Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до ММР про визнання права власності за набувальною давністю на 1\\10 частину житлового будинку з господарськими надвірними спорудами в [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтувала, тим що її тітці [PERSON] , яка померла [INFO] , належала на праві власності 1\\10 частка домоволодіння [ADDRESS] . Інших спадкоємців у тітки не було, за весь цей час Миколаївська міська рада з позовом про визнання спадщини відумерлою до суду не зверталася, спадщину ніхто не прийняв, про свій намір успадкувати цю частку нерухомості ніхто не заявляв, жодних вимог про витребування даної частки або набуття на неї права власності також ніхто не пред`являв. Одразу після смерті тітки, якою вона опікувалася ще за її життя і була єдиною родичкою, вона переїхала жити у спірне домоволодіння та з 2006 року мешкає там постійно, утримує житло в належному стані , сплачує комунальні платежі. Оскільки позивачка більше 10 років добросовісно, правомірно, відкрито та безперервно володіє 1/10 часткою вказаного будинку, яка належала [PERSON] ,посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/10 частку вказаного житлового будинку . Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, просила про його задоволення з викладених підтсав.Зазначила, що у двоюрідної тітки вона була єдина родичка, яка підтримувала з нею стосунки, допомагала їй під час хвороби. ТЬітка померла майже рапотово , отже не встигла оформити заповіт, але у них і була домовленість, що будиночок залишиться [PERSON] , у спадок. З часу смерті [PERSON] , вона постійно проживає у будинку, зробила там ремонт, сплачує комунальні послуги. За цей період жодна особа не зверталася до неї і не заявляла про свої спадкові права. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надіслав на адресу суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , після її смерті заведено спадкову справу № 603/2006 в Першій миколаївській державній нотаріальній конторі за заявою [PERSON] як племінницею спадкодавиці від 28.07.2006 року. Зі спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] вбачається, що свідоцтво про право на спадщину на 1/10 частину вказаного житлвоого будинку , яка належала померлій на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного на ТБ "Нерухоммість-Миколаїв" 06.12.2001 року № 2\\11 та зареєстровано в КП ММБТІ 20.02.2002 року , нікому видано не було і ніхто зі спадкоємців з заявою про прийняття спадщини не звертався. Згідно Постанови державного нотаріуса від 21.05.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які б підтверджували родинні стосунки зі спадкодавцем. На час смерті [PERSON] , в будинку ніхто, крім неї, зареєстрований не був. Позивачка є донькою [PERSON] ,, яка була троюрідною сестрою [PERSON] Поховання померлої здійснювала позивачка. Як пояснили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які є подругами позивача, [PERSON] , та [PERSON] ,, які є безпосережднівми сусідами позивачки за адресою спірного будинку, [PERSON] вони занли як племінницю тітки [PERSON] ( [PERSON] ,), яка підтривувала з нею родинні стоунки, допомагала, відвідувала потсійно. З часу смерті останньої [PERSON] , вселилася в частину будинку, що належала померлій, зробила там ремонт та постійно безперервно та відкрито там проживає. Так, статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За умовами ч. 3 ст. 335 ЦК України безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц). Вищевказані норми права свідчать про те, що позивач у даній категорії справ, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності, заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивач постійно проживає у вказаній частині житловго будинку більше 10 років поспіль , несе тягар утримання цього майна, відтак, суд вважає, що позивач добросовісно та відкрито володіє з моменту смерті [PERSON] , з лютого 2006 року , тобто більше десяти років, 1/10 часткою житлового будинку з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] . При цьому суд враховує , що спірне майно на час розглчду справи та з часу заволодіння ним позивачкою ніким не успадковане, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved