Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

08 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], зобовязання укладання окремих договорів та надання окремих платіжних документів на оплату ко-мунальних послуг і обслуговування житла. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалася на те, що 1/2 частина зазначеної квартири належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1994 року та рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 23 квітня 2010 року, інша 1/2 частина квартири належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 21 жовтня 2010 року. Вони зареєстровані у спірній квартирі, але [PERSON] відмовляється оплачувати комунальні послуги, у звязку з чим вона вимушена витрачати всю заробітну платню на їх оплату. Спірна квартира складається з трьох кімнат: двох спалень по 14,6 кв.м., зали 21,8 кв.м., кухні 7,6 кв.м., коридору 4,4 кв.м. та санвузла. Зазначала, що між ними склалися неприязні стосунки, у звязку з чим вони не можуть домовитись щодо порядку користування спірною квартирою, у звязку з чим вона звертається до суду. Просила суд встановити порядок користування квартирою № 11, розташованої в будинку № 2/6 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі, виділивши їй, [PERSON], в користування кімнату 14,6 кв.м. (4,7м Х 3,1 м), а [PERSON] кімнату 14,6 кв.м. (5,04м х 2,9м), гостину площею 21,8 кв.м, кухню, коридор та санвузол залишити у спільному користуванні. Також просила зобовязати ЖКП «Азовжитлокомплекс» укласти з ними окремі договори та видати [PERSON] та [PERSON] окремі платіжні документи на оплату комунальних послуг та обслуговування житла за адресою спірної квартири у рівних долях відповідно. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, надавши суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, пояснила, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу не проживає в даній квартирі, там немає її особистих речей. Зазначала, що у них з відповідачем [PERSON] склалися неприязні стосунки, вони не спілкуються, у звязку з чим не можуть досягти домовленостей щодо порядку користування квартирою та оплати комунальних послуг. Звернення до суду поясняла бажанням відокремитись та оплачувати лише ті комунальні послуги, якими буде користуватись та мати окрему кімнату для безпечного проживання. Просила виділити їй кімнату № 8 за планом площею 14,6 кв.м., а відповідачу - кімнату № 6 площею 14,6 кв.м., оскільки таким чином у них раніше склався порядок користування квартирою, обидві кімнати є ізольованими. Гостину площею 21,8 кв.м., кухню, коридор та санвузол просила залишити у спільному користуванні. Проте наголошувала на тому, що вона не поступиться, та ні в якому разі не віддасть [PERSON] гостину, аж до ініціювання у подальшому питання щодо його розподілу в натурі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином, тому суд за наявності згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи ЖКП «Азовжитлокомплекс», [PERSON], яка діє на підставі дові-реності, заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що неможливо залишити у спільному користуванні житлову площу, а саме гостину 21,8 кв.м, зокрема за відсутності на це згоди відповідача, що буде порушувати права іншого співвласника. У спільному користуванні можна залишити лише кімнати, не призначені для проживання, а саме: коридор, кухню та санвузол. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають й дійшов такого висновку за таких підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Положеннями ч.1 ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи, 1/2 частина квартири № 11, розташованої в будинку № 2/6 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1994 року, посвідченого Четвертою маріу-польською державною нотаріальною конторою. Інша 1/2 частина квартири № 11, розташованої в будинку № 2/6 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 21 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] У відповідності до ч. 1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно копії особового рахунку № 95411, у квартирі № 11, розташованій в будинку № 2/6 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі зареєстровані: [PERSON] з 14 травня 1997 року, та [PERSON] з 13 серпня 2002 року. Ч.1 ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч.2 ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається ви-ключно законами України. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на влас-ний розсуд. В силу ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути про-типравно позбавлений права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та кори-стування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як розяснено у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 05 липня 2011 року, спірна квартира складається з 3 кімнат житловою площею 51,0 кв.м та загальною площею 66,8 кв.м., у тому числі: кімнати площею 14,6 кв.м, кімнати 21,8 кв.м., кімнати 14,6 кв.м., кухні 7,6 кв.м., коридору 4,4 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м, ванної кімнати 2,1 кв.м. Так, позивач [PERSON] просить визначити порядок користування квартирою № 11, розта-шованої в будинку № 2/6 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі, виділивши їй, [PERSON], в користування кімнату 14,6 кв.м. (4,7м Х 3,1 м), а [PERSON] кімнату 14,6 кв.м. (5,04м х 2,9м), го-стину площею 21,8 кв.м, кухню, коридор та санвузол залишити у спільному користуванні. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру, гостина кімната площею 21,8 кв.м, яку позивач [PERSON] просить залишити у спільному користуванні, є ізольованою. Разом з тим, судом встановлено, що між співвласниками спірної квартири склалися вкрай неприязні стосунки у звязку з чим не досягнуто згоди про порядок володіння та користування даною квартирою. Проте, суд вважає, що встановлення такого порядку користування спірною квартирою, без згоди на те відповідача, буде значно порушувати права іншого співвласника на користування власністю, оскільки законодавством чітко встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками, виключно за їхньою згодою. Більш того, національний закон не допускає залишення в загальному користуванні осіб, житлових приміщень. Крім того, заявляючи вимоги щодо залишення гостинної кімнати площею 21,8 кв.м. у спільному користуванні, позивач [PERSON] наголошувала на тому, що вона ні в якому разі не уступить відповідачу дану кімнату, та за необхідності у подальшому буде ініціювати питання щодо її розподілу в натурі, не заявляючи при цьому цих вимог у даному позові. Суд звертає увагу, що одним із основних аспектів верховенства права, що гарантоване ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є принцип юридичної певності, який вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обовязкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Ініціювання питання щодо розподілу гостинної кімнати містить в собі мету позивача у подальшому змінити порядок користування квартирою, який вона просить встановити у даному позові, що по суті є прихованою апеляцією, а саме метою перегляду кінцевого і обовязково рішення суду. Тому, суд зазначає, що сама по собі можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду справи. За таких підстав, позовні вимоги про встановлення порядку користування житловим примі-щенням № 11, розташованої в будинку № 2/6 по вулиці Володимирській в місті Маріуполі, а відповідно й вимоги про зобовязання укладання окремих договорів та надання окремих платіжних документів на оплату комунальних послуг і обслуговування житла, які є похідними, задоволенню не підлягають. Проте, суд звертає увагу, що відмова у задоволенні позову не позбавляє сторін можливості скористатися правом ліквідації цього конфлікту шляхом обміну спірної квартири, її продажу, тощо. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed