON] на посаду директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» на строк 22 жовтня 2024 року включно. В Преамбулі Контракту №5-ІІІ зазначено, що [PERSON] призначається на посаду директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» на термін з 23 жовтня 2019 року по 22 жовтня 2024 року. Згідно з пунктами 2 та 3 Розділу 1 «Загальні положення» Контракту №5-ІІІ на підставі контракту виникають трудові відносини між Керівником Підприємства та Уповноваженим органом управління. Керівник, який уклав цей контракт, є повноважним представником Підприємства під час реалізації повноважень, функцій, обов`язків Підприємства, передбачених актами законодавства, Статутом Підприємства, іншими нормативними документами. Таким чином, починаючи з 23 жовтня 2019 року [PERSON] юридично став директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» та мав приступити до виконання своїх обов`язків. Проте, прийшовши 23 жовтня 2019 року на державне підприємство «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» в установлений робочий час, [PERSON] не був допущений на дане підприємство та йому завадили приступити до виконання обов`язків керівника вказаного підприємства. На даний момент [PERSON] стало відомо, що наказ Державної служби морського та річкового транспорту України №14-АД від 18 жовтня 2019 року «Про керівника державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» скасовано. Зазначив, що він не був ознайомлений із наказом про його звільнення та Контракт №5-ІІІ не розірвано. Жодних пропозицій про дострокове розірвання Контракту №5-III на адресу [PERSON] не надходило. Фактично його без жодних правових підстав відсторонено від займаної посади. Приписів щодо відсторонення позивача орган управління майном - Державна служба морського та річкового транспорту України не приймали. Згодом [PERSON] дізнався, що наказ Державної служби морського та річкового транспорту України №14-АД від 18 жовтня 2019 року «Про керівника державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» скасовано. Проте, Контракт №5-ІІІ не розірвано та жодних дій зі сторони Державної служби морського та річкового транспорту України щодо його розірвання не вчинялося. Позивач міг бути звільнений лише з підстав, передбачених в статтях 40 та 41 Кодексу законів про працю України. Ці факти мають бути підтверджені відповідними доказами зі сторони роботодавця, а також має бути підтверджений факт того, що роботодавець проінформував про ці факти позивача перед звільненням. При цьому, жодних дій щодо розірвання трудових правовідносин з позивачем зі сторони роботодавця не вчинялося та йому не було повідомлено про те, що з ним припинені трудові правовідносини. Вважає своє звільнення незаконним, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 26.12.2019 року від представника [PERSON] надійшла заява про залучення в якості третьої особи [PERSON] 26.12.2019 року від представника третьої особи Державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» надійшли пояснення в яких він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що Міністерством інфраструктури України, яке на той час виконувало функції уповноваженого органу управління третьої особи, було укладено контракт № 32-ІІІ від 23.10.2014 року на підставі якого [PERSON] було призначено на посаду генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». Відповідно до наказу по підприємству від 23.10.2014 року № 242 [PERSON] приступив до виконання обов`язків генерального директора державного підприємства Регістр судноплавства України» 23.10.2014 року. Додатковою угодою від 23.08.2017 року сторони продовжили дію контракту № 32-ІІІ від 23.10.2014 року до 22.10.2019 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.10.2018 № 863-р «Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту» третю особу було передано до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту. Враховуючи те, що строк дії контракту №32-ІІІ закінчувався 22.10.2019 року і діяв п`ять років, роботодавцем, в особі Державної служби морського та річкового транспорту, було переукладено контракт №4-ІІІ від 22.10.2019 року, відповідно до умов якого [PERSON] призначено на посаду генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» строком з 23.10.2019 року по 22.10.2024 року. Таким чином, у [PERSON] не відбулось переривання трудових відносин і ним продовжено виконання обов`язків на посаді генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». Отже, на сьогоднішній день єдиним законним та повноваженим представником Державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» є генеральний директор [PERSON] Позивачем не додано достовірних доказів того, що він є генеральним директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», а також того, що ним вчинялися заходи для прийняття на себе обов`язків за посадою. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. 26.12.2019 року від третьої особи Державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» надійшло клопотання за правилами загального позовного провадження. 26.12.2019 року від третьої особи Державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» надійшла заява про допит свідка. 08.01.2020 року від представника відповідача Державної служби морського та річкового транспорту України надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 18.10.2019 року за №11-ПД було звільнено [PERSON] «у зв`язку із закінченням терміну дії контракту з генеральним директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» від 23 жовтня 2014 року № 32-ІІІ. 18.10.2019 року наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №14-ПД було призначено [PERSON] генеральним директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». При цьому зазначена підстава: контракт №5-ІІІ з директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», що є у державній власності від 18 жовтня 2019 року. Пункт 29 розділу 6 цього контракту, зазначений як «термін дії та інші умови контракту» встановлює: «цей контракт діє з 23 жовтня 2019 року до 22 жовтня 2014 року включно.» 22.10.2019 року наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №15-ПД було скасовано наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 18.10.2019 року №11-ПД «Про звільнення [PERSON] », як такий, що не набрав чинності. 22.10.2019 року наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №16-ПД було зазначено «укласти контракт з [PERSON] , генеральним директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». 22.10.2019 року наказом Державної служби морського та річкового транспорту України №17-ПД було скасовано наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 18.10.2019 №14-ПД «Про керівника державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», як такий, що не реалізований. Управління персоналом Морської адміністрації повідомляло позивача про всі вищезазначені накази та неодноразово просило з`явитись до Морської адміністрації отримати копію наказу №17-ПД. Вважає, що позивач викладає недостовірну інформацію щодо фактичних обставин справи, оскільки ним не було надано жодних доказів передачі роботодавцю трудової книжки для реалізації контракту та внесення до неї відповідних записів; 23.10.2019 року він в будь-якому випадку знав про те, що контракт № 5- III від 18.10.2019 не вступив в силу. Позивач мав можливість звернутися до відповідача за відповідними роз`ясненнями та для ознайомлення з відповідним наказом і отримання трудової книжки. Позивачем не надано жодних доказів звернення до роботодавця щодо цього, проте він не з`явився на запрошення Управління персоналом Морської адміністрації. Оскільки, поданий позов стосується поновлення на посаді, то до нього мають застосовуватись строки передбачені ст. 233 КзПП України строки звернення до суду саме у справах про звільнення. Таким чином вважає, що позивачем пропущено встановлені законом строки звернення до суду, що є ще однією підставою для відмови у позові. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника третьої особи про виклик та допит свідків. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника [PERSON] та представника третьої особи про залучення в якості третьої особи [PERSON] Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи про призначення цивільної справи до розгляду в порядку загального позовного провадження. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що Міністерством інфраструктури України, яке на той час виконувало функції уповноваженого органу управління третьої особи, було укладено контракт № 32-ІІІ від 23.10.2014 на підставі якого [PERSON] було призначено на посаду генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» (наказ Міністерства інфраструктури України від 23.10.2014 № 204-О). Відповідно до наказу по підприємству від 23.10.2014 № 242 [PERSON] приступив до виконання обов`язків генерального директора державного підприємства Регістр судноплавства України» 23.10.2014. Додатковою угодою від 23.08.2017 сторони продовжили дію контракту № 32-ІІІ від 23.10.2014 до 22.10.2019. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.10.2018 № 863-р «Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту» третю особу було передано до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту. Згідно з пунктом 4 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203, наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється відповідними міністерствами або іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади (уповноваженими органами управління). Пункт 3 та 6 Положення передбачають, що контракт укладається на термін від 1 до 5 років. З керівником підприємства, раніше призначеним на посаду, контракт укладають або переукладають. Відповідно, враховуючи те, що строк дії контракту № 32-ІІІ закінчувався і діяв п`ять років, роботодавцем, в особі Державної служби морського та річкового транспорту, було переукладено контракт № 4-ІІІ від 22.10.2019, відповідно до умов якого, [PERSON] призначено на посаду генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» строком з 23.10.2019 по 22.10.2020 включно. Таким чином, у [PERSON] не відбулось переривання трудових відносин і ним продовжено виконання обов`язків на посаді генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» (копії наказів Державної служби морського та річкового транспорту від 22.10.2019 № 16-ПД та Регістра судноплавства України від 22.10.2019 № 90). Таким чином, повноважним представником державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» є генеральний директор [PERSON] Також встановлено, що 18 жовтня 2019 року між ним та Державною службою морського та річкового транспорту України був укладений Контракт №5-III з директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», що є у державній власності. На підставі Контракту №5-ІІІ Державна служба морського та річкового транспорту України прийняла наказ №14-АД від 18 жовтня 2019 року «Про керівника державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», яким призначено [PERSON] на посаду директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» на строк 22 жовтня 2024 року включно. В Преамбулі Контракту №5-ІІІ зазначено, що [PERSON] призначається на посаду директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» на термін з 23 жовтня 2019 року по 22 жовтня 2024 року. Позивачем зазначено, що починаючи з 23 жовтня 2019 року він юридично став директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» та мав приступити до виконання своїх обов`язків», на що слід зазначити наступне. Відповідно до п. 7) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи. Частиною 1 ст. 7 цього Закону передбачено, що Єдиний державний реєстр ведеться з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Статтею 9, ч. 4 ст. 17 передбачено, що державна реєстрація юридичної особи та змін до відомостей про юридичну особу здійснюється на підставі поданої державному реєстратору відповідної заяви. Таким чином, у разі зміни керівника юридичної особи, до Єдиного державного реєстру у встановленому законом порядку мали бути внесені зміни до відомостей про юридичну особу, в частині найменування керівника підприємства. Однак, за даними Єдиного державного реєстру керівником державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» є [PERSON] . Таким чином, позивачем не надано достовірних доказів того, що він є генеральним директором державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», а також того, що ним вчинялися заходи для прийняття на себе обов`язків за посадою. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що прийшовши 23 жовтня 2019 року у Державне підприємство «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» в установлений робочий час, не був допущений на дане підприємство та йому завадили приступити до виконання обов`язків керівника вказаного підприємства. Однак, в позовній заяві не зазначено та до неї не додано доказів, які б підтверджували, зазначені [PERSON] обставини. Позивачем, також, не наведено як саме, яким способом його не допустили та завадили приступити до виконання обов`язків керівника підприємства. В свою чергу, відсутність [PERSON] на підприємстві у дату з якої, як ним стверджується, він мав приступити до виконання посадових обов`язків, свідчить про свідому відмову ним від прийняття обов`язків за контрактом, якщо такий був діючим станом на 23.10.2019. Відповідно до ч. 3 ст. 145 Закону України «Про запобігання корупції» особа, яка претендує на зайняття посади, зазначеної у пункті 1 підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, та особа, зазначена у пункті 4 частини першої статті 3 цього Закону, до призначення або обрання на відповідну посаду, подає в установленому цим Законом порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. Однак, відповідно до даних офіційного сайту Національного агентства із запобігання корупції, [PERSON] не подавав декларацію кандидата на посаду генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». Вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] не мав наміру приймати на себе виконання обов`язків генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» за контрактом, якщо такий діяв станом на 13.10.2019. Пунктом 5 Положення передбачено, що контракт з керівником підприємства укладається за попереднім погодженням з органом, до номенклатурної групи якого належить ця посада, згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 № 203. Оскільки, загально облікова чисельність працівників Державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України» станом на вересень - жовтень 2019 року складала до 500 осіб, укладення з [PERSON] контракту, як з керівником державного підприємства, мало здійснюватися за попереднім погодженням з районною у місті Києві державною адміністрацією. В той же час, пункт 2 наказу Державної служби морського та річкового транспорту від 18.12.2019 № 14-АД, за яким Управлінню персоналом вже після укладання контракту доручено опрацювати питання призначення позивача на посаду генерального директора Державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», свідчить про недотримання роботодавцем пункту 5 Положення. Таким чином, твердження позивача про те, що він в законний спосіб був призначений на посаду директора державного підприємства не відповідає дійсності. Відомості наказу Державної служби морського та річкового транспорту від 18.10.2019 № 14-АД не відповідають відомостям контракту № 5-ІІІ від 18.10.2019. Так, всупереч контракту, наказом від 18.10.2019 [PERSON] було призначено на неіснуючу посаду директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України». Враховуючи відсутність у трудовому законодавстві норм права, які б регламентували питання недійсності контракту укладеного між роботодавцем та працівником, правову природу контракту як правочину, укладеного між сторонами, суд вважає за можливе застосування до цих правовідносин аналогії права, а саме норм ст. 203, 215, 216 та 236 ЦК України. Так, частинами 1, 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом І нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як було вказано вище, контракт з керівником підприємства укладається за попереднім погодженням з районною у м. Києві державною адміністрацією. Тобто, умовою укладення контракту є його попереднє погодження місцевим органом державної влади. Таким чином, законодавцем обмежено повноваження керівника Державної служби морського та річкового транспорту на укладання контрактів з керівниками державних підприємств. Укладаючи контракт з [PERSON] без попереднього погодження з районною у місті Києві державною адміністрацією, роботодавцем було перевищено обсяг своєї цивільної дієздатності і, відповідно, контракт №5-ІІІ від 18.10.2019 є нікчемним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Тож, нікчемність контракту з керівником підприємства передбачає наслідком відсутність у особи, з якою було укладено відповідний контракт прав бути призначеною на відповідну посаду. Статтею 116 Кодексу законів про працю України, на яку у своїх вимогах щодо виплати належних йому нарахувань посилається позивач, передбачена виплата працівникові усіх належних йому від підприємства сум у день звільнення або наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 235 КЗпП України регламентовано умови виплати працівникові середнього заробітку під час вимушеного прогулу. Така виплата, зокрема, здійснюється у випадку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Тобто, визначальною умовою для проведення виплат є саме незаконне звільнення працівника та можливість його поновлення на роботі. Як стверджує сам позивач, з наказом про звільнення він не ознайомлювався, копії трудової книжки із записом про звільнення позивачем у якості доказу не долучено, про не повернення йому роботодавцем трудової книжки або відмову у її видачі не вказано. Третьою особою стверджується, що [PERSON] як генеральний директор на підприємстві не з`являвся та не здійснював дій щоб приступити до виконання обов`язків за контрактом, а позивачем не представлено жодних доказів для доведення протилежного. Відповідно, особу яка не приступала до виконання обов`язків за посадою не можна і поновити на цій посаді. Таким чином, у зв`язку із тим, що позивач свідомо не приступив та не вчинив дій щоб приступити до виконання посадових обов`язків генерального директора державного підприємства «Класифікаційне товариство Регістр судноплавства України», ним не доведено факт його звільнення, правові підстави для виплати йому коштів відповідно до ст.ст. 116 та 235 КЗпПУ відсутні, а вимога є необґрунтованою. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. У трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника. Вимагаючи компенсації моральної шкоди позивач не посилається на завдання йому моральних страждань, не зазначає про втрати нормальних життєвих зв`язків, не вказує та не надає доказів вжиття додаткових зусиль та заходів для організації свого життя, у тому числі щодо прийняття усіх можливих заходів щодо початку виконання ним обов`язків за посадою генерального директора підприємства. Позивачем не зазначено інформацію про те, чи мав він інше робоче місце на час подачі позовної заяви, чи прийнятий він на облік у встановленому законом порядку до Державної служби зайнятості. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено обставин порушення його трудових прав, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed