Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у позовній заяві зазначив, що позивач є власником земельної ділянки площзею 0,15 га, на якій здійснив забудову - побудував житловий будинок, який своїм фасадом розвернутий до вказаної у паспорті забудови, проектної дороги шириною 6 м. та відповідним чином улаштував огорожу та ворота у свій двір. Через зазначену дорогу знаходиться земельна ділянка відповідача [PERSON] У жовтні 2005 року позивач звертався в Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель, за наслідками якого було складено акт№35, в якому зазначено, що позивач користується дорогою до житлового будинку, згідно плану забудови та державного акту. У жовтні 2008 року відповідач у особі представника [PERSON] звернувсяв суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні своєю земельною ділянкою, за яким було відмовлено у позові. Рішенням апеляційного суду було встановлено, що дозвіл [PERSON] на виконання будівельних робіт видавався на основі Генплану забудову від 1973 року, та згідно з ним між земельними ділянками сторін є дорога, яка також позначена у Державному акті на право власності на землю [PERSON] Цим рішенням також встановлено, що право [PERSON] не підлягає захисту, оскільки останній його не набув. Восени 2011 року відповідач влаштував вздовж забору та перед самими воротами позивача огорожу, а також загородив собі частину під"їзної дороги до земельної ділянки позивача власними воротами та огорожею таким чином, що позивач не в змозі заїхати автомобілем у свій двір чи зайти пішки до нього цивилізованим способом через ворота. 14 жовтня 2012 року представником позивача на місці знаходження земельної ділянки та будинку позивача виявлено влаштовану перед воротами позивача огорожу з воротами. 18 грудня 2012 року [PERSON] звернувся до відповідача з листом, у якому пропонував добровільно усунути перешкоди в користуванні позивачем будинком та прилеглою до нього дорогою, зоокрема демонтувавши (знісши) улаштовану в місці проходження дороги між земельними ділянками сторін огорожу та ворота, таким чином, щоб не створювати перешкоди позивачу. З метою захисту свого права та вирішення даного спору позивач звернувся 18.12.2012 року до Водицької сільської ради та її виконавчого комітету, а також до Міськрайонного управління держкомзему в місті Рахів та Рахівському районі щодо вирішення спору та земель загального користування. Рішенням комісії Водицької сільської ради №1 від 03.04.2013 року рекомендовано позивачу та відповідачу провести інвентаризацію земельних ділянок геодезичними приладами та провести таку, у разі необхідності щодо суміжних земельних ділянок, що межують з ділянками позивача та відповідача Позивач не погоджується з таким рішенням, оскільки воно не призвело до вирішення спору, у звязку з чим, також, 03.09.2013 року дружина позивача [PERSON] за дорученням позивача звернулася до Рухівської РДА, де отримала відповідь, що згідно державного акту позивача земельна ділянка з двох сторін обмежена двома дорогами по різні боки та на момент надання відповіді позивачем проводиться відновлення меж земельної ділянки та місцевості й зазначено, що земельна ділянка позивача повністю відповідає державному акту та збільшення площі її території не виявлено. Право власності позивача на житловий будинок, в доступі якого відповідачем створені перешкоди, підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Даний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, яка належить позивачу на праві приватної власності. Згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, по межі В-Г земельна ділянка позивача межує із землями загального користування, що, на думку позивача, і є саме тією дорогою, яку собі відгородив відповідач. У звязку із наведеним підлягає визнанню не чинним та скасуванню державний акт IV-ЗК №034356, виданий відповідачу 15.10.2002 року, як такий, що не відповідає Генеральному плану розбудови села Водиця 1973 року. Крім того, вказаний Державний акт суперечить Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), відповідно до якої всі записи мають бути зроблені чітко і акуратно, помарки і виправлення не допускаються. Вказаний державний акт виданий на імя відповідача всупереч п.1.10 цієї ж інструкції та підпункту «б» частини 2 ст.193 ЗК України 2001 року, оскільки при його виготовленні не погоджувалася «суміжна» межа з позивачем. З 2005 року вже існував спір між сторонами щодо користування дорогою. Своїми протиправними діяннями відповідачем позивачу заподіяно моральну шкоду, оскільки щодо нього мала місце протиправна поведінка, внаслідок якої позивач змушений був захищати свої права в суді, нести витрати повязані з цим, хвилювати через те, що будь-який автомобіль не зможе підїхати до його будинку та зазнавати незручностей з цим. З огляду на глибину та тривалість таких страждань, зважаючи на обстановку на тлі якої допущені порушення відповідачем, з огляду на вимоги справедливості та розумності позивач оцінює моральну шкоду заподіяну йому відповідачем у розмірі 15000 гривень. Крім того, у звязку з необхідністю захисту своїх прав позивач сплатив 15200 гривень за правову допомогу. Також позивач вже значний час зазнає майнових втрат внаслідок порушення його права, і, одночасно, змушений нести значні затрати по захисту своїх прав у суді. У звязку з наведеним позивач просить визнати його право користуватися дорогою (проїздом), що прилягає до належної йому земельної ділянки зі сторони позначеної в Державному акті літерами Б-А шириною 5 м., зокрема але не виключно для проїзду вантажним автомобілем; усунути перешкоди в користуванні позивачем своїм житловим будинком та земельною ділянкою, розташованими за адресою: с. Водиця, вул. Івана Франка, 17, Рахівського району, Закарпатської області, зокрема, але не виключно шляхом демонтажу улаштованих відповідачем: (а) огорожі вздовж межі, позначеної літерами Б-А в державному акті ІI-ЗК №007925 від 22.09.1997 року та (б) воріт, на дорозі, що веде до вказаної земельної ділянки та будинку позивача. Зобовязати відповідача не чинити позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою та будинком за адресою: с. Водиця, вул. Івана Франка, 17, Рахівського району, зокрема, заборонивши йому вчиняти будь-які дії, які б порушували або обмежували право приватної власності позивача на вказану земельну ділянку та житловий будинок. Державний акт про право приватної власності на землю IV_ЗК №034356 від 15.10.2002 року, виданий відповідачу, визнати не чинним, скасувавши його. Стягнути з відповідача на користь позивача 15000 гривень моральної шкоди, вирішити питання судових витрат, визначивши до відшкодування позивачу 1067,60 гривень по сплаті судового збору та 15200 гривень по наданню правової допомоги. 13 лютого 2014 року [PERSON] за дорученням [PERSON] подав суду заяву, відповідно до якої він доповнив предмет на підставу позовних вимог вимогою щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, згідно Державного акту ІІ-ЗК №007925 від 22.09.1997 року. Зазначає, що відповідач [PERSON] не визнає його права на зазначену земельну ділянку, а тому, оскільки суміжний землекористувач [PERSON] погодив [PERSON] спільну межу, що свідчить про відсутність між ними межового спору, а в Державному акті була допущена описка, яка врахована при виготовленні технічної документації землеустрою та реєстрації речових прав на земельну ділянку [PERSON], отже зазначене спростовує всі сумніви щодо прав позивача на вказану землю. [PERSON] 06 березня 2014 року за дорученням [PERSON] подав суду змінену позовну заяву, в якій зазначив, що у 2013 році [PERSON] виготовлена технічна документація землеустрою щодо своєї земельної ділянки та проведено кадастрову зйомку місцевості, в результаті чого здійснено опис меж земельної ділянки [PERSON] та її привязку на місцевості відповідно до геодезичних координат та згідно наведених документів суміжний землекористувач [PERSON] погодив [PERSON] спільну межу, що свідчить про відсутність між ними межового спору, а помилка, що була допущена в Державному акті [PERSON] щодо межі (Б-В) за державним актом, яка позначена літерами (Г-Д) в технічній документації, є по суті фактичною опискою, яка врахована при виготовленні технічної документації землеустрою та реєстрації речових прав на земельну ділянку [PERSON] Тому, просить визнати право власності позивача на належну йому земельну ділянку, згідно Державного акту ІІ-ЗК №007925 від 22.09.1997 року - в конфігурації та в межах, які визначені Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення меж земельної ділянки з кадастровим номером 21236820000:07:001:0019 в натурі (на місцевості), виготовленою Рахівським районним відділом Закарпатської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» Державного земельного агентства України речові права на яку зареєстровані 11.09.2013 року Реєстраційною службою Рахівського РУЮ під реєстраційним номером 153974621236 запис про право власності номер 2443799 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер 5760028 від 11.09.2013 року. Також просить про ті ж позовні вимоги, що були ним предявлені у первісній позовній заяві. [PERSON] як представник за дорученням [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON], у якій зазначив, що він не погоджується із позовною заявою [PERSON], оскільки до матеріалів позовної заяви позивач [PERSON] додав копію Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ ЗК №007925, виданий 22.09.1997 року, згідно якого, на підставі рішення виконавчого комітету Водицької сільської ради №70 від 19.02.1997 року, йому передається у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га в межах згідно з планом. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки та опису меж даного державного акту суміжними землекористувачами являються: від А до Б дорога, від Б до В сусідній землекористувач [PERSON], від В до Г дорога, від Г до Д сусідній землекористувач [PERSON] від Д до А гр-н [PERSON] Вважає, що Державний акт, виданий на імя [PERSON] являється неналежним та недопустимим доказом по справі, оскільки містить у собі відомості, які не відповідають дійсним обставинам справи у звязку із чим даний документ підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Так, згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки та опису меж даного Державного акту одним із суміжних землекористувачів із західної сторони земельної ділянки являється [PERSON] межа від Б до В (довжина 73,2). Разом з тим, з технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яку додав позивач, вбачається, що із західної сторони земельної ділянки суміжним землекористувачем являється гр.. [PERSON] межа від Г до А. (довжина 70,39). З метою усунення суперечностей та виявлення дійсних обставин справи, представником позивача отримано копію Державного акту на право власності на землю, виданого на імя [PERSON], з якого вбачається, що суміжним землекористувачем, згідно опису меж від В до Г земельної ділянки №2, являється [PERSON] батько [PERSON], а не [PERSON], як зазначено у Державному акті на право власності на землю [PERSON]. Таким чином у зазначеному державному акті внесені неправдиві відомості, які фактично не відповідають дійсним обставинам справи, а тому даний правовстановлюючий документ виданий позивачу з порушенням вимог п.1.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів і на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на правах оренди), оскільки при його виготовленні та видачі не погоджувалися зовнішні межі із дійсним суміжним землекористувачем [PERSON]. Зазначає, що відповідно до ст..22 ЗК України в редакції 1991 року, право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, до встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі ( на місцевості і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Таким чином, із урахуванням всіх обставин справи їх обґрунтувань піддається сумніву взагалі факт встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі, власником якої являється [PERSON] і законності одержання ним документа, що посвідчує його право на зазначену присадибну земельну ділянку. На його думку, у будь-якому разі під час виготовлення технічної документації [PERSON] інженером-землевпорядником було б виявлено, що суміжним землекористувачем із західної сторони земельної ділянки, яка відводилася [PERSON], являється саме гр.[PERSON], а не [PERSON], як зазначено у Державному акті на право власності на землю, а у Державний акт, як наслідок, не були б внесені неправдиві відомості. Однак, органом місцевого самоврядування, посадовою особою було підписано технічну документацію та погоджено зовнішні межі земельних ділянок, було прийнято відповідне рішення за №70 від 19.02.1997 року, згідно якого [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку на підставі документів, які не відповідали дійсним обставинам справи. У звязку з наведеним просить рішення виконкому Водицької сільської ради Рахівського району Закарпатської області №70 від 19.02.1997 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га урочище «Млаки» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Водицької сільської ради визнати нечинним та скасувати, а також визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ ЗК №007925, виданий 22.09.1997 року [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15 га, відведену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Водицької сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області. Крім того, зазначає, що позивач [PERSON] своїми діями, у тому числі шляхом безпідставного звернення до [PERSON] із позовом через суд спричинив останньому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнав, змушений витрачати значний час на захист порушених права у суді, у тому числі від предявлених до нього цивільно-правових претензій, які [PERSON] вважає безпідставними та надуманими. Зважаючи на тривалість земельного спору, розмір моральної шкоди [PERSON] визначив у 15000 гривень. Також позивач просить поновити строк для звернення до суду із позовом про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним Державного акту на право власності на землю, оскільки про порушення свого права та інтересу [PERSON] стало відомо після отримання ним позовної заяви [PERSON] від 13.11.2013 року із додатками та з час отримання Державного акту на право приватної власності на землю гр.[PERSON]. Крім того просить стягнути із [PERSON] судові витрати, які складаються із 393,60 грн. судового збору та 1500 гривень платних правових послуг. Ухвалою Рахівського районного суду від 25 лютого 2014 року, у звязку із взаємоповязаністю зустрічного позову із первинним позовом гр-на [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди та доцільністю їх спільного розгляду дані позови були обєднані в одне провадження В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстави та мотивів, наведених у позовній заяві та послідуючих доповненнях та поясненнях до неї, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також уточнив суму судових витрат, яку просить стягнути з [PERSON] 1067,60 гривень понесених на оплату судового збору та 178017,99 гривень витрат за надання юридичної допомоги. Просить відмовити у зустрічному позові, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, пояснили, що жодними правовими доказами не доведено позовних вимог [PERSON], дороги між їхніми ділянками не було і не існує на даний час, [PERSON] користується виключно своєю ділянкою і огорожу встановив у межах її розміру, ділянка набута ним у законний спосіб, а тому позовні вимоги [PERSON] вважають надуманими, нічим не підтвердженими, необґрунтованими, у задоволенні яких просять відмовити. Натомість, в ході розгляду даної справи ними було виявлено, що Державний акт [PERSON] не відповідає нормам Закону, оскільки у ньому не вірно зазначено суміжного землекористувача, а отже він виданий з порушенням вимог Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів, а тому просять визнати його недійсним.. Рішення органу місцевого самоврядування виконавчого комітету Водицької сільської ради №70 від 19.02.1997 року, відповідно до якого було погоджено зовнішні межі земельних ділянок та передано у приватну власність земельну ділянку, також вважають нечинним та просять скасувати, оскільки таке було видане на підставі документації, що не відповідає дійсності. А у звязку з тим, що [PERSON] протягом тривалого часу змушений захищати свої права, внаслідок безпідставного звернення до суду [PERSON] із зазначеним вище позовом, [PERSON] зазнає моральної шкоди, зважаючи на тривалість судового розгляду даного земельного спору просять стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 15000 гривень. Строк позовної давності для звернення [PERSON] до суду просять поновити, оскільки про порушення свого цивільного права останній довідався лише після предявлення [PERSON] позову до суду, а отже, на їх думку, такий був пропущений з поважних причин. Представник виконкому Водицької сільської ради в судове засідання не зявився, у заявах, наданих суду, сільський голова просив справу розглянути без участі їхнього представника та задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком по вул.Івана Франка, №17 ур. «Млаки» та визначення права за позивачем користуватися дорогою (проїздом) до належної йому, згідно Державного акту на право приватної власності на землю, шляхом демонтажу влаштованих воріт на дорозі, що веде до вказаного будинку та земельної ділянки. У попередніх судових засіданнях сільський голова [PERSON] також підтримував позов [PERSON] Представник Управління Держземагенства у Рахівському районі в судове засідання не зявився, начальник Управління [PERSON] у заяві від 05.05.2015 року просив справу розглядати без участі представника Управління, позов [PERSON] не підтримують. У листі від 08.12.2014 року було викладено мотиви, з яких Управління Держземагенства не підтримувало позов [PERSON], зокрема вказувалося на те, що право власності [PERSON] набув за цивільно-правовою угодою, яка не є недійсною чи нікчемною, зазначають, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених ЗК України та іншими законами, право власності [PERSON] на земельну ділянку вже підтверджено належними документами, отже земельна ділянка вже являється у його власності і вона не являється предметом спору, а щодо усунення перешкод [PERSON] у користування земельною ділянкою та житловим будинком, то на підтвердження таких не надано жодного доказу. Не зясованим для них являється і той факт, чи передбачена дорога між ділянками сторін. Представник реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції в судове засідання не зявився, начальник реєстраційної служби [PERSON] просив справу розглянути без участі їхнього представника, заперечень по даній справі не мають, позов просять розглянути у відповідності до чинного законодавства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працював землевпорядником у Водицькій сільській раді та ним готувалася документація по передачі земельної ділянки у власність [PERSON] У державному акті ним було вказано дорогу загального користування між земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON], оскільки така була передбачена Генеральним планом с.Водиця. Дійсно він записав суміжного користувача [PERSON] замість [PERSON], однак чому так зробив пояснень не має. Свідок [PERSON] пояснив, що він був депутатом Водицької сільської ради та членом комісії, яка розглядала земельний спір між [PERSON] та [PERSON] Під час обстеження ними було виявлено, що [PERSON] пересунув межі своєї ділянки, що й спричинило даний спір. Дороги загального користування між ділянками сторін по справі не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що між ділянками [PERSON] та [PERSON] має бути підїзд до їх будинків, а тому вважає, що там повинна бути дорога. Допитаний у порядку ст.184 ЦПК України свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дорога між його земельною ділянкою та ділякою [PERSON] була завжди і [PERSON] незаконно встановив огорожу на ділянці, де проходила дорога, внаслідок чого йому створено перешкоди у доступі та вільному використанні ним земельною ділянкою та житловий будинком, що йому належать. Допитана у порядку ст.184 ЦПК України свідок [PERSON] пояснила, що вона явлється матір"ю [PERSON] і може ствердити, що [PERSON] ніколи не змінював конфігурацію земельної ділянки, що йому належить та яка є предметом позову. Дороги між ділянками [PERSON] та [PERSON] фактично ніколи не було та у такій немає потреби, оскільки навіть якщо б її там влаштувати, то вона дальше їхніх ділянок проходити не буде, оскільки вона впреться у земельну ділянку, тобто буде тупіковою. [PERSON] має доступ до своєї ділянки. Заслухавши сторін свідків, вивчивши матеріали справ та дослідивши надані суду докази, суд приходить до наступного виноску. У відповідності до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст..60 ЦПК України). За правилами [PERSON] 23 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Глава 27 Цивільного кодексу України регулює право власності на землю, відповідно до якої право власності на землю гарантується\~Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Стаття 116 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до рішення про приватизацію присадибних земельних ділянок громадянам села Водиця та села Плаюц №70 від 19.02.1997 року виконкомом Водицької сільської ради було передано земельні ділянки, надані для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування будинків та господарських будівель, у тому числі [PERSON] 0,15 га в урочищі «Млаки» у селі Водиця, Рахівського району, Закарпатської області. Згідно Державного акту серії ІІ-ЗК №007925 від 22.09.1997 року [PERSON], на підставі рішення виконкому №70 Водицької сільської ради від 19.02.1997 року являється власником земельної ділянки площею 0,15 га на території Водицької сільської ради, яка передана йому для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за №62. Згідно плану зазначена земельна ділянка має довжину: від точки А до Б - 23,1 м., від Б до В - 73,2 м., від В до Г - 18,2 м. та від Г до А - 76,2 м. Зазначена земельна ділянка межує з ділянками громадян [PERSON], [PERSON] Також, згідно зазначеного у Державному акті плану зовнішніх меж земельних ділянок земельна ділянка [PERSON] межує із дорогою, що позначена між точками А і Б, а також В і Г. У проекті забудови земельної ділянки, що був погоджений головним архітектором Рахівського району [PERSON], також з двох сторін земельної ділянки [PERSON] зазначено дорогу, з однієї ґрунтову (до центру села), з іншої проектна дорога шириною 6 метрів. Згідно державного акту серії IV-ЗК №034356 від 15 жовтня 2002 року [PERSON], на підставі Договору купівлі-продажу №768, являється власником земельної ділянки площею 0,15 га на території Водицької сільської ради, яку було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель. Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №416. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки довжина ділянки від точки А до Б - 24 м., від Б до В - 54,2 м., від В до Г - 32 м., від Г. до Д - 13,7 м. та від Д до А - 48,3 м. Дана земельна ділянка межує у точках А-Б із землями [PERSON], у точках Б-В [PERSON], В-Г [PERSON], Г-Д [PERSON], [PERSON], Е-А загальне користування. Таким чином, у вказаному державному акті дороги загального користування між ділянками [PERSON] та [PERSON] не зазначено. Судом встановлено, що [PERSON] набув права власності на зазначену земельну ділянку, як уже зазначалося, на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 20.10.2002 року. До укладання цього договору власником землі був [PERSON], на підставі рішення Водицької сільської ради від 24.04.1997 року, відповідно до якого йому було дореєстровано земельну ділянку у постійне користування, яку він використовував для обслуговування будинку, зокрема площа в наявності 1,11, доділ 0,04, таким чином його земельна ділянка становила 0,15 га. В судовому засіданні було оглянуто державний акт серії ІІ ЗК №007928, що був виданий 09 вересня 1997 року на імя [PERSON], з якого також не вбачалося дороги загального користування між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON], тобто у плані зовнішніх меж земельної ділянки у точках АЖ значиться земельна ділянка [PERSON] Рішенням №1 комісії, яка була створена для обстеження спірних земельних ділянок громадян [PERSON] та [PERSON], було запропоновано сторонам провести інвентаризацію власних земельних ділянок геодезичними приладами, що дасть змогу встановити межі в натурі, а також причину виникнення конфлікту між сторонами. В ході обстеження було встановлено, що обидві сторони мають Державні акти, що підтверджують їх право на земельну ділянку. На період видачі державних актів жодна технічна документація не виготовлялася, і тому відсутні акти опису меж, акти встановлення та погодження зовнішніх меж земельних ділянок та передача межових знаків. Згідно Генерального плану забудови, який розроблений в 1973 році, дорога була передбачена, але при розподілі земельних ділянок урочища «Млаки» не було розроблено та погоджено детальний план забудови земельних ділянок (на даний час такий план у Водицькій сільській раді відсутній). Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року передбачає, що планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації. Статтею 19 зазначеного Закону встановлено поняття детального плану, де зокрема зазначено, що детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції. На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невідємною частиною детального плану території. Детальний план території визначає, у тому числі принципи планувально-просторової організації забудови, червоні лінії та лінії регулювання забудови, функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; систему інженерних мереж; порядок організації транспортного і пішохідного руху, тощо. Детальний план території у межах населеного пункту розглядається і затверджується виконавчим органом сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання, а за відсутності затвердженого в установленому цим Законом порядку плану зонування території - відповідною сільською, селищною, міською радою. Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проекти забудови територій, розподілу територій, містобудівні обґрунтування з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок, будівельні паспорти, документи на введення об'єктів в експлуатацію та їх сертифікацію, розроблені та/або оформлені до набрання чинності цим Законом, можуть бути затверджені та використані після набрання чинності цим Законом. Положення затверджених відповідно до цього пункту проектів забудови територій, розподілу територій, містобудівних обґрунтувань з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки враховуються під час розроблення, внесення змін та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні. Відсутність детального плану забудови території кварталу ур.Млаки с.Водиця Рахівського району підтверджується листом відділу містобудування та архітектури Рахівської районної державної адміністрації, відповідно до якого такий план не розроблявся, а існує лише генеральний план забудови с.Водиця, розроблений в 1973 році. У матеріалах справи наявна копія кадастрового плану та креслення перенесення меж земельних ділянок в натуру, відповідно до якого дороги загального користування між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] немає. Згідно повідомлення виконкому Водицької сільської ради №266 від 03.12.2014 року, Водицькою сільською радою рішення про виділення дороги в урочищі «Млаки» по вул.Івана Франка, не приймалося. З повідомлення Водицької сільської ради №55 від 04.03.2016 року вбачається. що вулиця Івана Франка була побудована господарським методом, без залучення підрядника, тому дозвіл на будівництво вулиці та акт вводу відсутній. З листа Управління містобудування та архітектури №228/01-11 від 03.07.2015 року слідує, що Генеральний план села Водиця Рахівського району розроблявся та був затверджений у 1973 році, а рішенням ради від 01.03.2013 року він визнаний існуючим і придатним для подальшого користування. Детальний план території кварталу забудови урочища «Млаки» с.Водиця не розроблявся. Будівельний паспорт у 1999 році видавався на підставі затвердженого Генерального плану населеного пункту, рішення Водицької сільської ради від 09.04.1999 року, державного акту на право приватної власності на землю. Генеральним планом забудови населеного пункту с.Водиця передбачені вулиці, проїзди, тощо. У генеральному плані обовязково вказуються профілі вулиць, її покриття, указані червоні лінії, лінії забудови. Вулиці розташовуються відповідно до затвердженого генерального плану. Влаштування доріг відноситься до лінійних обєктів будівництва, тому на них розповсюджуються вимоги як до звичайних обєктів будівництва: дозвіл на виконання будівельних робіт та обовязкове прийняття в експлуатацію. Також, на запит представника позивача [PERSON] начальник управління містобудування та архітектури Закарпатської ОДА повідомив, що влаштування доріг відноситься до лінійних обєктів будівництва, тому на них розповсюджуються вимоги як до звичайних обєктів будівництва: дозвіл на виконання будівельних робіт та обовязкове прийняття в експлуатацію. Для здачі обєкта в експлуатацію необхідно отримати дозвіл на виконання будівельних робіт, який видається на підставі рішення сільської ради, проектної документації, експертизи. У разі відсутності наведених документів та проведення будь-яких будівельних робіт, такий обєкт в експлуатацію не здається. При відсутності дороги в генплані може розглядатись питання самовільного влаштування дороги. . Всі ці необхідні вимоги в судовому засіданні перевірено та встановлено, що [PERSON] до Водицької сільської ради не звертався із заявами про відкриття проїзної дороги. Зазначена у проекті забудови ґрунтова дорога не являється дорогою загального користування, та ні в якому разі не являється проектною дорогою, оскільки для наявності такої необхідні правові підстави це рішення місцевої сільської ради про відкриття проїзної дороги та погодження із суміжними землекористувачами. Про відкриття дороги загального користування до будинку [PERSON] рішення не приймалося. Як встановлено судом вказана вулиця побудована господарським методом без залучення підрядника, тому дозвіл на будівництво вулиці відсутній, як і акт вводу її в експлуатацію. При огляді земельних ділянок на місці судом не було встановлено наявності дороги на земельній ділянці [PERSON], а отже факт порушення права позивача на користування дорогою, яка б прилягала до належної йому земельної ділянки (що відображена у Державному акті) , з боку відповідача [PERSON] не доведено. Крім того, згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 19.10.2005 року №35, що був наданий суду позивачем [PERSON], слідує, що державним інспектором з контролю за використанням і охороною земель [PERSON] із залученням секретаря Водицької сільської ради [PERSON] у присутності [PERSON] та матері [PERSON] [PERSON], на виконання заяви [PERSON] по вирішенню земельного питання здійснила перевірку з питання дотримання вимог земельного законодавства гр.[PERSON], в ході якої перешкод у користуванні дорогою до будинку [PERSON] не виявлено. За змістом\~ст. 152 ЗК України \~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. З аналізу змісту вищенаведених норм вбачається, що право пред'явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою виникає за наявності умов: спірна земельна ділянка належить позивачу на праві приватної власності або на праві користування, відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем права власності земельною ділянкою. Тобто право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. З огляду на всі наведені вище обставини суд констатує, що право власності позивача [PERSON] на належну йому земельну ділянку по вулиці Івана Франка, 17, у селі Водиця, яка є предметом його позову, належним чином підтверджене Державним актом, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 62, його право ніким не оспорюється, сторонами визнається, а отже й позов у частині визнання за ним права власності на зазначене нерухоме майно є безпідставним, оскільки таке вже належним чином підтверджене правовстановлюючими документами, виданими на його імя. Позовна вимога про визнання права позивача [PERSON] користуватися дорогою (проїздом), що прилягає до належної йому, згідно державного акту серії ІІ-ЗК №007925 від 22.09.1997 року, земельної ділянки зі сторони позначеної в акті літерами Б-А шириною 5 метрів, зокрема але не виключно для проїзду вантажним автомобілем, до задоволення не підлягає, оскільки судом не встановлено жодних доказів наявності такої дороги між ділянками [PERSON] та [PERSON] Вимоги про усунення перешкод у користуванні [PERSON] своїм житловим будинком та земельною ділянкою, що розташовані за адресою с.Водиця, вул.Івана Франка, 17, Рахівського району, Закарпатської області, зокрема, але не виключно шляхом демонтажу улаштованих [PERSON] огорожі вздовж межі, позначеної літерами Б-А в державному акті ІІ-ЗК №007925 від 22.09.1997 року та воріт, на дорозі, що веде до вказаних земельної ділянки та будинку [PERSON], а також зобовязання [PERSON] не чинити позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою та будинком, зокрема, заборонивши йому вчиняти будь-які дії, які б порушували або обмежували право приватної власності [PERSON] на вказані житловий будинок і земельну ділянку до задоволення не підлягають, оскільки судом не було знайдено жодних порушень з боку [PERSON] Перешкод у користуванні нерухомим майном (житловим будинком та земельною ділянкою) [PERSON] по відношенню до [PERSON] не вчиняв та не вчиняє, та він, як власник земельної ділянки, має право встановлювати огорожу вздовж своєї ділянки, а отже суд в даному випадку не вправі зобовязувати його демонтовувати огорожу, яка встановлена у відповідності до всіх норм і правил. Також, суд в ході розгляду справи не встановив підстав, за яких Державний акт про право приватної власності на землю IV-ЗК №034356 від 15.10.2002 року можна б визнати нечинним, скасувавши його. Зазначений Державний акт був виданий [PERSON] у відповідності до чинного законодавства, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який був вчинений з дотриманням вимог до правочинів, передбачених ст.203 та ст.205 ЦК України, підстав для визнання недійсності правочину, передбачених ст.215 ЦК України судом не встановлено, за таких обставин суд констатує, що Державний акт був виданий на імя [PERSON] у відповідності до вимог встановлених Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43, яка діяла на момент видачі державного акту, що являється предметом позову, а тому вимога [PERSON] про визнання невинним та скасування зазначеного Державного акту до задоволення не підлягає. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб (частина першаст. 1167 Цивільного кодексу України). Під моральною шкодою розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 3 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.95, визначено,\~що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Чинне законодавство встановлює, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності,\~прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних\~життєвих\~зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 абзацу 2 вказаної вище постанови, зазначено, що відповідно до\~загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Поряд з цим, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обовязок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем. Судом не встановлено в ході розгляду справи будь яких даних, які б свідчили про заподіяння [PERSON] моральної шкоди, внаслідок якихось неправомірних дій [PERSON] Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди морального характеру, існування протиправної поведінки відповідача, причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою немайнового характеру, а також наявності самої моральної шкоди. Відсутність цих обовязкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, за таких обставин слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] в його користь моральної шкоди в сумі 15000 гривень. Дослідивши матеріали цивільної справи в частині зустрічного позову, суд приходить до висновку, що в його задоволення також слід відмовити в повному обсязі, а суду необхідно обовязково обґрунтувати свої доводи з цього приводу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] цивільно-правові відносини регулюються Цивільним кодексом України, а також прийнятими відповідно до нього підзаконними нормативно-правовими актами. Представник позивача [PERSON] за зустрічним позовом, [PERSON], в інтересах останнього звернувся до суду із позовом про скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування зазначеного позову, звертав увагу суду на те, що до матеріалів первісної позовної заяви [PERSON], додано копію Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 007925, виданого 22.09.1997 року на імя [PERSON], мешканця [INFO], згідно якого на підставі рішення виконавчого комітету Водицької сільської ради № 70 від 19.02.1997 року, йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,15 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Водицької сільської ради, землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки та опису меж даного Державного акту суміжними землекористувачами являються: від А до Б дорога, від Б до В сусідній землекористувач гр-н [PERSON], від В до Г дорога, від Г до Д сусідній землекористувач гр-ка [PERSON], від Д до А гр-н [PERSON] Аналізуючи даний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЗК № 007925, виданий 22.09.1997 року на імя [PERSON], позивач за зустрічним позовом [PERSON] в особі свого представника [PERSON] вважав його неналежним та недопустимим доказом по справі, оскільки, останній містить у собі відомості, які не відповідають дійсним обставинам справи. З цих обєктивних обставин просив даний правовстановлюючий документ визнати недійсним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано Держаний акт на право приватної власності на земельну ділянку. В обґрунтування наведеного зазначав, що згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки та опису меж даного Державного акту одним із суміжних землекористувачів із західної сторони земельної ділянки являється гр-н [PERSON] межа від Б до В (довжина 73,2 м). Разом з тим, позивачем за первинним позовом [PERSON] до матеріалів позовної заяви, як один із доказів, додано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно кадастрового плану земельної ділянки, що міститься в даній техдокументації, вбачається, що суміжним землекористувачем із західної сторони земельної ділянки являється гр-н [PERSON] межа від Г до А (довжина 70,39). З метою усунення суперечностей та вияснення дійсних обставин справи представником [PERSON] зі згоди фізичної особи було отримано копію Державного акту на право власності на землю, виданого 25.02.1997 року Водицькою сільською радою Рахівського району, Закарпатської області на імя [PERSON], з якого вбачається, що суміжним землекористувачем згідно опису меж від В до Г земельної ділянки № 2, розташованої на землях Водицької сільської ради Рахівського району, Закарпатської області, являється гр-н [PERSON] батько [PERSON], а не гр-н [PERSON], як зазначено у Державному акті на право власності на землю, виданому [PERSON]. Таким чином, даними документами, як зазначає позивач за зустрічним позовом, [PERSON], підтверджується той факт, що у Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 007925, виданий 22.09.1997 року на імя [PERSON], мешканця [INFO], внесено завідомо неправдиві відомості, які фактично не відповідають дійсним обставинам справи, а даний правовстановлюючий документ виданий позивачу з порушенням вимог п.1.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зареєстрованій в Мін'юсті України від 23.04.1993 р. N 31, затвердженій наказом Держкомзему України від 15.04.1993 р. N 28 (втратила чинність на підставі наказу Держкомзему України N 43 від 04.05.1999 р. «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі), оскільки при його виготовленні та видачі не погоджувалися зовнішні межі із дійсним суміжним землекористувачем, [PERSON], мешканцем с. Водиця, Рахівського району, Закарпатської області. [PERSON] обставина, на думку позивача за зустрічним позовом, являється суттєвою для правильного вирішення даної справи, оскільки, у разі встановлення судом даних обставин справи такими, що відповідають дійсності, тобто, встановлення належного землекористувача, то законність видачі та легітимність правовстановлюючого документу на землю [PERSON] піддається сумніву, у звязку із чим даний доказ по справі являтиметься неналежним та недопустимим у світлі статей 58-59 ЦПК України. [PERSON] обставини можуть бути підставою для правильного, законного вирішення справи, в тому числі, винесення судового рішення про відмову у задоволенні первинного позову [PERSON] Крім того, виходячи із того, що перед судом ставиться питання про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Водицької сільської ради Рахівського району, Закарпатської області № 70 від 19.02.1997 року, позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважав за необхідне заявити позов про скасування такого рішення, як незаконного, та залучити до участі у розгляді даної справи Водицьку сільську раду Рахівського району, Закарпатської області, як орган, яким затверджено технічну документацію із землеустрою та видано Державний акт про право власності на землю. В обґрунтування наведеного [PERSON] зазначав, що в відповідності до статті 17 ЗК України в редакції 1991 року, чинного на час видачі [PERSON] Державного акту на право власності на землю (Кодекс втратив чинність з 01.01.2002 року на підставі Кодексу N 2768-III (2768-14) від 25.10.2001, ВВР, 2002, N 3-4, ст.27 ), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Згідно із статтею 22 цього ж Кодексу, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Таким чином, як зазначає позивач за зустрічним позовом, із урахуванням всіх обставин справи та їх обґрунтувань, піддається сумніву взагалі факт встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), власником якої являється [PERSON], і законності одержання ним документа, що посвідчує його право на зазначену присадибну земельну ділянку. У будь-якому разі при встановленні інженером-землевпорядником, [PERSON], який готував технічну документацію та погоджував видачу Державного акту на право приватної власності на землю, меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із наступним погодженням зовнішніх меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, ним було б виявлено, що суміжним землекористувачем із західної сторони земельної ділянки, яка відводилася у власність [PERSON], являється саме гр-н [PERSON], а не гр-н [PERSON], як зазначено у Державному акті на право власності на землю, а у Державний акт на право приватної власності на землю, як наслідок, не були б внесені неправдиві відомості. Однак, органом місцевого самоврядування, посадовою особою якого було підписано технічну документацію та погоджено зовнішні межі земельних ділянок, було прийнято відповідне рішення за № 70 від 19.02.1997 року, згідно якого [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку на підставі документів/документації, відомості в яких/в якій не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, позовною вимогою являється стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] моральної немайнової шкоди в визначеному розмірі в 15.000 (пятнадцять тисяч) грн. У позовній заяві зазначено, що своїми діями позивач за первинним позовом, [PERSON], в тому числі, шляхом безпідставного звернення до [PERSON] через суд першої інстанції із позовом, спричинив [PERSON] моральної (немайнової) шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких [PERSON] зазнав та зазнає у звязку із протиправними діями [PERSON] [PERSON] витрачається значний час на захист порушених прав у суді, в тому числі, на захист від предявлених до нього цивільно-правових претензій, які [PERSON] вважає безпідставними та надуманими. Зважаючи на тривалість даного земельного спору, на обставини, за яких цей спір виник, на доводи, на які посилається [PERSON], як на підставу заявлених ним позовних вимог, розмір заявленої немайнової шкоди є обґрунтованим та справедливим, виходячи із положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду). З посиланням на статті 256-257 ЦК України позивач [PERSON] просив поновити строк позовної давності, тобто, строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК України). Виходячи із аналізу зазначених цивільно-правових норм, представник [PERSON] вважав, що пропущений строк позовної давності звернення [PERSON] до суду із позовними вимогами щодо скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним Державного акту на право власності на землю підлягає поновленню, оскільки, про порушення свого цивільного права та інтересу, в тому числі, шляхом цивільного захисту від предявленого позову, [PERSON] стало відомо після отримання ним позовної заяви [PERSON] від 13.11.2013 року із Рахівського районного суду Закарпатської області із відповідними додатками (ухвала про відкриття провадження від 03.12.2013 року) та з часу отримання копії Державного акту на право власності на землю гр-на [PERSON], яким підтверджується його правовий статус суміжного землекористувача. Просив позов задовольнити та поновити строк позовної давності, визнати не чинним та скасувати рішення виконавчого комітету Водицької сільської ради Рахівського району, Закарпатської області № 70 від 19.02.1997 року про передачу у приватну власність гр-ну [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га урочище «Млаки» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої на території Водицької сільської ради Рахівського району, Закарпатської області, визнати не чинним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 007925, виданий від 22.09.1997 року гр-ну [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15 га, відведену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану на території Водицької сільської ради Рахівського району, Закарпатської області, стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 15.000 (п'ятнадцять тисяч) грн. моральної шкоди та вирішити питання розподілу судових витрат. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд виходить із наступного. У відповідності до статті 41 Конституції України, Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає їх закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як убачається із матеріалів справи, [PERSON] набув права власності на земельну ділянку відповідно до Договору купівлі-продажу, укладеного між ним та [PERSON] 09 жовтня 2002 року. Земельна ділянка належала Продавцю, [PERSON], на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК № 007928 від 05 вересня 1997 року, виданого Водицькою сільською радою Рахівського району, Закарпатської області. Згідно опису меж плану зовнішніх меж земельної ділянки даного правовстановлюючого документу суміжним землекористувачем межа від «Д» до «Ж», являється гр-н [PERSON] Згідно опису меж плану зовнішніх меж земельної ділянки, право власності на яку підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю IV-ЗК № 034356 від 15.02.2002 року за [PERSON], конфігурація земельної ділянки не змінена, лінійні довжини та ширина земельної ділянки також не змінені, суміжним землекористувачем з північної сторони являється той же громадянин [PERSON] Таким чином, навіть допускаючи те, що в Державному акті на право приватної власності на землю, виданому [PERSON], суміжним землекористувачем замість [PERSON] невірно зазначено громадянина [PERSON], ці обставини не порушують субєктивного права [PERSON], оскільки, ні [PERSON], ні [PERSON] не являються суміжними землекористувачами з [PERSON], у звязку із чим межових спорів між зазначеними вище громадянами та самим [PERSON] не існує і таких доказів судом не здобуто. При розгляді справи судом встановлено, що у позивача за зустрічним позовом [PERSON] відсутнє суб'єктивне право, про захист якого він просить, у звязку із чим суд відмовляє в його позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Оскільки моральна шкода, про стягнення якої з [PERSON] в свою користь просить [PERSON], прямо, на думку позивача, повязана із діями [PERSON], в тому числі, шляхом безпідставного звернення до [PERSON] через суд першої інстанції із первісним позовом, внаслідок чого [PERSON] зазнав душевних страждань, то суд, зважаючи на відмову в задоволенні позову щодо визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документу, відмовляє в задоволенні вимог щодо стягнення такої моральної шкоди. У відповідності до положень статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу приписів статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Враховуючи наведене та зважаючи на обставини справи, ті докази, які були здобуті судом в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, зважаючи на те, що як по первісному позові так і по зустрічному у задоволенні відмовлено, тому судові витрати слід залишити за сторонами. На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 212, 213, 223 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed