Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась з вищезазначеним позовом до [PERSON], третя особа с/т «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області про визнання права власності, який в ході судового розгляду було уточнено, згідно уточнених вимог просила суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 09.05.1998 року по 24.02.2008 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON], визнати за [PERSON], право спільної сумісної власності на земельну ділянку [NUMBER], площею 0,0793 га, в садовому товаристві «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради, Дніпропетровського району. Дніпропетровської області, виділити [PERSON], в натурі 1/2 частку земельної ділянки № [NUMBER], площею 0,0793 га, в садовому товаристві «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Уточнені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивач разом із відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, в результаті яких 03.11.1989 року у них народилась донька [PERSON], в свідоцтві про народження якої батьком записаний відповідач. Фактично з 09.05.1998 року позивач разом із відповідачем спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в квартирі її сестри - [PERSON], за адресою: [ADDRESS], тобто, вони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Рішенням Бабушкінського районного сулу м.Дніпропетровська Дніпропетровської області від 10.05.2007 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON], тобто, відповідача у цій справі, про виселення його з квартири [ADDRESS], на вказане рішення суду відповідачем подавалися спочатку апеляційна, а згодом - касаційна скарги. В яких останній вказував, що дійсно з 09.05.1998 року спільно разом з позивачем проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS]. 22.11.2007 року на підставі договору купівлі-продажу у [PERSON] позивачем та відповідачем було придбано земельну ділянку № [NUMBER], площею 0.0793 га, в садовому товаристві «Рассвет», розташованого на території Сурсько-Литовської сільської ради, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, який було зареєстровано на ім'я відповідача, грошові кошти за придбання вказаної земельної ділянки сплачувала саме позивач, що підтверджується письмовими розписками та свідченнями продавця - [PERSON] Тому позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та поділ спірної земельної ділянки. В судовому засіданні позивач та її представник, позовні вимоги підтримали, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, застосувавши позовну давність. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З наведеного суд робить висновок, що про порушення свого права позивач дізналась ще в 2010 році. Оскільки з даним позовом позивач звернулась до суду в квітні 2013 року, остання пропустила строк позовної давності, який не просила суд поновити, що є підставою для відмови їй в задоволенні її вимог про визнання права власності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 30.05.2013 року позивач зазначає, що у неї з відповідачем була усна домовленість про те, щоб оформити земельну ділянку на їх спільну доньку. Позивач стверджує, що їй було відомо про факт купівлі-продажу земельної ділянки, і про те, що 22.11.2007 року відповідач, нібито в порушення їх домовленості оформив земельну ділянку на себе. За таких обставин, строк позовної давності сплинув 22.11.2010 року. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача на користь позивача відшкодовуванню не підлягають. З врахуванням наведеного,

Outcome: dismissed