Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним, вказуючи, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яку позивач прийняла, вчасно подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак, після звернення до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу надано інформацію нотаріуса про те, що на вказане майно вже набуте право власності відповідачем [PERSON] , яка є сестрою позивача, згідно із договором довічного утримання ВМВ № 048199 від 28.11.2008, що посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований за № 8021. Позивач вважає, що відповідачем порушено його право на спадщину. Оспорюваний договір є недійсним з підстав, що у тексті спірного договору зазначено, що набувач - [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Проте, зазначена квартира була відчужена [PERSON] - [PERSON] за договором купівлі - продажу квартири від 31 серпня 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського округу Ливицькою О.В., реєстровий № 3285. Таким чином, у зв`язку із втратою [PERSON] права користуватися зазначеною квартирою після її відчуження, у спірному договорі невірно зазначено місце проживання набувача [PERSON] . Крім того, зазначила, що її батько уклав договір під впливом обману, у вкрай хворобливому стані, та він не міг усвідомлювати значення своїх дій. Відповідач у встановлений законом строк відзиву до суду не подала, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.06.2020 року провадження по справі відкрито, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю Бойко І.К. підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. Також, просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер батько сторін по справі - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . За життя [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 05.05.2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Шабівської сільської ради №7/2005 від 28.01.2005 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 26.05.2009 року, у строк, передбачений діючим законодавством. [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, внаслідок чого була заведена спадкова справа №214/2009 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . З договору довічного утримання від 28.11.2008 року, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В. та зареєстрований в реєстрі за №8021 вбачається, що [PERSON] (батько відповідача) відчужувач передав у власність набувачу [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS] , а набувач зобов`язався довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечуючи його харчуванням, медикаментами, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зберігати в його безкоштовному довічному користуванні весь вищевказаний житловий будинок. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 12.01.2009 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] на підставі оспорюваного договору довічного утримання. Крім того, при дослідженні матеріалів справи, а саме з копії постанови Одеського апеляційного суду від 28.11.2019 року, яка була надана відповідачем у судовому засіданні, суду стало відомо, що Білгород-Дністровський міськрайонним судом Одеської області в 2018 року розглядалась цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. Предметом спору був договір довічного утримання від 28.11.2008 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] . За результатами розгляду цивільної справи 14.11.2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було ухвалено рішення, яким узадоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним відмовлено, оскільки позивач не довела наявності підстав для визнання правочину недійсним, не довела обставин, на які вона посилалась у заявлених позовних вимогах. Постановою Одеського апеляційного суду від 28.11.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року залишено без змін. Колегія суддів Одеського апеляційного суду у своєму рішенні зазначила, що розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має. Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін. Стаття 255 ЦПК України передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як на підставу для визнання вказаного договору довічного утримання недійсним позивач посилається на те, що він вчинений під впливом обману, особою у віці 88 років, у вкрай хворобливому стані, такому, що не міг усвідомлювати значення своїх дій. Суд з приводу зазначеного приходить до наступних висновків. Згідно із статтею 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При укладенні оспорюваного договору довічного утримання вимоги ст.ст.744-746,749-751 ЦК України було дотримано. За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину. Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивачем не надано належних доказів того, що у момент укладення оспорюваного договору довічного утримання [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Наявні в матеріалах справи письмові доказі: виписаний епікриз підтверджує лише факт знаходження [PERSON] з 03.12.2008 року по 11.12.2008 року на стаціонарному лікуванні в ЦРЛ не є належним доказом підтвердження неспроможності [PERSON] під час укладення договору довічного утримання усвідомлювати значення своїх дій. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Відповідно до ч. 4,5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін. Будь-яких належних та допустимих доказів укладення оспорюваного договору [PERSON] під впливом обману, позивачем до суду надано не було. Вказані висновки є лише припущенням позивача, які спростовуються змістом самого договору, відповідно до п. 11 якого сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості; договір не є фіктивним чи удаваним правчином, не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені у ньому. Проаналізувавши сукупність доказів, суд дійшов до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів наявності підстав для визнання правочину недійсним, не довів обставин, на які він посилається у заявлених позовних вимогах. Щодо заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , то згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з матеріалів справи, порушених правовідносин, а також те, що мається рішення, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили, суд вважає позовні вимоги позивача є недоведеними та, такими, що не підлягають задоволенню, а тому немає підстав для застосування строків позовної давності.

Outcome: dismissed