Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти на утримання непрацездатного батька в розмірі 1/4 частини доходів. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] є сином позивача. На даний час відповідач працює, але добровільно матеріальну допомогу позивачу не надає. Так як позивач є пенсіонером, отримує невелику пенсію, є людиною похилого віку, є інвалідом 2 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, потребує регулярного лікування, та забезпечення медичними препаратами, не маючи можливості забезпечувати себе самостійно, змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 16.03.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Від відповідача до суду надійшла заява, у якій [PERSON] прохає справу розглядати без його участі, повідомив суд, що працює в ТОВ «Щедро» на посаді менеджера з продажів, та його дохід складає 10 000 грн. на місяць. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] . Позивач [PERSON] , [INFO] (70 років), відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та його власними посиланнями, зазначеними в позовній заяві є пенсіонером за віком. Як вбачається з посвідчення серії [NUMBER] від 20.08.1998 року та вкладки до нього [NUMBER] від 14.08.1998 року, [PERSON] має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.6). Окрім того, відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 20.04.1998 року, [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с.6). Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Відповідно до ст.205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (далі Постанова №3) містить роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. При визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей. При вирішення спору слід врахувати роз`яснення, викладені в п.21 Постанови №3, згідно з ч.2 ст.205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] , в порушення вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, не надано суду жодних доказів щодо обсягів своїх доходів (довідка з пенсійного фонду, тощо), розмір яких утворює дійсну потребу в матеріальній допомозі. Також, окрім посвідчення інваліда, суду не надано жодних доказів щодо існування у позивача хронічних захворювань, які потребують витрат на їх лікування, обсягів витрат на житлово-комунальні послуги, харчування, тощо, що давало б змогу суду констатувати необхідність отримання позивачем сторонньої матеріальної допомоги. Зазначене свідчить про відсутність однієї з двох обов`язкових підстав - потреби в матеріальній допомозі, отже, зазначене позивачем не доведено, що є порушенням ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Принцип змагальності сторін цивільного процесу, закріплений в ст.12 ЦПК України, забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, саме [PERSON] , як позивач у справі та особа, яка стверджує про існування потреби у сторонній матеріальній допомозі, мав можливості довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, чого ним зроблено не було, у цьому випадку несе ризик настання пов`язаного з цим процесуального наслідку у вигляді відмови у задоволенні позову. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на непрацездатного батька недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. В той же час, суд роз`яснює позивачу, що він не позбавлений права на повторне звернення до суду з позовом, з відповідним обґрунтуванням зміни свого матеріального стану, розміру доходів та необхідних витрат, з наданням відповідних доказів на підтвердження зазначених обставин та необхідності в сторонній матеріальній допомозі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed