Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок [ADDRESS] загальною площею 72,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами для його обслуговування вартістю 72200 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02.09.1980 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 23.12.1996 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Олександрійської міської ради народних депутатів №481 від 26.06.1980 року на ім`я її чоловіка [PERSON] була надана земельна ділянка розміром 500,0 кв.м. для будівництва будинку [ADDRESS] . Також, 02.07.1980 року був складений Договір про надання її чоловікові у безстрокове користування земельної ділянки площею 500,00 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] . За період спільного проживання вони побудували будинок [ADDRESS] . Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 23.12.1996 року був проведений розподіл будинку [ADDRESS] . Рішенням їй було виділено у власність весь будинок, а вона сплатила колишньому чоловікові за 1/3 частини будинку гроші в сумі 1609 грн. Рішення суду вона належним чином не оформила, будинок на своє ім`я не зареєструвала. Ухвалою суду від 4 листопада 2019 року витребувано з Олександрійського міжміського бюро технічної інвентаризації: архівну довідку на будинок [ADDRESS] із зазначенням відомостей про його власника; інформацію про те, чи здавався будинок [ADDRESS] , в експлуатацію та чи реєструвалося право власності на нього. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків. Згідно копії рішення Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 23.12.1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Також цим рішенням проведено розподіл будинку [ADDRESS] , виділено будинок у власність [PERSON] , зобов`язано її виплатити грошову компенсацію за 1/3 частину будинку або 1609 гр. на користь [PERSON] . Згідно наданих позивачем копій документів з архітектурної справи на домоволодіння [ADDRESS] , за замовленням забудовника [PERSON] виготовлялась відповідна технічна документація на будинок. Згідно копії рішення №481 Олександрійської міської ради народних депутатів від 26.06.1980 року, [PERSON] було виділено під індивідуальне будівництво земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 500,0 кв.м. Згідно копії договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 02.07.1980 року, укладеного між виконкомом Олександрійської міської ради народних депутатів та [PERSON] , йому надано земельну ділянку по [ADDRESS] , для будівництва індивідуального будинку. Відповідно до Акту від 27 липня 1980 року, складеного на виконання зазначеного вище договору, було виконано відвід земельної ділянки в натурі площею 500 кв.м., розташованої по [ADDRESS] , у використання [PERSON] . Суду також надано копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , у ньому зазначено, що [PERSON] належить зазначений будинок. У цьому технічному паспорті проставлений штамп "Погашено" 08.05.2019 року. Суду також надано копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , [PERSON] , належить розмір частки власності 1. Паспорт виготовлений станом на 08.05.2019 року. Інвентаризаційна справа №9754. Згідно копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №47141606 від 27.05.2019 року [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності: приватна на житловий будинок, що розташований [ADDRESS] , оскільки подані для проведення державної реєстрації прав, та подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Згідно довідки №74 виданої квартальним комітетом №35 Олександрійської міської ради, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 16.06.1983 року. Згідно звіту про оцінку нерухомого майна - незавершеного будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість будинку складає 72200,00 грн. Згідно копій квитанцій за період з 2008 року по 2019 року, [PERSON] сплачувала земельний податок з фізичних осіб. Згідно копії архівної довідки №1143 від 10.11.2019 року, право забудовника по [ADDRESS] за архівними даними КП «ОМБТІ» належало [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову посвідченого Ніколаєнко Н.М, державним нотаріусом Другої Олександрійської державної нотаріальної контори 23.07.1980 року р№1782. Акт готовності будинку відсутній. Відповідно до наданої позивачем копії рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №47041606 [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на зазначений будинок, оскільки подані нею документи не відповідають встановленим вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06 вересня 2018 року справа № 205/1178/16-ц, провадження № 61-14788св18. Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. У постанові від 19.09.2018р., по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Постанова ВС від 14.02.2018 року у справі №357/1902/16-ц містить правовий висновок про те, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Враховуючи встановлені у справі обставини, зазначені вище норми права, правові висновки Верховного суду, Верховного суду України та усталену судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовна заява задоволенню не підлягає. На підтвердження правомірності заволодіння нерухомим майном позивач посилається на рішення Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 23.12.1996 року, який проведено поділ спірного будинку, який є незавершеним будівництвом, та забудовником якого на підставі договір про надання права на земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку був колишній чоловік позивача [PERSON] . Отже, у позивача є інші правова підстава набуття права на зазначене майно незавершеного будівництва. Позивач завжди знала про наявність зазначеного рішення суду, який проведено поділ спільного майна подружжя, оскільки була позивачем та була присутня під час судового розяглу, а також надала копію цього рішення. Тому наявність у неї цього рішення суду, яким визначено її право на майно незавершеного будівництва будинку за адресою [ADDRESS] , унеможливлює застосування у правовідносинах, що є предметом спору, інституту набувальної давності. Таке тлумачення закону відповідає зазначеним вище нормам закону та усталеній судовій практиці, зокрема закріпленій у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року справа № 205/1178/16-ц, провадження № 61-14788св18. Окрім цього, суд встановив, що зазначений будинок є незавершеним будівництвом. до завершення будівництва (створення) майна та до моменту прийняття його до експлуатації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Водночас позивач [PERSON] у позові просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок за адресою [ADDRESS] , саме як на нерухоме майно, однак з огляду на зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що законом в даному випадку це не передбачено. Враховуючи викладене, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, адже у неї є інша правова підстава для набуття права на об`єкт незавершеного будівництва, що виключає застосування інституту набувальної давності у цих правовідносинах. Водночас, суд вважає доцільним роз`яснити позивачу, що з огляду на доводи її позовної заяви та встановлені у цій справі обставини вона має право на звернення до суду з позовом про переведення на неї (визнання за нею) прав і обов`язків забудовника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed