Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 14.12.1984 р. він придбав у [PERSON] ? частини житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором від 14.12.1984 р., нотаріально посвідченим нотаріально. Відповідно до вказаного договору позивач придбав ? житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], на земельній ділянці заг. площею 618 м, на якій розташований жилий глиняний обкладений цеглою будинок, жилою площею 37,9м2, та такі господарчи будівлі: шлакоблочний сарай Б, дощата вбиральня В, дощатий душ Г, дощати забори 1,2,4, водоколонка № З, мощеніє №1. З року придбання вказаного нерухомого майна і по теперішній час позивач мешкаю за адресою місцезнаходження цього нерухомого майна. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, 15.01.2014 р. до нього надійшла заява від [PERSON] нібито власниці іншої частини (38/100 частки) житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. У своїй заяві вона стверджує, що вона є власницею частини 38/100 частки жилого будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] і зараз має намір його продати, тому пропонує йому (тобто позивачу в даній справі), як співвласнику, використати своє переважне право і придбати запропоновану частку або відмовитись від цього. На переконання позивача, заява є необґрунтованою і такою, що не відповідає фактичним обставинам [PERSON] є донькою [PERSON], який до того як помер, був сусідом позивача та співвласником ? частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до титульного аркушу технічного паспорту, який був виданий [PERSON] на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] інвентаризаційна справа № 8349, реєстровий номер 433-63) Міжміського бюро технічної інвентаризації від 29.04.1990 р., [PERSON] належить саме ? частина вказаного домоволодіння. При цьому у відповідності до титульного аркушу технічного паспорту, який був виданий [PERSON] на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] (інвентаризаційна справа № 8349, реєстровий номер 433-63) Міжміського бюро технічної інвентаризації від 29.04.1990 р., позивачу належать ? частин вказаного домоволодіння. У свій час, приблизно у 1998 р., позивач, маючи нормальні, добросусідські відносини із [PERSON], дозволив йому проживання у житловій кімнаті позивача житловою площею 10,1 м2; з роками відносини погіршились, через що сусіди припинили спілкування та позивач неодноразово звертався до [PERSON] з вимогами залишити його кімнату, але він цього не зробив. У 2001 р. позивачу стало відомо про те, що [PERSON] без дозволу позивача та згоди в Бюро технічної інвентаризації було зроблено новий технічний паспорт , в якому кімната позивача вже зазначається як кімната, яка належить [PERSON] З цього приводу позивач звертався до різних установ з прохання вирішити це питання, утім, останнє не вирішено. Посилаючись у позові на те, що між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, зазначене й стало приводом для цього звернення до суду, та предмет позову становить вимога про розподіл в натурі домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS], та складається з: житловий будинок літ. А-1, загальною площею - 92 кв.м; сарай Б загальною площею - 14,4 кв.м, сарай Д загальною площею - 6,4 кв.м, вбиральня літ. В, вбиральня літ. Е, душ літ. Г, огорожа №15-5, водоколонка №2, І- мостіння відповідно до ? та ? часток співвласників [PERSON] та [PERSON], про встановлення порядку користування домоволодінням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні незаконно зайнятих ним кімнат житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], які належать позивачу, шляхом виселення відповідача та звільнення кімнат від його речей. Підставу позову становлять приписи ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 356, ст.ст. 317, 319, ч. 1 ст. 358, ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 367, ст.ст. 15, 16 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Представник відповідача позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні повністю, посилався на те, що 14.12.2011 р. відповідач набула у спадок від свого батька [PERSON] право власності на 38/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 19.11.2013 р. відповідач отримала новий технічний паспорт на домоволодіння, а також з метою перевірки отримала в управлінні Держземагенства у м. Дніпропетровську довідку №30604 від 02.12.2013 р. про те, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, ні за ким не зареєстрована. За життя [PERSON] був власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 26.04.1990 p., реєстраційний № 1-1055. [PERSON] мав суперечки із позивачем з приводу вказаного договору, які були вирішені судом: 18.08.2003 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] та був визнаний дійсним правочин купівлі - продажу приміщення 2-4 в будинку [ADDRESS], укладений 26.04.1990 p. між [PERSON] та позивачем, також судом було визнано за [PERSON]. право власності на 13/100 частин домоволодіння. Дане судове рішення набрало законної сили. Після вирішення спору в суді [PERSON] отримав новий технічний паспорт, в якому розмір його частки власності в домоволодінні був визначений як ? + 13/100. При детальному вивченні технічного паспорту відповідача від 19.11.2013 p., технічного паспорту [PERSON] від 25.04.2008 p., та доданого позивачем до своєї позовної заяви технічного паспорту від 23.04.1990 p., можна встановити, що в будинку не має кімнат спільного користування, і немає потреби у розподілі житлового будинку. Відтак, на переконання відповідача, [PERSON] , законно набув право власності на частини домоволодіння, а відповідач, отримавши спадок, є законним власником своїх частини домоволодіння та жодним чином не обмежую прав позивача. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності; аналогічне положення й міститься у ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлений на підставі наданих позивачем у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів факт набуття позивачем права власності на нерухоме майно. Так, судом на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с. 7) встановлено, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS]» у м. Дніпропетровську; квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Судом встановлено, що відповідач є власником 38/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, дане майно відповідач набула у спадок від смерті свого батька [PERSON] За життя [PERSON] був власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 26.04.1990 p., реєстраційний № 1-1055. 18.08.2003 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною, та даним судовим рішенням був визнаний дійсним договір купівлі - продажу приміщення 2-4 в будинку [ADDRESS], укладений 26.04.1990 p. між [PERSON] та [PERSON], та за [PERSON] було визнано право власності на 13/100 частин домоволодіння за зазначеною вище адресою. Дане судове рішення набрало законної сили. Згідно даних технічного паспорту відповідача від 19.11.2013 p., технічного паспорту [PERSON] від 25.04.2008 p., та доданого позивачем до своєї позовної заяви технічного паспорту від 23.04.1990 p. судом встановлена відсутність кімнат спільного користування. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Судом на підставі наданих у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів встановлено відсутність спільної сумісної власності сторін на домоволодіння по [ADDRESS], відтак, є такою, що не підлягає задоволенню вимога позову про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Що стосується вимоги позову про встановлення порядку користування домоволодінням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні незаконно зайнятих ним кімнат житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], які належать позивачу, шляхом виселення відповідача та звільнення кімнат від його речей, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Суд не погоджується із доводами позивача щодо того, що діями відповідача на даний час порушуються законні права та інтереси позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не надав докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, через що суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася, то підстави для задоволенні позову відсутні. Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed