Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

В серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину удаваним. Вказувала, що їй на праві власності належало 11/12 часток кв. [ADDRESS]. 05.11.2013 р. між нею та її сином [PERSON] було укладено договір дарування зазначеного нерухомого майна, але фактично між нею та відповідачем було досягнуто домовленість про укладення договору довічного утримання - позивачка за взаємною домовленістю повинна була передати сину у власність 11/12 частин трикімнатної квартири, а [PERSON] зобов'язався забезпечити її довічно утриманням та доглядом. Однак згодом відповідач припинив виконувати свої зобов'язання, перестав проживати в спірній квартирі, уникає спілкування з [PERSON] Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд: визнати договір дарування 11/12 часток квартири [ADDRESS], посвідчений ПН ММНО Лашиною О.П., удаваним; визнати, що фактично між позивачкою та відповідачем мав місце договір довічного утримання, обов'язки за яким відповідач не виконує; договір розірвати. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Третя особа ПН ММНО Лашина О.П. в судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд справи належним чином. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши надані докази, суд встановив наступне. [PERSON] є сином [PERSON]. [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖКВО «Зоря» від 23.12.1996 р., та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ПН ММНО Лашиною О.П., належало 11/12 часток квартири [ADDRESS]. 05.11.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири, посвідчений ПН ММНО Лашиною О.П. За цим договором [PERSON] безоплатно передала у власність сина [PERSON] належну їй на праві приватної спільної часткової власності 11/12 часток квартири [ADDRESS]. Відповідно до п. 8 Договору дарування дарувальник та обдарований в присутності нотаріуса стверджують, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони підписали вказаний договір, добровільно погодившись із його умовами. Згідно положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Разом із тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Подібну правову позицію було висловлено Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1026цс16. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст. ст. 58-59, 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. Отже, позивачка при подачі позову, посилалась на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір довічного утримання. Проте для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Вказані позивачем твердження спростовуюся дослідженими у судовому засіданні доказами, а саме поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], також поясненнями самої позивачки та відповідача. Вказані особи неодноразово наголошували на тому, що спірний договір дарування мав метою перерозподіл нерухомого майна між родичами, за яким відповідачу перейшло право власності на квартиру матері - позивача, він взамін мав передати право власності, шляхом укладання відповідного договору, на свою квартиру племіннику - [PERSON] за життя матері, та ніякі умови догляду сином за матір'ю між сторонами не оговорювались. Проте інший договір не було укладено через відмову , в подальшому, від його укладення самим [PERSON] Також позивачка в самому позові та поясненнях, серед іншого, зазначала про те, що сторони при укладенні оскаржуваного договору, бажали уникнути в майбутньому можливості поділу майна між відповідачем та його цивільною дружиною, тому вибрали саме таку форму договору. При цьому, безумовно, позивач, як людина похилого віку, мати відповідача, має право на допомогу з боку сина - відповідача, але з самої суті родинних та сімейних стосунків. Відповідно до ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, та цей обов'язок не потребує додатково укладання будь-якого договору. Відповідач проживав певний час із позивачем та надавав допомогу, здійснював догляд, проте, через відрядження, був вимушений виїхати на певний час до іншої держави. Під час відсутності [PERSON], допомогу та догляд почав здійснювати - [PERSON] із дружиною, який вселився до бабусі - позивача, як член родини та зараз мешкає з нею. [PERSON] на цей час не намагається позбавити матір житла тощо. Отже у суду відсутні підстави вважати, що будь-якими діями відповідач порушує права позивача. Посилання позивача на те, що цей договір було укладено через погіршення стану здоров'я та не усвідомлення значення своїх дій через цей стан, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєва від 07.12.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним саме з цих підстав було прийнято рішення про відмову в позові та рішення суду набрало законної сили. Окрім вищевикладеного, в матеріалах справи відсутні достовірні докази, які дають можливість встановити зміст договору довічного утримання, який начебто було укладено замість договору дарування: права та обов'язки сторін, обсяг належного утримання (догляду), тощо. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, через що в їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed