Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS] . У вищевказаному будинку зареєстрована відповідач по справі - його колишня дружина [PERSON] . Шлюб між ними був розірваний 02.10.2020 року. Відповідач в будинку не проживає з травня 2019 року, її особисті речі відсутні. Посилаючись на положення статей 317, 319, 391 ЦК України просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову, оскільки спірний будинок був придбаний ними у шлюбі та має правовий режим спільної сумісної власності. З цих підстав вона має рівні з позивачем права на володіння, користування і розпорядження будинком та має намір звернутися до суду з позовом про поділ майна. Зазначила, що не мешкає в будинку з поважних причин, оскільки позивач виганяв її на вулицю та мешкає в будинку з іншою жінкою; сама вона деякий час працювала у Польщі. З цих підстав просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухав пояснення представника позивача, відповідача та її представника, свідків, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2017 року та Договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.11.2017 року, позивач [PERSON] (який перебуває у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2012 року) придбав житловий будинок [ADDRESS] . Згідно копії домової книги, в спірному будинку з 07.11.2017 року значаться зареєстрованими позивач та відповідач по справі. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 02.10.2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 02.10.2020 року. Згідно копії акту комітету мікрорайону № 6 Краматорської міської ради від14.12.2020 року, [PERSON] в [ADDRESS] не мешкає з травня 2019 року. Позивач зазначає, що відповідач в добровільному порядку відповідачі з реєстрації не знімається, чим перешкоджає йому, як власнику майна, вільно розпоряджатися належною йому власністю. З таким твердженням позивача суд не погоджується з огляду на наступне. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц виклав правову позицію, з якої слідує, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом із тим, як встановлено в судовому засіданні спірний будинок [ADDRESS] , був придбаний в період шлюбу позивача та відповідача по справі. Згідно ст.60 ч.1 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.68 ч.1 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Такий висновок суду відповідає висновку, викладеному у постанові ВС/КЦС у справі № 161/14048/19 від 29.01.2021 р. Вказане свідчить про те, що, як співвласник спірного будинку, відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу. При цьому суд критично ставиться до пояснень свідків у справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оскільки їм невідомий правовий режим спірного майна. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, досліджених в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу у зв`язку з необгрунтованістю позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed