Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

06 червня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності у зв`язку зі втратою оригіналу правовстановлюючого документу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири було укладено 03 серпня 2001 року між нею та [PERSON] , та посвідчено на Промисловій товарній біржі, зареєстровано за №8/4-НДП. На підставі вказаного договору вона зареєструвала право власності у відділі Павлоградського бюро технічної інвентаризації 08 серпня 2001 року за №35-49. З моменту набуття права власності постійно проживає в даній квартирі. На даний час втратила оригінал договору купівлі-продажу на вказану квартиру, а отримати дублікат неможливо, оскільки Промислова товарна біржа відсутня. [PERSON] помер. Просить визнати за нею право власності на вказану квартиру. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала, просить їх задовільнити. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03 серпня 2001 року підтверджується, що [PERSON] продав, а [PERSON] купила двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Даний договір укладено на [PERSON] та зареєстровано за №8/4-НДП. Довідкою КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації №4956 від 14 березня 2019 року підтверджується, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 03 серпня 2001 року Промисловою товарною біржею за р.№8/4-НДП. Випискою з фінансово-облікового рахунку ПП "Комунальщик-2" від 15 лютого 2019 року підтверджується, що вказана квартира на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2001 року, належить [PERSON] В квартирі з 04 квітня 2002 року зареєстрована власник - [PERSON] та з 11 липня 2016 року - її донька [PERSON] Безкоштовним запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01 липня 2019 року підтверджується, що Промислова Товарна Біржа (ПРОМБТ), розташована по вул.Горького, буд.145, м.Павлограда, Дніпропетровської області не перебуває в процесі припинення, взята на облік 03 березня 2000 року за №0424042726/04243. Враховуючи усі обставини справи у сукупності, загальні засади цивільного судочинства, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що право власності на спірну квартиру вже зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку, її право власності на квартиру ніким не оспорюється, а юридична особа, яка укладала договір купівлі-продажу квартири не перебуває в процесі припинення, має місце розташування та зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Доказів, які б підтверджували той факт, що оригінал договору купівлі-продажу втрачено позивачем та неможливо отримати його дублікат, суду не надано. Також, суду не надано доказів того, що позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном. Питання про судові витрати у справі суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed