Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробот В.В. звернувся із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради без її згоди, для стаціонарного лікування. В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що у [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. У судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікар-психіатр Сас Л.М. заяву не підтримала і пояснила, що [PERSON] була госпіталізована в 4-е психіатричне відділення КНП ТОКПЛ ТОР 09.06.2021 року о 13.23 год. у супроводі сестри і чоловіка. Хвора скарг не виказує. Зі слів супроводжуючих осіб, у хворої змінилася ходьба і мова близько двох тижнів. Чоловік висловлює думку, що «вона повинна бути тут, в лікарні, ви повинні її лікувати». Однак, вважає, що стан здоров`я [PERSON] не потребує госпіталізації та примусового лікування. Разом з тим, вважає, що вона потребує догляду сторонніх осіб. Зазначила, що в пацієнтки діагностовано інші захворювання, зокрема, онкологічні, які потрібно лікувати і інших медичних закладах. Законні представники [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Прокурор в судовому засіданні заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, без її згоди не підтримала. [PERSON] поклалася на думку суду. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що заяву слід задовольнити. У судовому засіданні з`ясовано, що [PERSON] була госпіталізована в 4-е психіатричне відділення КНП ТОКПЛ ТОР 09.06.2021 року о 13.23 год. у супроводі сестри і чоловіка. Хвора скарг не виказує. Зі слів супроводжуючих осіб, у хворої змінилася ходьба і мова близько двох тижнів. Чоловік висловлює думку, що «вона повинна бути тут, в лікарні, ви повинні її лікувати». Із змісту заяви про госпіталізацію [PERSON] вбачається, що її було оглянуто комісією лікарів-психіатрів, які прийшли до висновку про необхідність госпіталізації. Підставою для висновку були відомості про поведінку гр. [PERSON] , котрі надійшли від сестри [PERSON] . Згідно висновку комісії лікарів психіатрів [PERSON] діагностовано: розумова відсталість помірного ступеня, відсутність відхилень поведінки у пацієнта. Судомний синдром в анамнезі. У зазначеному вище висновку комісії лікарів психіатрів описано, що пацієнт в свідомості. Грубо орієнтована часі та просторі, орієнтована у власній особі. Мовному контакту доступна, на запитання відповідає переважно по суті, мова дизартрична, важкозрозуміла. Мислення сповільнене, з перевагою конкретно-образних зв`язків. Абстрагування недорозвинене. Судження прості, примітивні. Запас знань низький: не вміє читати, писати, рахує в межах 20, додає і віднімає в межах 10 з помилками. Емоційно сплощена, спокійна, інструкції виконує, підпорядковується порядку у відділенні. Увага нестійка. Вольові процеси ослаблені. Пам`ять та інтелект знижені. Критика до свого стану знижена через стан інтелекту. Суїцидальних та соціально-небезпечних думок не виказує, намірів немає. З анамнезу встановлено, що [PERSON] родом із селянської сім`ї. З народження відставала від своїх ровесників в психомоторному розвитку. Освіта-допоміжна: школа-інтернат для розумововідсталих. Ніде не працювала і не працює. Заміжня, дітей немає. Проживає разом із сестрами , батьком і чоловіком. Є інвалідом 2-ї групи по психічному захворюванню. Хворіє з дитинства. Неодноразово лікувалась в КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР в 4-му психіатричному відділенні. Остання виписка - 27.04.2016 року з 4-го психіатричного відділення. Після виписки із психстаціонару, пацієнтка протягом 6 останніх років за психіатричному стаціонарною допомогою не зверталась. Дане поступлення пов`язане з вимогою родичів, що «пацієнтка має бути в лікарні, лікуйте її». На даний час пацієнтка є онкохвора (зі слів пацієнтки - резекція правої молочної залози). Вірусний гепатит, туберкульоз, венеричні захворювання в себе заперечує. Спадковість в плані психопатології обтяжена ( хворіє рідна сестра). Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах,\~та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Згідно частини першої\~статті 29 Конституції України\~кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією\~та законами України. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу"\~передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені\~Конституцією України\~та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених\~Конституцією України, відповідно до законів України. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів, що [PERSON] перебуває в безпорядному стані та не має можливості самостійно задовольнити свої основні життєві потребу, тобто доказів обставин, що стали підставою для її госпіталізації, а тому не має підстав застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу. Виходячи з діагнозу, що поставлений [PERSON] , амнестичних відомостей, що відображені в наданому суду висновку, пояснень лікаря, яка зазначила, що підстави для госпіталізації [PERSON] відсутні, суд вважає, що в цій ситуації, стан [PERSON] можна покращити проявом турботи про неї з боку близьких, та не є настільки важким, щоби обмежувати конституційні права. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed