Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

В квітні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 21-27 т.1) до відповідача Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка, третя особа [PERSON] , в якому просив суд: 1) визнати інформацію поширену відповідачем, в особі директора Інституту міжнародних відносин [PERSON] , яка розміщена в службовій записці складеної на ім`я Проректора Київського національного університету ім. Тараса Шевченка [PERSON] про те що: - «…технік першої категорії (за сумісництвом слюсар 6 розряду - 0,5 ставки та слюсар по ремонту 6 розряду - 0,5 ставки) Інституту міжнародних відносин [PERSON] та черговий слюсар 6 розряду (за сумісництвом токар 6 розряду - 0,5 ставки) [PERSON] самовільно зайняли приміщення цокольного блоку поверху блоку А-3 теплопункту навчального корпусу Інституту. Дане приміщення було огороджено металевою сіткою, яку вони облаштували легкозаймистими матеріалами (ДВП та паперовий картон)...» та про те, що: - «...18 серпня 2014 року інформацію стосовно результатів перевірки пожежно-технічного обстеження були донесені до відома техніка першої категорії сантехнічної служби ІМВ [PERSON] . [PERSON] відмовився виконувати роботи по усунення порушень вказаних в акті...» такою, що не відповідає дійсності та порочить честь і гідність позивача. - «… [PERSON] 22 серпня 2014 року був відсутній на робочому місці з 14.00 год. до 16.30 год...» та «... Цим [PERSON] порушив правил внутрішнього трудового розпорядку...» такою, що не відповідає дійсності та порочить честь і гідність відповідача. 2) Стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1996р. він працював у відповідача на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря 6 розрядку сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин відповідача. Під час виконання позивачем трудових обов`язків, третьою особою, як директором Інституту міжнародних відносин відповідача було складено і направлено на ім`я Проректора відповідача дві доповідні записки, в яких була розміщена вищезазначена інформація про вчинення ним протиправних дій, які полягають, як вважає відповідач у порушенні позивачем трудової дисципліни, злісного невиконання покладених обов`язків, є недостовірною, такою що порушує немайнові права позивача, порушує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки створює враження його причетності до протиправної діяльності. На думку сторони позивача вказані дії відповідача призвели до порушення передбачених ст. ст. 297, 299 ЦК України особистих немайнових прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 01 червня 2018р. на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи (а.с. 36-38 т.1), відзив на позов (а.с. 46-48 т.1), в яких третя особа, відповідач проти позову заперечили, зазначивши, що в подальшому позивача було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Під час розгляду цивільного позову [PERSON] про поновлення на роботі, судом досліджувались, в тому числі і доповідні записки третьої особи, в яких було викладено обставини порушення позивачем трудової дисципліни, та перевірялась достовірність викладеної в них інформації. Судом не було встановлені обставини недостовірності інформації щодо порушення позивачем трудової дисципліни, а тому на думку сторони відповідача та третьої особи в задоволенні позову слід відмовити. 27 травня 2019р. стороною відповідача було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 205 т.1), які на думку сторони пропущені позивачем без поважної причини, враховуючи, що про інформацію, яка оспорюється позивачем, останньому було відомо ще в 2014р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав. зазначених у позові, та зазначили, що під час розгляду судом цивільної справи № 761/36608/14-ц, достовірність інформації, яка викладена в доповідних записках третьої особи не досліджувалась, і їй не надавалась судом оцінка. Представник відповідача, третьої особи проти позову заперечила, з підстав, зазначених у відзиві на позов, просила суд додатково застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні 13 серпня 2020р. свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий зі сторонами, перебував у робочих стосунках з відповідачем, працював з позивачем, оскільки він обіймав посаду «старшого зміни». Після зміни керівництва Інституту міжнародних відносин, між позивачем і новим керівництвом почали виникати конфлікти, оскільки нове керівництво покладало на позивача обов`язки, які не були передбачені його посадовими обов`язками. Так свідку відомо, що позивач був відсутній на робочому місці 22 серпня 2014р. з 14.00 год. до 16.30 год., оскільки їздив придбавати спеціальний інструмент. Також свідку відомо, що позивач не захоплював приміщення цокольного блоку поверху теплопункту навчального корпусу Інституту міжнародних відносин, яке було обладнано працівником на прізвище « [PERSON] », а в подальшому передано позивачу. Крім того, позивач не здійснював в робочий час в спортивному залі інституту тренування, а проводив огляд сантехнічного обладнання в цьому приміщенні. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він тривалий час працював з позивачем починаючи з 1996р., і в подальшому протягом 18 років. Після звільнення позивача за порушення трудової дисципліни, свідку «запропонували» також звільнитися за власним бажанням. Свідку відомо, що на час перевірки 14 серпня 2014р. співробітник [PERSON] був у відпустці, а 18 серпня відповідного року пожежної перевірки не було. На цокольному поверсі поверху теплопункту Інституту міжнародних відносин, позивач не облаштовував приміщення, оскільки це приміщення було облаштовано співробітником [PERSON] , який і встановив двері, перегородки, металеву сітку. В подальшому це приміщення використовувалось позивачем за згодою керівництва інституту. Також свідку відомо, що позивач не займався на спортивних снарядах в робочий час в спортивному залі інституту, а проводив огляд сантехнічного обладнання. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, третьої особи, допитавши свідків, розглянувши подані докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорювалось сторонами в судовому засіданні, що згідно заяви позивача від 11 липня 2005р. та у відповідності до наказу відповідача № 08-722-04 від 14 липня 2005р. позивача, слюсаря по ремонту теплопунктів 6 розряду сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин, було прийнято з 11 липня 2005р., на умовах сумісництва, на посаду чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ст.) сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин. Згідно наказу відповідача за № 08-478-04 від 17 квітня 2006р. позивача з 17 квітня 2006р. було переведено на посаду техніка 1 категорії сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що третьою особою, як посадовою особою відповідача - директором Інституту міжнародних відносин було поширено відносно нього недостовірну інформацію, яка була викладена в доповідних записках (а.с. 8а, 9 т.1) на ім`я Проректора відповідача [PERSON] про те що: - «…технік першої категорії (за сумісництвом слюсар 6 розряду - 0,5 ставки та слюсар по ремонту 6 розряду - 0,5 ставки) Інституту міжнародних відносин [PERSON] та черговий слюсар 6 розряду (за сумісництвом токар 6 розряду - 0,5 ставки) [PERSON] самовільно зайняли приміщення цокольного блоку поверху блоку А-3 теплопунтку навчального корпусу Інституту. Дане приміщення було огороджено металевою сіткою, яку вони облаштували легкозаймистими матеріалами (ДВП та паперовий картон)...»; - «...18 серпня 2014 року інформацію стосовно результатів перевірки пожежно-технічного обстеження були донесені до відома техніка першої категорії сантехнічної служби ІМВ [PERSON] . [PERSON] відмовився виконувати роботи по усунення порушень вказаних в акті...»; - «… [PERSON] 22 серпня 2014 року був відсутній на робочому місці з 14.00 год. до 16.30 год...» та «... Цим [PERSON] порушив правил внутрішнього трудового розпорядку...». Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 297 ЦК України, визначено, що кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27 лютого 2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно ч. 1, 2, 4, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017р. по цивільній справі № 761/36608/14-ц, яке набрало законної і відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка, третя особа: Первинна профспілкова організація Київського національного університету імені Тараса Шевченка, про визнання незаконними та скасування наказів про оголошення доган, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання недійсними записів в трудовій книжці, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди, було встановлено: - «…14 серпня 2014 року комісією у складі заступника директора з АГР [PERSON] , командира ДПД [PERSON] , інженера з пожежної безпеки [PERSON] було проведено протипожежне обстеження ІМВ та встановлено протипожежні заходи, які необхідно виконати, зокрема, звільнити підвальне приміщення теплопункту від легкозаймистих паперових та інших горючих матеріалів, термін виконання зазначено "негайно", контроль за виконанням протипожежних заходів покладено на заступника директора [PERSON] , інженера з пожежної безпеки [PERSON] , що зафіксовано в Акті про здійснення пожежно-технічного обстеження від 15 серпня 2014 року. Розпорядженням директора ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка № 048-148 від 15 серпня 2014 року про усунення недоліків пожежно-технічного стану з метою оперативного усунення недоліків, виявлених у результаті пожежно-технічного обстеження (Акт перевірки від 15 серпня 2014 року) та недопущення їх у майбутньому зобов`язано створити комісію у складі начальника зміни [PERSON] , інженера 1 кат. [PERSON] , інженера 1 кат. [PERSON] , провести комісії до 18 серпня 2014 року службове розслідування та для вжиття відповідних заходів подати висновки щодо виявлення причин порушень пожежно-технічного стану приміщень ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка. З Висновку роботи комісії від 18 серпня 2014 року вбачається, що на даний час територія теплопункту закріплена за зміною [PERSON] згідно затвердженого плану обслуговування та проведення планово-попереджувальних ремонтів працівниками сантехслужби, в теплопункті знаходились особисті речі [PERSON] та [PERSON] (електроплитка, чайник, одяг, розгалужувач на три розетки з саморобним пристроєм, що порушує правила протипожежної безпеки, велосипед та інше). Теплопункт належить до сантехнічної служби, протипожежні заходи повинні дотримуватись всіма співробітниками даної служби. Враховуючи вищевикладене комісія вважала, що винним в порушенні пожежно-технічного стану приміщення теплопункту ІМВ є [PERSON] та [PERSON] . Згідно Акту від 18 серпня 2014 року, складеного в присутності директора АГР [PERSON] , начальника зміни [PERSON] , завідуючої господарством [PERSON] , завідуючої складом [PERSON] , техніку першої категорії [PERSON] та черговому Слюсарю VІ розряду [PERSON] було повідомлено про виявлене порушення за результатами перевірки пожежно-технічного обстеження ІМВ, що сталося з їх вини (самовільно зайняли приміщення цокольного поверху блоку А-3 теплопункту начального корпусу ІМВ. Дане приміщення було огороджено металевою сіткою, яку вони облаштували легкозаймистими матеріалами: ДВП, паперовий картон тощо), та зобов`язано їх усунути недоліки до кінця робочого дня. Вказаним Актом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] категорично відмовились виконувати роботи по усуненню порушень, вказаних в актів обстеження. Надати пояснення з приводу невиконання вимог щодо усунення недоліків пожежно-технічного обстеження відмовились. З Акту від 19 серпня 2014 року, складеного у присутності директора АГР [PERSON] , начальника зміни [PERSON] , завідуючої господарством [PERSON] , завідуючої складом [PERSON] , убачається, що приміщення цокольного поверху блоку А-3 теплопункту начального корпусу ІМВ від легкозаймистих матеріалах не придбано та недоліки, виявлені перевіркою пожежно-технічного обстеження ІМВ на вимогу [PERSON] вказаними працівниками не усунено. Згідно Акту від 22 серпня 2014 року, складеного у присутності тих же осіб, [PERSON] було запропоновано надати пояснення причин невиконання ним розпорядження керівника щодо усунення порушень техніки пожежної безпеки, яке він мав виконати напередодні зміни як під час основного робочого часу так і за сумісництвом, натомість [PERSON] надати пояснення з приводу невиконання вимог щодо усунення вказаних недоліків відмовився. 16 вересня 2014 року відповідно до наказу № 735-32 «Про стягнення», позивачу за неналежне виконання своїх функціональних обов`язків, а саме недотримання правил пожежно-технічної безпеки, було оголошено догану. 17 вересня 2014 року відповідно до наказу № 740-32 «Про стягнення» позивачу оголошено догану за посадою за сумісництвом. 18 вересня 2014 року на підставі наказу № 744-32 «Про стягнення» позивачу за порушення трудової дисципліни, а саме невиконання своїх обов`язків під час робочого дня 22 серпня 2014 року з 14-00 год. до 16-30 год. було оголошено другу догану. З Доповідної записки директора ІМВ [PERSON] убачається, що [PERSON] 22 серпня 2014 року був відсутній на робочому місці з 14-00 год. до 16-30 год. При обході підвального приміщення чергового гуртожитку №20 [PERSON] було виявлено сторонні звуки у спортивному залі при замкнутих дверях. Піднявшись за ключем чергова повідомила заступника директора з АГР ІМВ. Ключем, який знаходиться на вахті гуртожитку №20, в присутності заступника директора з АГР ІМВ [PERSON] , зав. складом ІМВ [PERSON] , столяра [PERSON] були відчинені двері спортивної зали за якими знаходився [PERSON] , займаючись на спортивних снарядах, що є порушенням правила внутрішнього трудового розпорядку. 25 жовтня 2014 року у присутності заступника директора з АГР [PERSON] , зав. господарством [PERSON] , начальника зміни [PERSON] , сторожа [PERSON] , сторожа [PERSON] було складено Акт, відповідно до якого виявлено факт порушення трудової дисципліни, а саме відсутність [PERSON] на робочому місці в ІМВ з 11-06 год. до 13-15 год. 29 жовтня 2014 року у присутності заступника директора з АГР [PERSON] , зав. господарством [PERSON] , начальника зміни [PERSON] , інженера 1 кат. [PERSON] , інженера 1 кат. [PERSON] було складено Акт, відповідно до якого 27-28 жовтня 2014 року було виявлено факт порушення трудової дисципліни, а саме відсутність позивача на робочому місці в ІМВ протягом двох днів та його відмови надати пояснення з приводу своєї відсутності на роботі. На засіданні профбюро ІМВ КНУ ім. Т. Шевченка від 29 жовтня 2014 року було прийнято рішення дати згоду на звільнення позивача згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин покладених на нього обов`язків, а саме технік першої категорії (за сумісництвом черговий слюсар 6 розряду - 0, 5 ставки та слюсар по ремонту 6 розряду - 0,5 ставки) ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка [PERSON] , був відсутній на робочому місці 25 жовтня 2014 року з 11-06 год. до 13-15 год., про що співробітниками ІМВ був складений відповідний Акт. Крім того, вказане рішення членами профбюро було прийнято з урахуванням того, що до позивача вже раніше застосовувались дисциплінарні стягнення, при цьому останній продовжує порушувати трудову дисципліну. Відповідно до наказу від 3 листопада 2014 року № 08-1610/04 [PERSON] було звільнено із займаної посади техніка 1 категорії сантехнічної служби корпусу ІМВ з 7 листопада 2014 року за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов`язків, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ був прийнятий на підставі подання керівництва підрозділу, витягу із протоколу № 14 від 29 жовтня 2014 року засідання профбюро, розпорядження [PERSON]. Цим же наказом позивача було звільнено з посади чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу ІМВ від сумісництва з 7 листопада 2014 року також за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов`язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України…»; - «… Ухвалюючи оскаржуване, рішення суд першої інстанції виходив з того, що наказ № 735-32 від 16 вересня 2014 року «Про стягнення» є незаконним, оскільки позивача, в порушення ст. 148 КЗпП України, притягнули до дисциплінарної відповідальності після спливу одного місяця з дня виявлення проступку (14 серпня 2014 року), натомість вказані висновки не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки 14 серпня 2014 року не є днем виявлення проступку, вчиненого [PERSON] , оскільки в цей день було проведено перевірку навчального корпусу ІМВ та складено Акт про здійснення пожежно-технічного обстеження та зазначено про необхідність звільнення підвального приміщення теплопункту від легкозаймистих паперових та інших горючих матеріалів. Сам факт порушення позивачем трудової дисципліни стався після проведення службового розслідування на підставі Розпорядженням директора ІМВ КНУ ім. Тараса Шевченка № 048-148 від 15 серпня 2014 року, а саме 18 серпня 2014 року, коли позивач відмовився виконувати вказівку свого керівника щодо приведення приміщення теплопункту у належний протипожежний стан, про що були складені відповідні акти 18 та 19 серпня 2014 року. Враховуючи, що вищезазначений проступок було здійснено позивачем 18 серпня 2014 року, догани, оголошені [PERSON] згідно наказу №735-32 від 16 вересня 2014 року та №740-32 від 17 вересня 2014 року, є таким, що застосовані у межах ст. 148 КЗпП України. Перебування позивача 22 серпня 2014 року у спортивній залі без виробничої необхідності, а з власних потреб, також є невиконання ним функціональних обов`язків під час робочого дня з 14-00 год. до 16-30 год., що підтверджується відсутністю заявок на проведення ремонту у спортивній залі у журналі реєстрації заявок на виконання ремонтних робіт 22 серпня 2014 року…»; - «… Аналізуючи Акт від 25 жовтня 2014 року про відсутність позивача на робочому місці в ІМВ з 11-06 год. до 13-15 год., суд першої інстанції також дійшов помилкових висновків про те, що позивач був відсутній на робочому місці менше трьох годин, в той час як прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, залишивши поза увагою ту обставину, що позивача було звільнено не за прогул без поважної причинин, що передбачено п. 4 ст. 40 КЗпП України, а, з урахуванням даного порушення дисципліни, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України…». Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не були спростовані обставини встановлені судовим рішенням Апеляційного суду м. Києва по цивільній справі № 761/36608/14-ц від 24 січня 2017р., при цьому сторона позивача не повідомила суд, чому звернулась з вказаним позовом до суду для захисту свого права, з пропуском строків визначених ст. 257 ЦК України. Так, доводи позивача, що його не було ознайомлено з доповідними записками, які були складені і подані третьою особою керівництву відповідача, судом оцінюються критично, враховуючи, що строки позовної давності обраховуються з часу коли особа дізналася про порушене право чи інтересу або могла дізнатися про порушення права чи інтересу, враховуючи тривалий час розгляду цивільної справи № 761/36608/14-ц. Судом критично оцінюються покази, допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON] , [PERSON] на допиті яких наполягав позивач, оскільки зазначені покази спростовуються обставинами встановлені рішенням суду від 24 січня 2017р. по цивільній справі № 761/36608/14-ц. До того ж, під час проведення службового розслідування, про допит зазначених свідків позивач не зазначав роботодавцю. Крім того, в судовому засіданні, свідок [PERSON] зазначив, що роботодавець фактично змусив його подати про звільнення з роботи за власним бажанням. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed