Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 грудня 2013 року звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням. В поданій до суду позовній заяві посилалася на те, що є наймачем квартири [ADDRESS], яка належить до державного житлового фонду, зареєстрована в ній та проживає. Вказувала, що відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі, але не проживає, за комунальні послуги не сплачує. Посилаючись на відсутність відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] в м. Полтаві. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, клопотання до суду від відповідача не надходили. Третя особа [PERSON] в судовому засідання підтримала позовні вимоги [PERSON] Представник територіальної громади в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, вимоги вважає безпідставними. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи без участі відповідача [PERSON] суд виходить з наступного. Справа судом призначалася до розгляду на 09 січня 2014 року та на 24 січня 2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач кожного разу повідомлявся судом про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, яка є зареєстрованим у встановленому законом порядку його місцем проживання. При цьому відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України такі судові повістки надсилалися відповідачу за адресою, що є адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Надіслана судом за місцем реєстрації відповідача кореспонденція повернута до суду відділенням поштового зв'язку без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Пунктом 117 Правил передбачено, що поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦК України в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Матеріалами справи підтверджено наявність в справі даних про повернення до суду судових повісток на ім'я відповідача з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що за нормами п.п. 99, 117 Правил надання послуг поштового зв'язку здійснюється за відсутності осіб. Тому суд вважає відповідача повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 169 ЦПК України, для відкладення розгляду справи, та, з урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України щодо строків розгляду справи, вважає за можливе провести розгляд справи без участі осіб, які не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду. Будинок [ADDRESS] в м. Полтаві є комунальною власністю міста Полтави, знаходиться на балансі КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради. Також встановлено, що відповідач [PERSON] є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] та з 1991 року у встановленому законом порядку зареєстрував за вказаною адресою своє місце проживання. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач або член його сім'ї може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, за умови, що не проживає в ньому без поважних причин понад шість місяців. Обов'язковою умовою визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є відсутність особи без поважних на те причин. В поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] як на підставу позовних вимог посилається на відсутність відповідача в спірному житловому приміщенні понад встановлені строки. За нормами ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Жодного доказу на підтвердження обставини відсутності відповідача [PERSON] в спірному житловому приміщенні позивачем надано не було. Акт про відсутність проживання особи (а.с. 7) судом оцінюється критично. Як вбачається з наданого в судовому засіданні оригіналу акту, він не містить дати його складання, а викладені в ньому обставини не відповідають фактичним. Зокрема, з пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що такий акт складався в грудні 2013 року, а особам, які такий акт підписали, не відомі обставини проживання [PERSON] [INFO] з часу його вселення в житлове приміщення. Твердження позивача про те, що вона несе всі витрати по утриманню квартири не заслуговують на увагу, оскільки квитанції про сплату за комунальні послуги позивачем надалі лише за період з червня 2013 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено в судовому засіданні обставину не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] понад встановлені строки. Крім того, згідно з положеннями ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Норми ст. 91 ЖК України передбачають, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Договір піднайму укладається в письмової формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. Дослідженими в справі доказами встановлено, що позивач [PERSON] з 13 жовтня 2000 року у встановленому законом порядку зареєструвала своє місце проживання в [ADDRESS] Також судом встановлено, що позивач поселена до спірного житлового приміщення як квартирант (піднаймач). Зазначена обставина підтверджена позивачем в судовому засіданні. За нормами ст. 99 ЖК України піднаймачі самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки позивач [PERSON], будучи піднаймачем, не має самостійного права на займане жиле приміщення в квартирі [ADDRESS], вона не є належним позивачем в справі за позовом про визнання наймача житлового приміщення [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в порядку, встановленому ст. 72 ЖК України. Дана обставина судом оцінюється як самостійна підстава для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Крім того, будь-які підстави вважати, що відсутність відповідача в спірному житловому приміщення могла б потягнути порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, відсутні. Наявність між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] родинних відносин жодним чином не свідчить про виникнення у позивача самостійного права на користування спірним жилим приміщенням. Згідно з вимогами ст. 95 ЖК України розмір плати за користування жилим приміщенням і за послуги за договором піднайму встановлюється угодою сторін, але не може перевищувати розміру квартирної плати, що сплачується наймачем за надаване приміщення (частину приміщення), і відповідної частини його витрат по оплаті комунальних послуг. Тому оплата позивачем житлово-комунальних послуг за користування спірним жилим приміщенням протягом 2013 року не оцінюється судом як правова підстава для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в судовому порядку за позовом [PERSON] Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed