Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

05.08.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В позовній заяві зазначав, що 27.03.2013 г. між ним та знайомим [PERSON] відбувся конфлікт з приводу неправомірної поведінки [PERSON] стосовно його дівчини, на теперішній час - дружини [PERSON]. Конфлікт переріс в обопільну бійку, в ході якої ми обидва нанесли по декілька ударів один одному. Бійку було зупинено за допомогою знайомих, які знаходились поруч. [PERSON] подала до Жовтневого райвідділу внутрішніх справ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області заяву щодо неправомірних дій [PERSON] 28.03.2013 року відповідач [PERSON], який є звідним братом [PERSON], поставив позивача до відому, що [PERSON] перебуває в 5-й Запорізькій міській лікарні швидкої медичної допомоги з важкою черепно-мозковою травмою, переламами челюсті та носа. Такий стан [PERSON] потребує великих грошових витрат на лікування. Крім того, [PERSON] вчинив на позивача психічний тиск, повідомивши, що в разі невідшкодування спричиненої [PERSON] шкоди , оскільки спричинені [PERSON] тілесні ушкодження є тяжкими, в разі звернення [PERSON] до органів міліції буде порушено кримінальну справу щодо позивача, і, з урахуванням вже наявної у нього судимості, його обов'язково засудять до позбавлення волі. Для того, щоб запобігти порушенню кримінальної справи, та сплатити витрати на лікування, [PERSON] став вимагати від позивача грошові кошти в сумі 1000 доларів США. За умови сплати цієї суми [PERSON] обіцяв сприяти неподанню [PERSON] заяви до правоохоронних органів. Сам [PERSON] в лікарні підтвердив слова [PERSON] Позивач не хотів порушення кримінальної справи за фактом спричинення тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] Але і коштів для того, що б віддати [PERSON], не мав. Тоді [PERSON] став вимагати написання розписки про те, що він взяв у нього в позику 1000 доларів США з зобов'язанням повернути у визначений строк. В приміщенні 5-ї міської лікарні, він написав таку розписку , в якій зазначено, що взяв грошові кошти у [PERSON] в позику і зобов'язується повернути їх до 28.05.2013 року. Фактично ніяких коштів від [PERSON] під час написання розписки, ні до того ніколи позивач не брав. Через декілька днів позивачу стало відомо, що [PERSON] ввів його в оману щодо тяжкості спричинених [PERSON] тілесних ушкоджень. Як виявилося, ніяких тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] не мав і 04.04.2013 року вже був виписаний з лікарні. На теперішній час, за спливом більш як року , в Шевченківському районному суді м. Запоріжжя [PERSON] заявлено позов про стягнення коштів за договором позики на підставі тієї самої розписки. Посилаючись на норми ст. ст. 203,215,231,232,1051 ЦК України просив суд визнати договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. У судове засідання позивач не з'явився, повідомлений належним чином, заяв про відкладення слухання справи і про розгляд справи не надав. У минулому судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його недоведеність та зазначаючи, що є рішення суду яким встановлено наявність між сторонами правовідносин позики, яке набрало законної сили. Суд, вислухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої є якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК. Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Як встановлено судом на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2014 року, яке набрало законної сили, а тому в силу ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню, 28.03.2013 року [PERSON] отримав у присутності двох свідків :[PERSON]та [PERSON] у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 доларів США та зобов'язався їх повернути у строк до 28.05.2013 року , що підтверджено у судовому засіданні розпискою та поясненням свідків [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 31.10.2014 року в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення від 26.08.2014 року відмовлено. Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 19 зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Пунктом 20 вказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. В п. 21. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Факт написання розписки саме [PERSON] підтверджено його особистими поясненнями наданими у судовому засіданні. Доказів примусу до написання розписки, позивачем суду не надано. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, посилаючись як на підстави позову на норми ст. ст.231,232,1051 ЦК України позивач жодним належним доказом не довів кожну із заявлених підстав позову і в порушення ст.60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, що на момент укладення спірного правочину він був введений в оману, на нього чинився психічний тиск, договір позики було вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною і він не отримав грошей, а відтак, позов є необґрунтованим і недоведеним, і у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Розглядаючи справу, суд також звертає увагу, що [PERSON] до моменту пред'явлення до нього позову про повернення боргу, не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів, або з інших підстав, чого і сам не спростував у судовому засіданні. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed