Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.06.2004 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав земельну ділянку площею 0,0885 га, що в [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), а 27.06.2006 року підставі договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку площею 0,259 га, що в [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Право власності підтверджено Державними актами на право на земельні ділянки. У 2011 році відповідачка збудувала бетонний паркан, здійснила насадження фруктових дерев, сільськогосподарських та декоративних рослин на земельній ділянці позивача. Згідно плану меж земельної ділянки самовільно зайнята частина ділянки знаходиться між точкою А та Б (70,05), А та А (50,0) - кадастровий номер ділянки [NUMBER]); та між точками А та Б (25,0), Б та В (29,22) - кадастровий номер ділянки [NUMBER]. За зверненням позивача 01.07.2011 року Управління Держкомзему у Рівненському районі провело обстеження земельних ділянок та було встановлено, що відповідачка самовільно зайняла земельну ділянку позивача площею 0,03 га, про що Управління Держкомзему у Рівненському районі надало відповідь за № 2318, яку позивач отримав 28.07.2011 року. Відповідачці був внесений припис про усунення порушень земельного законодавства. 01.09.2012 року позивач повторно звернувся до Державної інспекції сільського господарства у Рівненській області, та 27.09.2012 року отримав відповідь про те, що за результатами обстеження ділянок було виявлено, що фактичні межі землекористування відповідачки не відповідають межам, які визначені в її Державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Фактично вона допустила зайняття 0,25 га ділянки позивача. Позивач зазначає, що в результаті таких дій відповідачки йому була завдана майнова шкода та моральна шкода, яку він визначив сумою 53 000 грн. За наведеного просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди у користування земельною ділянкою шляхом знесення будівель та інженерних споруд, фруктових дерев, сільськогосподарських та декоративних рослин, які перебувають на ділянці позивача; зобов'язати відповідачку не чинити перешкод позивачеві у користування його земельною ділянкою; заборонити відповідачці та будь-яким іншим особам здійснювати будь-яке будівництво на земельній ділянці позивача; стягнути з відповідачки на користь позивача 53 000 грн. за завдану майнову та компенсацію за завдану моральну шкоду; та стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Представник позивача позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище. Додав, що його довіритель вживав заходів з метою усунення порушення свої прав зі сторони відповідачки. Вважає, що ними не порушений строк звернення до суду. Адже порушення прав позивач є триваючими. Зважаючи на наведені ними докази просить суд задоволити заявлений позов. Відповідачка, будучи допитаною за правилами свідка, позов не визнала. Надала показання про те, що після виділення їй земельної ділянки були встановлені межові знаки. Не порушуючи їх вона у 2002-2003 р.р. збудувала бетонну огорожу. Вважає свої дії правомірними та просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідачки позов не визнала та додала, що позивачем порушені строки звернення до суду, а тому в задоволенні позову просить відмовити з цих підстав. Також зазначає, що будівництво паркану не було проведено у 2011 році, як про це зазначає позивач. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, 01.06.2004 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав земельну ділянку площею 0,0885 га, що в [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), а 27.06.2006 року підставі договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку площею 0,259 га, що в [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Право власності підтверджено Державними актами на право на земельні ділянки. Між сторонами існує спір щодо меж земельної ділянки. За зверненням позивача 01.07.2011 року Управління Держкомзему у Рівненському районі провело обстеження земельних ділянок та було встановлено, що відповідачка самовільно зайняла земельну ділянку позивача площею 0,03 га, про що Управління Держкомзему у Рівненському районі надало відповідь за № 2318, яку позивач отримав 28.07.2011 року. Відповідачці був внесений припис про усунення порушень земельного законодавства. 01.09.2012 року позивач повторно звернувся до Державної інспекції сільського господарства у Рівненській області, та 27.09.2012 року отримав відповідь про те, що за результатами обстеження ділянок було виявлено, що фактичні межі землекористування відповідачки не відповідають межам, які визначені в її Державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Фактично вона допустила зайняття 0,25 га ділянки позивача. Отже, пояснення відповідачки про те, що вона збудувала паркан у відповідності до меж власної земельної - не відповідають дійсним обставинам справи. Таким чином позивачка допустила порушення прав позивача. Показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що паркан будувався у 2002-2003 роках, і що попередній власник земельних ділянок не мав претензій до відповідачки в даному випадку не мають суттєвого значення у справі, оскільки судовому захисту підлягають порушені або невизнані права особи. Якщо попередній власник земельних ділянок міг і не звертати уваги на порушення його права зі сторони відповідачки, то це не позбавляє нового власника майна заявляти позовні вимоги про захист свого права власності. Адже позивач придбав земельні ділянки розмірами 0, 0885 га та 0,259 га і виявивши, що межі цих ділянок порушені відповідачкою, має право на звернення до суду за захистом своїх прав. За приписами статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Частина 4 статті 376 ЦК України визначає, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За наведеного підлягають до задоволення позовні вимоги про усунення перешкод у здійснені права користуваня земельною ділянкою. Суд вважає, що позивачем не були пропущені строки звернення до суду. Так, позивач неодноразово вживав заходи позасудового врегулювання спору. Він сподівався на те, що відповідачка виконає приписи державних органів з приводу усунення порядку землекористування. І вже коли вчергове такі заходи не дали впливу, він в межах трирічного строку звернувся до Рівненського міського суду з відповідним позовом. Отримавши ухвалу суду про повернення позовної заяви відразу ж звернувся з позовом до Рівненського районного суду Рівненської області. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, відсутні підстави для задоволення заяви позивача про застосування строків позовної давності з відповідними наслідками (ч.4 ст. 267 ЦК України). Суд не вбачає підстав для відмови в позові з огляду на ч.4 ст. 267 ЦК України. В той же час не підлягають до задоволення решта позовних вимог. Суд не може заборонити іншим особам здійснювати будь-яке будівництво на земельній ділянці відповідача. Адже коло таких осіб має бути чітко визначене позивачем. А в даному випадку позивач цього не зробив. Крім того, задоволення позову про зобов'язання відповідачку не чинити перешкод позивачеві у користуванні земельною ділянкою охоплює будь-які дії, які порушують права позивача, в тому числі й проведення будівельних робіт. Щодо відшкодування 53 000 грн. за завдану майнову та моральну шкоду, то й ці вимоги не підлягають до задоволення. Згідно з положеннями ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Проте позивач не зазначив, яка саме майнова шкода була заподіяна позивачкою. Щодо відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За положеннями частини 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Судом враховуються положення постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами). Так, позивач не довів завдання йому моральної шкоди; не навів відповідних мотивів ні у позовній заяві, не надавши пояснень з цього приводу і в судовому засіданні. Тому в задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та стягнення компенсації за завдану моральну шкоду слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, і такі витрати складають 551,20 грн. (сплата судового збору).

Outcome: dismissed