Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «НІКО КАПІТАЛ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору та просить суд: визнати недійсним кредитний договір № 380667901992 від 26.06.2018. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.06.2018 року через інтернет між [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «НІКО КАПІТАЛ» укладено кредитний договір 380667901992. Відповідно до п. 1.1. договору кредитор на положе ннях та умовах цього договору надає позичальнику кредит в сумі 3000,00 грн. Згідно п.1.2 договору строк дії кредиту 30 днів, та позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитору 26.07.2018. Відповідно до п.1.3 договору відсотки за користування кредиту встановлюються у розмірі 1.75% в день від суми виданого кредиту. Згідно п. 2.1 договору надання кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитором коштів, зазначених у п.1.1. даного договору, на банківський рахунок (банківську платіжну карту) позичальника зазначену ним при заповненні заявки на сайті кредитора. Відповідно до п.2.2. договору моментом (днем) надання кредиту вважається день перерахування коштів кредитором на банківський рахунок (банківську платіжну карту) позичальника зазначену ним при заповненні заявки на сайті кредитора. Згідно п.2.4 договору сторони встановлюють, що нарахування відсотків по договру здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з дня надання по день повного погашення кредиту. Відповідно до п.2.7 договору позичальник має право продовжити термін дії кредита на кількість днів, зазначених в п.1.2 цього договору, оплативши комісію за продовження строку в розмірі 100,00 грн., та здійснивши оплату заборгованості по договору на суму не менше суми нарахованих але не сплачених відсотків та штрафних санкцій на день здійснення ним такої пролонгації. Позивач важає, що при укладенні кредитного договору порушені його, як споживача, права, а саме, в порушення вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання кредиту та під час його укладення відповідач, скориставшись його необізнаністю, не надав повної, всебічної, об`єктивної інформації про умови кредиту, чим навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів. Пунктом 4.1 оспорюваного договору передбачена сплата штрафу у розмірі 1,75% в день від суми виданого предиту, за кожний день такого прострочення, а отже у випадку прострочення суми кредиту, сума компенсації стане більше 50%, що відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливою умовою. Відповідно до п. 2.6 договору позичальник доручає кредитору самстійно визначати порядок погашення заборгованості за цим договором. Та відповідач навмисно виклав даний пункт саме в такій незрозумілій формі, щоб ввести позичальника в оману, оскільки кредитор у будь-який час і за власним бажанням може змінити черговість погашення. З цих підстав просив визнати кредитний договір в цілому недійсним. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 12.06.2020 під головуванням судді Букреєвої І.А. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. На підставі розпорядження керівника апарату Московського районного суду м. Харкова, та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Поліщук Т.В Ухвалою від 26.08.2020 визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. В указаний в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, відповідачі відзив на позовну заяву не надали. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, з`ясувавши правовіпозиції сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до наступного висновку. За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно дост.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 26 червня 2018 між ТОВ «Фінансова компанія «НІКО КАПІТАЛ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 380667901992, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику кредит у сумі 3000,00 грн. на строк 30 днів, та позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитору 26 липня 2018. За користування кредитом встановлена відсоткова ставка в розмірі 1,75% в день від суми виданого кредиту. (п.1). Надання кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитором коштів на банківський рахунок (банківську платіжну карту) позичальника, зазначену ним при заповненні заявки на сайті кредитора (п.2.1). Пунктом 2.6 договору визначено, що з підписанням цього договору у відповідності до чинного законодавства України, позичальник доручає кредитору самостійно визначати порядок погашення заборгованості за цим договором (кредиту, відсотків за користування кредитом, штрафів і пені). Пунктом 4.1 договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 1,75% на день від суми виданого кредиту, за кожний день такого порушення. Договір набирає чинності з моменту його підписання аналогом власноручного підпису кредитора, що відтворений засобами копіювання і аналогом власноручного (електронного) підпису позичальника, що відтворені шляхом використання позичальником свого Логіна та Пароля (п.6.9). Поивачем не заперечується отримання ним від відповідача кредитних коштів у розмірі 3000,00 грн. шляхом безготівкового перерахування на особистий рахунок. Позивачем не надано відомостей про виконання (часткове виконання) ним умов укладеного кредитного договору, та матеріали справи таких відомостей не містять. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, (стаття 628 ЦК України) Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Зі змісту оспорюваного кредитного договору № 380667901992 від 26.06.2018 вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту, підтвердив умови отримання кредиту, після чого було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було використано для підтвердження підписання договору. Договір містить персональні дані позивача, зокрема його ПІ Б, номер картки платника податків, паспортні дані, які відповідають відомостям, які містяться в позовній заяві самого позивача. Позивач для реєстрації позивач пройшов ідентифікацію, а саме надав свої паспортні дані, свій ідентифікаційний код, номер телефону, адресу електронної пошти, а також надав реквізити банківської картки. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, на час укладення оспорюваного договору виключена, та не є чинною. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно із якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. В статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати Ті повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки. При цьому позивач не надав відомостей про його звернення до відповідача з приводу незрозумілості кредитного договору, несправедливості його умов, неправомірності положень цього договору, порушення прав позичальника як споживача, недостатності наданої банком інформації про умови кредитування, та матеріали справи таких відомостей не містять. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Відповідно до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцюпро відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. Разом з тим, порядок укладення електронного договору визначений ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Матеріали справи містять надане позивачем повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 21.06.2019, відповідно до якого при розгляді наданих ТОВ «Фінансова компанія «НІКО КАПІТАЛ» документів на вимогу, вбачаються порушення порядку укладення електронного договору, визначеному статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема, за відсутності належної оферти та акцепту, електронний договір не може бути прирівнений до договору, укладеного в письмовій формі, у зв`язку із цим не створюватиме юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (а.с.14). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. З урахуванням вищевикладеного, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed