Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

26.11.2020\~р. до суду заявлено позов, у якому позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.11.2020\~р. в розмірі 20241,70 грн., оскільки останній не виконує зобов`язань по сплаті коштів за кредитним договором. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач [PERSON] , у зв`язку з отриманням банківських послуг підписав Анкету-Заяву №б/н від 26.11.2020 р., згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.\~Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Однак відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості, тому позивач змушений звернутись до суду. Відповідно до ч.\~3 ст.\~211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. При подачі позовної заяви представник позивача просив розглядати справу за відсутності представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує, про що подав письмову заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 14.05.2021 р. подав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до нього, [PERSON] по цивільній справі № 129/2992/20 відмовити у повному обсязі, оскільки [PERSON] дійсно, у 2010 році оформив платіжну картку у АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Кредитний ліміт у Анкеті-Заяві від 11.10.2010 р. зазначений не був, хоча на це передбачена у Анкеті-Заяві окрема графа, також у вказаній заяві жодним чином не були врегульовані відсотки чи проценти, комісії, пеня чи інші платежі, не було також встановлено Анкетою-Заявою і чіткого строку повернення коштів, як і строку дії картки. При цьому він, відповідач [PERSON] наголошує, що не підписував жодного іншого документа, крім самої Анкети-Заяви, в тому числі не підписував таких документів, як «Умови та правила надання банківських послуг» чи «Тарифи». Разом з тим банк в позовній заяві посилається виключно на зазначені «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», якими нібито врегульовані спірні правовідносини. При цьому банк надає просту роздруківку «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» без будь-якої належної вказівки у документі на дату їх затвердження, період їх дії (тобто чинність на час укладення кредитного договору), форму його затвердження (наказ тощо). До позову додана проста роздруківка дещо схожого на наказ документу, з якої не зрозуміло, яка посадова особа, його видала, відсутній підпис, печатка, тому такий документ не може вважатися належним доказом по справі. Крім того, у доданих до позовної заяви нібито витягах з «Умов та правил надання банківських послуг» відсутні ті пункти, на які позивач посилається у тексті позовної заяви. Також і на сайті АТ КБ «Приватбанк» відсутній текст «Умов та правил надання банківських послуг», чинний на 2010 рік. Найстаріший договір там актуальний станом на 01.09.2013 р., тобто жоден з пунктів, на які посилається позивач, неможливо перевірити, оскільки він наведений лише у тексті позовної заяви. При чому, за логікою позивача, він мав би надати належним чином завірені копії усіх редакцій «Умов та правил надання банківських послуг», які діяли за період існування заборгованості. Крім того, позивач надає такий документ, як витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Цей документ також є простою роздруківкою. Невідомо, у який час були затверджені ці тарифи, однак очевидно, що вони не діяли у 2010 році, оскільки у їх тексті є вказівка на зміни, які відбулись у 2013-2015 роки. Тобто цей документ діє не раніше, ніж з 2013 року. До того ж, у тексті Заяви-Анкети взагалі не згадується такий документ, як «Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а зазначено лише загальне «Тарифи банку». Однак яким був точний зміст такого документу - невідомо. Він, [PERSON] взагалі не підписував жодних «Умов та правил надання банківських послуг» чи «Тарифів». Відтак йому не відомо також, з якою саме редакцією цих документів був ознайомлений, яка процентна ставка, строк дії договору, пеня та інші умови там встановлювались. У зв`язку з цим Верховний Суд висловив правовий висновок у постанові від 17.07.2019 р. по справі №175/4576/14-ц наступним чином: При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правил надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою розумів він, відповідач [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VII1 (частина шоста статті 81). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Умови та Правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою, які містяться в матеріалах справи я не визнаю та не містять мого підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору укладеного між сторонами 11.10.2010 р. шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Тобто він, [PERSON] не визнає наданих позивачем як доказ роздруківок «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та не підтверджує, що саме з такими документами його було ознайомлено. Це доводиться, зокрема, і тим, що на сайті позивача https://privatbank.ua/terms під заголовком «Умови та правила надання банківських послуг» за посиланням «Повний договір актуальний на 01.09.2013» відкривається текст зовсім інший за змістом, ніж той, який доданий позивачем до позовної заяви. Крім того, з сайту банка вбачається, що вказані Умови і правила змінювались мало не щомісяця, а банк надає лише фрагмент однієї редакції за невідомий період. При цьому відповідно до ч. 1 ст.\~ 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До того ж, для прикладу, посилання «Повний договір актуальний на 01.09.2013» відкриває 1556 сторінок тексту, з якими його точно не ознайомлювали, оскільки навіть фізично на це знадобився б не один день. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відтак він, відповідач [PERSON] нагадує, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та просив суд вважати надані позивачем роздруківки: «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» неналежними, недопустимими та недостовірними доказами. На підтвердження своєї позиції він, [PERSON] також навів фрагмент постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 342/180/17, яка дійшла наступного правового висновку. ... матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11.10.2010 р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26.11.2020\~р.), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані мені Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ним, відповідачем [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ним, відповідачем [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 102З-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Сумарно таким чином вийшло, що він, відповідач [PERSON] використав 88604\~грн. 85\~коп. кредитних коштів (що підтверджується випискою із карткового рахунку за договором б/н станом на 07.10.2020 р., - за період з 01.11.2012\~р. по 01.08.2020\~р.). У позовній заяві зазначено суму тіла кредиту двічі: під терміном «заборгованість за тілом кредита» та під терміном «заборгованість за простроченим тілом кредита» вказано однакові суми 15890 грн. 21 коп. Однак очевидно, що йдеться про одне і те ж, оскільки у загальну суму позовних вимог 20241 грн. 70 коп. сума 15890 грн. 21 коп. додана лише один раз. Щодо відсотків (процентів). «Відсотки, погашені за рахунок кредита» у розрахунку позивача вбачається, що значні суми зі сплачених моїх коштів постійно списувались на погашення відсотків, а тому вважаю такі дії позивача необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, у редакції на час підписання Анкети-Заяви, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Як зазначалось вище, у Анкеті-Заяві від 11.10.2010 р. взагалі не встановлено розмір процентної ставки. З витягу з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається, що існують різні види карти «Універсальна» з різними відсотковими ставками. Як вбачається з наданих позивачем розрахунків, ним була нібито застосована відсоткова ставка 3,6%, але при цьому не зрозуміло, за які саме періоди та з яких саме сум нараховані ті чи інші відсотки. Він, [PERSON] жодним чином не повідомлявся та не ознайомлювався з таким розміром відсоткової ставки і жодних доказів належного повідомлення чи ознайомлення його банком не надано. По суті банком взагалі не доведено жодної відсоткової ставки та права на її застосування, оскільки він не був належним чином ознайомлений з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як і з «Умовами та правил надання банківських послуг». Позивач, крім того, взагалі не надає відповідної редакції вказаних документів. Тобто, позивач жодними належними та допустимими доказами не підтверджує ані розміру процентної ставки, ані самого існування в договорі на час його підписання умови про нарахування процентів. Тобто, як сформульовано Верховним Судом у тексті постанови, що наведений вище, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Таким чином списання коштів на виплату процентів було безпідставним, а вказані кошти мали б бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту. Крім того, як зазначено вище, загальна сума витрат кредитних коштів за весь період шляхом додавання становить 88604\~грн. 85\~коп., а сума коштів, внесена ним, [PERSON] на погашення заборгованості - 101045\~грн. 10\~коп., які в першу чергу були безпідставно спрямовані на погашення процентів. Таким чином він, [PERSON] усвідомлював, що мав повернути кошти, які ним було фактично отримано від банку, за весь час спірних правовідносин останній виплатив банку 101045\~грн. 10\~коп., тобто суму, що суттєво перевищує отримані ним кредитні кошти - 88604 грн. 85\~коп. (розрахунок підтверджується випискою із карткового рахунку за договором б/н станом на 07.10.2020\~р., - за період з 01.11.2012\~р. по 01.08.2020\~р.) Як обґрунтовано вище, вказані 101045\~грн. 10\~коп. безпідставно були зараховані банком не на погашення тіла кредиту, а на погашення відсотків (процентів), тощо, то вказані кошти мають бути повністю зараховані на погашення тіла кредиту, тобто тих коштів, які він, [PERSON] фактично отримав. 22.06.2021 р. представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якому зазначив, що в провадженні Гайсинського районного суду Вінницької обл. перебуває справа 129/2992/20 за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , про стягнення заборгованості. Відповідач подав відзив на позовну заяву, на який вважаємо за необхідне надати наступну відповідь. [PERSON] (далі - Відповідач) звернувся до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі - Позивач,Банк) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав(-ла) Заяву No б/н від 11.10.2010 р. Щодо форми кредитного договору. У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.3О ЦК України), яким підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до Розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Позивача f www.privatbank.uai ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк»,

Outcome: dismissed