Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся з позовом до [PERSON] про\~\~визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер запису про право власності: 25696023 від 14.02.2018 року державного реєстратора [PERSON] КП «Реєстраційна служба Одеської області». У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] Наявною реєстрацією за адресою вказаної квартири відповідач [PERSON] .М. створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні вказаної квартирою, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обємі та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що [PERSON] не тільки зареєстрований, але постійно мешкає у квартирі [ADDRESS], іншого житла не має. Визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позбавить [PERSON] права користування єдиним житловим приміщенням, право власності на яке перейшло до позивача у примусовому порядку в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є власником квартири [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер запису про право власності: 25696023 від 14.02.2018 року державного реєстратора [PERSON] КП «Реєстраційна служба Одеської області». Право власності на вказану квартиру позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набув як іпотекодержатель за договором відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12.12.2011 року, надавши державному реєстратору для реєстрації прав власності на предмет іпотеки іпотечний договір №5273 від 19.09.2007 року, вимогу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» від 15.12.2016 року, договір відступлення права вимоги №5207-5208 від 12.12.2011 року, рекомендоване повідомлення №6508921463015 від 14.12.2016 року, договір факторингу від 12.12.2011 року, рекомендоване повідомлення №65063256670451 від 21.12.2016 року. Згідно довідки від 02 травня 2018 року, у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], [INFO] як член родини (пасинок) колишньої власниці квартири [PERSON]. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обираючи спосіб захисту прав, позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» вважає, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є шляхом усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Право користування житловим приміщенням охоплюється статтею 47 Конституції України та статтею 379 ЦК України та визнає право особи використовувати житлове приміщення для проживання та забезпечення її потреб. Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Місцем проживання особи визнається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. За вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вказані вимоги законодавства, суд визнає обґрунтованою позицію відповідача, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є за наслідком позбавленням такої особи права користування таким житлом для проживання та забезпечення її потреб фактичне припинення підстав для доступу до житла його позбавлення. Виходячи з підстав набуття прав власності позивачем ТОВ «Кей-Колект» на квартиру [ADDRESS], вимоги про визнання особи, зареєстрованої за адресою вказаної квартири, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мають наслідком позбавлення житла для відповідача. Конституція України в статті 47 гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За п.\~34\~Постанови Пленуму\~ВССУ з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ від\~07.02.2014\~року №5\~«Про судову\~практику в\~справах про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав»,\~передбачено,\~що під\~час розгляду\~позовів про\~визнання особи\~такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням,\~судам необхідно\~чітко розмежовувати\~правовідносини,\~які виникають\~між власником\~та попереднім\~власником житла,\~і правовідносини,\~які виникають\~між власником\~житла та\~членами його\~сім'ї,\~попередніми членами\~його сім'ї,\~а також\~членами сім'ї\~попереднього власника\~житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК),\~а саме\~від вирішення\~однієї із\~таких вимог:\~про позбавлення\~права власності\~на жиле\~приміщення;\~про позбавлення\~права користування\~жилим приміщенням;\~про визнання\~особи безвісно\~відсутньою;\~про оголошення\~фізичної особи\~померлою. За змістом ч. 2 ст.\~40\~Закону України\~від 5\~червня 2003\~р.\~N\~898-IV\~"Про\~іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно частини 2 ст.\~109\~ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст.\~109\~ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. За інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав [PERSON], володіла квартирою №310 в будинку №11-Д по вул. М. Говорова на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ №132946 від 19.01.2005 року. Враховуючи, що кредитний договір та договір іпотеки було укладено 19.09.2007 року, вбачається, що вказана квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів. Позивачем не спростовані доводи відповідача, що останній не має іншого житла, та будь-якого майна у власності. За таких умов, при вирішенні питання щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням, яке вибуло з власності іпотекодавця на підставах, передбачених Законом України «Про іпотеку», необхідно керуватися вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК УРСР. Згідно п. 41 рішення ЄСПЛ по справі «Крицька та Крицький проти України № 30856\\03» втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Відповідно п. 44 втручання заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. В межах розгляду позовних вимог позивачем ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність втрати відповідачем прав користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], та, відповідно, створення відповідачем перешкод у користуванні вказаною квартирою позивачу. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed