Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом вказавши, що відповідно до укладеного договору № PLX0SE00000130 від 20.02.2006 р. [PERSON] 20 лютого 2006 року отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит, однак [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання, допустивши прострочення в погашенні суми кредиту і відсотків. Станом на 18.07.2016 року сума заборгованості за кредитним договором № PLX0SE00000130 від 20.02.2006 р. складає 25020,35 грн., а саме: 6,68 грн. заборгованість за кредитом; 7100,39 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 17913,28 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 2957, 65 грн., яка була задоволена судовим наказом Лохвицького районного суду Полтавської області від 23.07.2007 року з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ "ПриватБанк". Отже, заборгованість до стягнення становить 22062,70 грн. Вказану заборгованість, а також витрати по справі судовий збір в сумі 1378,00 грн., позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що він передав Банку побутову техніку та меблі, які були предметами застави, після чого його запевнили, що він більше нічого не винний, видали відповідну довідку, яка у нього не збереглася, так як минуло майже 10 років. Просив застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши відповідача, всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що в задоволені позову необхідно відмовити з огляду на наступне. Відповідно до укладеного договору № PLX0SE00000130 від 20.02.2006 р. [PERSON] 20 лютого 2006 року отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Судом встановлено, що відповідачем не виконувалися належним чином умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Разом з тим відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було надано строковий кредит на строк до 20.02.2007 року. 23.07.2007 року суддею Лохвицького районного суду виданий судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитними договором № PLX0SE00000130 від 20.02.2006 р. в розмірі 2957,65 гривень. Заборгованість за кредитом в розмірі 6,68 грн. та заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 7100,39 грн. вказана в розрахунку заборгованості станом на лютий 2012 року. Жодних доказів на підтвердження переривання перебігу позовної давності, починаючи з лютого 2012 року, позивачем не надано, хоча суд визнавав явку представника позивача у судове засідання обовязковою. Тому, в зв'язку з вищезазначеним, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, у зв'язку із чим наявні підстави для застосування наслідків його спливу. Доказів про поважність причин пропуску позовної давності позивачем також не надано. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed