Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання за нею права власності на Ѕ частини житлового будинку загальною площею 56,6 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що відповідно договору купівлі-продажу від 19.07.1984 р., який зареєстровано в реєстрі за № 52, Ѕ частини цього житлового будинку належить позивачці. Рішенням Маяківської сільської ради № 70 від 14.11.1996 р. позивачці також було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.06 га. на якій розташована Ѕ частини належного їй житлового будинку. 19.06.2019 р. на належну їй частину будинку було виготовлено технічний паспорт. З Звернувшись у липні місяці 2019 року до Біляївської державної нотаріальної контори, з метою відчуження належної їй Ѕ частини будинку на ім`я свого сина, позивач нібито отримала усну відмову нотаріуса у посвідченні договору дарування Ѕ частини будинку, яка була обумовлена тим, що у договорі купівлі-продажу від 19.07.1984 р. було зазначено цілий будинок, а у технічному паспорті за даною адресою вказана Ѕ частини вищевказаного будинку, отже існують розбіжності в об`єкті нерухомого майна. Наявна помилка в договорі купівлі-продажу від 19.07.1984 р. не дозволяє позивачці розпорядитись своїм майном, а саме подарувати його сину. Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження у даній справі (а.с. 23). Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.32). Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року до участі у справі залучено співвідповідача - [PERSON] (а.с. 34). Позивач у судове засідання не з`явилась, її представник у судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав викладених в ньому та наведених в судовому засіданні. Представник Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області у судове засідання не з`явився, та в матеріалах справи наявна від нього заява в якій просить справу розглянути в його відсутність, проти задоволення позову не заперечує (а.с. 27). [PERSON] у судове засідання не з`явилась, та в матеріалах справи наявна її заява, в якій просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, справжність підпису у заяві засвідчено секретарем виконкому Маяківської сільської ради (а.с. 37-39). Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.07.1984 р. [PERSON] придбала житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровано за № 52 в погосподарській книзі виконкому Маяківської сільської ради (а.с. 6). Рішенням Маяківської сільської ради № 70 від 14.11.1996 р. позивачці також було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.06 га. для обслуговування та будівництва житлового будинку, яка розташована у [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно довідки наданої виконкомом Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.06.2019 р. № 1136 [PERSON] належить Ѕ частини житлового будинку по [ADDRESS] про що зроблено відповідний запис № 3/0210 в погосподарській книзі, та інша Ѕ частина житлового будинку належить [PERSON] про, що зроблено запис № 3/0209 (а.с. 15). Згідно довідки Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 11.06.2019 р. № 1135 [PERSON] є власником Ѕ частини вищевказаного будинку, за вказаною адресою зареєстровано та проживають чотири громадянина (а.с. 16). На замовлення [PERSON] КП «Захарівським БТІ» Захарівської районної ради Одеської області було виготовлено технічний паспорт на належну їй Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями, відповідно до якого за адресою: [ADDRESS] - розташовані: житловий будинок загальною площею 56.6 кв. м., житловою площею - 37,5 кв. м. та господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею - 38,6 кв. м., підвалу - 15.2 кв.м., коморою -17,9 кв.м., цистерни та огорожі, також керівником КП «Захарівське БТІ» повідомлено про проведену реконструкцію житлового будинку, що полягала у збільшенні житлової площі будинку на 10.5 кв. м., шляхом побудови у 1991 р.: підвалу, комори та цистерні, які не зазначені в договорі купівлі-продажу від 19.06.1984 р. (а.с. 8-14). Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З правової позиції Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 п. 37 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено: по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Вказана стаття розміщена у главі 29, розділу І книги третьої ЦК України «Захист права власності», тобто стосується випадків, коли існуюче та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою. Таким чином, відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Із цим кореспондується ст.11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення претендування на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом під час розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів. Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Суд, вирішуючи питання про те, чи підлягає право власності захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, враховує, що відповідно до ст. 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, так при застосуванні норми ст. 392 ЦК України повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові № 6-318цс15 від 24 червня 2015 року, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16. Стаття 392 Цивільного кодексу України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц). Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оскарження або невизнання існуючого права. Тобто у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Підстави для набуття право власності [PERSON] на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку підтверджується наданими нею належними та допустимими доказами, наведеними вище. Факт визнання позову відповідачами по справі, виключає наявність спору або сумнівів щодо права власності [PERSON] на належну їй частину будинку. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Від так, зазначення у позовній заяві представника позивача про усну відмову держаного нотаріуса у посвідченні договору дарування на належну [PERSON] Ѕ частини житлового будинку, через наявність розбіжностей у документації на будинок, не є належним і допустимим доказом наявності спору або невизнання існуючого права власності позивача з боку третіх осіб, як це вимагає положення ст. 392 ЦК України. Згідно із ст. 55 Конституції України, права людини і громадянина захищаються судом. Гарантованим Конституцією України правом громадян - є право на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб, відповідно до їх функціональних обов`язків. Нотаріуси, як основна складова ланка в системі органів, на які покладено обов`язок посвідчувати права, зобов`язані сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав, захисті законних інтересів, а також роз`яснювати способи їх захисту, з урахуванням вимог чинного законодавства. Належне виконання обов`язків нотаріуса полягає в неухильному дотриманні вимог чинного законодавства, чіткому виконанні всіх процедур, які прописані в нормативно-правових актах. Нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, передбачені статтею 34 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої, посвідчують зокрема, правочини. Згідно до ст. 54 Закону України "Про нотаріат", нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. При цьому, нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідченої ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Обставини, за яких виникає необхідність у винесенні нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, пов`язані з бажанням особи вчинити нотаріальну дію на час звернення такої особи. Тобто, особа націлена на закріплення свого права нотаріально посвідченим документом, але для цього існують певні перешкоди. Порядок відмови у вчиненні нотаріальної дії, регламентується статтею 49 Закону України «Про нотаріат». Ця ж стаття містить вичерпний перелік підстав, за наявності яких нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії. Відмова у вчиненні нотаріальної дії на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оформлюється постановою. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, вчинення такої дії суперечить законодавству України. До змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії також встановлені певні вимоги (глава 13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5), зокрема, у постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Позивачем не надано письмової відмови нотаріусом у вчинені нотаріальної дії. Також не надано доказів звернення до нотаріусу з метою надання саме письмової відмови, яку нотаріус зобов`язаний надати особі на її вимогу. Також слід зазначити, що відповідно до Розділу ІІІ п. 3.1 наказу Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 304 від 13.06.2012 р. «Про затвердження Змін до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» на який також посилається позивачка - прийняття в експлуатацію об`єктів (крім закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Однак, позивачем не надано доказів звернення до відповідного органу з метою реєстрації за ним права власності та ні надано доказів чи було йому відмовлено в такий реєстрації. Таким чином суд дійшов висновку, що визнання права власності за позивачем за ст. 392 ЦК України в той час коли існує досудовий порядок набуття права власності не можливе, оскільки підставою застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового шляху для відновлення порушеного права На даний час не встановлено порушень прав позивача, які б підлягали захисту, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed