Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Юска Наталія Миколаївна (а.с.4-10). У подальшому уповноваженим представником позивача змінено предмет позову (а.с.11,129-135). За зміненим позовом позивач просить скасувати договір дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 25.04.2017 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Н.М, зареєстрованого в реєстрі за № 193, який стосується дарування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,3500 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] та визнати його недійсним. Позов обґрунтовується тим, що позивач є пенсіонеркою за віком, проживає в помешканні, що розташоване за адресою [ADDRESS] На даний час, проживає спільно в одному будинку разом зі своїм сином [PERSON], [INFO]. Має доньку [PERSON], яка разом зі своїм чоловіком проживають в [ADDRESS] Також, спільним членом її сім'ї є [PERSON], [INFO], донька позивачки сина [PERSON], яка на постійній основі разом з чоловіком мешкає в Німеччині та зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Вважає, що шляхом обману [PERSON] схилила її до укладення договору дарування земельної ділянки. Перебуваючи в приміщенні офісу нотаріуса вона підписала документи, зміст яких вона не усвідомлювала, умови договору не відповідали її волі. Поряд з цим вона є юридично не грамотною особою, має вади здоров'я. При укладенні договору вона була впевнена, що дарує внучці тільки частину належної їй земельної ділянки. З умовами договору вона не була обізнана, права та обов'язки їй не роз'яснювались, договір у голос не зачитувався. У той же час вона має проблеми із зоровим сприйняттям, користується окулярами. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, вважав, що позивачем та його представниками є недоведені обставини на які вони посилаються, також відсутні обставини, які б вказували на недійсність правочину. В судовому засіданні вирішено клопотання сторін, зокрема, про допит свідків, витребування доказів, забезпечення позову, заслухано пояснення свідків та представників сторін, досліджено письмові докази на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень. За наслідками суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. 25.04.2017 року укладено між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) договір дарування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,3500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчений 25.04.2017 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Н.М, зареєстрований в реєстрі за № 193 (а.с. 89-90). Суд констатує, що у відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст. 391 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.3,5 ст. 203 ЦК). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 229 ЦК). Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В даному випадку помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ст. 717 ЦК). Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Законодавець чітко визначив обставину при яких договір не можна вважати договором дарування, дана обставина відсутня в оспорюваному правочині, оскільки між його сторонами не існувало обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Обставини на які посилається позивач та його представники, зокрема, похилий вік дарувальника, поганий зір, захворювання (кардіосклероз атеросклеротичний, цукровий діабет тип ІІ), на переконання суду, не є тими обставинами, які б вказували на недійсність правочину, як і лікування позивача у неврологічному відділення райлікарні після укладення договору (а.с.163). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом не встановлено в судовому засіданні обставин з якими законодавець пов'язує недійсність правочину, укладений правочин не суперечить законодавству України, моральним засадам суспільства, обсяг дієздатності при його укладенні нотаріусом перевірено, волевиявлення дарувальника було вільним і відповідало його внутрішній волі, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обставини, які склались між сторонами фактично зводяться до того, що донька та син дарувальника не погоджуються з умовами та правовими наслідками укладеного договору, за яким земельна ділянка перейшла у власність внучці позивача. Ці обставини в судовому засіданні неодноразово наголошувались, як представником позивача [PERSON] (донька позивача) та свідком [PERSON] (син позивача та батько відповідача). Суд враховує і правові висновки Верховного Суду України викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 06.04.2016 року у справі № 6-551 цс16; від 19.03.2014 року у справі № 6-2цс14, однак слід констатувати, що підстави з якими Верховний Суд України пов'язував прийнятті рішення, у даному випадку не мають місце і такі обставини судом не встановлено. Так, у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсним" вказується на те, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено обставини заявлені на недійсність правочину. У той же час, виходячи з положень ч.3 ст.12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суть показань свідка [PERSON] (лікар АЗПСМ с. Нве Село) зводились до загального захворювання позивача, надання медичної допомоги. Показання свідка [PERSON] (син позивача та батько відповідача) зводились до його незгоди із укладеним договором дарування. Показання зазначених свідків не може слугувати та не є тими обставинами з якими законодавець пов'язує недійсність правочину. Враховуючи те, що позивачем не доведено обставин, які мають значення для справи та прийняття рішення на його користь, позов задоволенню не підлягає. Крім цього, заявлена позивачем вимога про скасування договору дарування не може бути задоволена також із тих підстав, що вона суперечить способам захисту цивільних прав та інтересів судом, який закріплений у ст. 16 ЦК України. Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог та на підставі наявних і ній доказів, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати понесені позивачем покладаються на нього, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки рішення ухвалюється не на його користь.

Outcome: dismissed