Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Відповідача та просить визнати кредитно-заставний договір № НАL2АN56232705 від 10.07.2008 року удаваним правочином, зобов'язати відповідача всі наступні розрахунки проводити виключно в національній валюті України - гривні та скласти графік погашення кредиту (додаток № 1 до вказаного кредитно-заставного договору) в українській національній валюті - гривні. Позивачка у позовній заяві та її представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 10.07.2008 року вона уклала з відповідачем кредитно-заставний договір №НАL2АN56232705. Предметом згаданого договору було надання їй банком кредиту на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання та надання нею банкові в заставу автомобіля, придбаного за кошти, які банк надавав їй в кредит. В п.17 цього договору зазначено, що банк повинен надати кредит в доларах США в сумі 16112,30 доларів США, в тому числі 14783,08 доларів США з метою придбання автомобіля, 814,15 доларів США для оплати перших страхових платежів, 7,38 доларів США для оплати реєстрації предмета застави (автомобіля), 443,49 доларів США для оплати винагороди за надання фінансового інструмента 64,19 доларів США для оплати вартості поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Фактично ж банк надав Позивачці кредит в українській валюті - гривні, про що свідчать наступні факти. Відповідно до п.17.4 на підставі доручення позивачки відповідач взяв на себе зобов'язання перерахувати кредит в наступному порядку: - в сумі 68150,00 грн. на поточний рахунок ВАТ "Харків-Авто" з метою оплати вартості автомобіля CHERY Elara SQR7201; - в сумі 3753,25 грн. на оплату страхових платежів страховій компанії ЗАТ «Інгосстрах»; - в сумі 34 грн. на оплату реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна ДП «Інформаційний центр МЮУ»; - в сумі 443,49 доларів США для сплати винагороди за надання фінансового інструменту «ПриватБанку»; - в сумі 295,92 грн. для оплати поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому 443,49 доларів США для сплати винагороди за надання фінансового інструмент відповідач перерахував самому собі. Всього ж відповідач по справі взяв на себе зобов'язання перерахувати від імені позивачки різним суб'єктам підприємницької діяльності для оплати товарів та послуг 72233,23 грн. Перед укладенням кредитно-заставного договору № НАL2АN56232705 від 10.07.2008 року позивачка уклала з ТОВ «Сі Ей Автомотів» договір від 08.07.2008 року № 414315-4511/8 купівлі-продажу автомобіля, предметом якого є автомобіль CHERY Elara SQR7201 вартістю 68250,00 грн. На підставі цього договору представник автосалону «Горизонт» ВАТ «Харків Авто» видав позивачці направлення до ПриватБанку для оформлення кредиту на придбання цього автомобіля. Через один день після укладення договору купівлі-продажу автомобіля позивачка уклала з відповідачем вищезгаданий кредитно-заставний договір і того ж дня, 10.07.2008 року відповідач перерахував продавцеві автомобіля 68150,00 грн. Відповідно до умов договору купівлі-продажу автомобіля позивачка з власних коштів сплатила продавцеві аванс у сумі 100,00 грн. Таким чином, не дивлячись на те, що згідно базових умов згаданого договору (п.17) валютою кредиту визначене долари США, фактично всі операції за даним договором проводилися у валюті України - гривні. Виходячи з цього позивачка робить висновок, що укладаючи договір кредиту, предметом якого є іноземна валюта, сторони фактично уклали договір кредиту предметом якого є валюта України, тобто вчинили удаваний правочин (ст. 235 ЦК України), тому, на її думку, відповідно до п.2 ст.235 ЦК України відносини між нею і відповідачем по справі повинні регулюватися правилами того правочину, який сторони насправді вчинили. Звідси позивачка вважає, що валютою погашення кредиту має бути валюта України - гривня, а не долар США. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що при підписанні договору сторони дійшли згоди до його умов, волевиявлення сторін було вільним, банк виконав взяті на себе зобов'язання та перерахував кошти за автомобіль, який перейшов у власність позивачки та вона користувалася ним на власний розсуд. Крім того, просила застосувати строк позовної давності. Вислухавши пояснення Сторін, дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду, 08.07.2008 року позивачка уклала з ТОВ «Сі Ей Автомотів» договір № 414315-4511/8 купівлі-продажу автомобіля, предметом якого є автомобіль CHERY Elara SQR7201 вартістю 68250,00 грн. (а.с.9-11), Відповідно до умов договору купівлі-продажу автомобіля позивачка з власних коштів сплатила за цей автомобіль продавцеві аванс у сумі 100,00 грн. (а.с.13). Продавцем було виписано рахунок-фактуру на цей автомобіль (а.с.16), а 10.07.2008 року позивачка уклала з відповідачем кредитно-заставний договір №НАL2АN56232705, предметом якого було надання їй банком кредиту на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання та надання нею банкові в заставу зазначеного вище автомобіля, придбаного за кошти, які банк надавав їй в кредит. В п.17 цього договору зазначено, що банк повинен надати кредит в доларах США в сумі 16112,30 доларів США, в тому числі 14783,08 доларів США з метою придбання автомобіля, 814,15 доларів США для оплати перших страхових платежів, 7,38 доларів США для оплати реєстрації предмета застави (автомобіля), 443,49 доларів США для оплати винагороди за надання фінансового інструмента 64,19 доларів США для оплати вартості поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (а.с.3-7). Згідно до додатку №2 до вказаного договору, визначено загальну вартість кредиту із роз шифровкою платежів (а.с.8). 10.07.2008 року відповідач перерахував продавцеві автомобіля основну суму його вартості - 68150,00 грн. за вказівкою позивачки згідно до умов згаданого кредитного договору (а.с.14). Продавцем автомобіля був виписаний рахунок-фактура на придбаний автомобіль (а.с.125). Таким чином, згідно до довідки продавця, за вказаний автомобіль кошти були сплачені повністю (а.с.17), а позивачка отримала від відповідача ще й сертифікат на придбання зазначеного автомобіля, в якому зазначено, що з умовами кредитування вона ознайомлена (а.с.123-124). Виконуючи свої зобов'язання по поверненню кредитних коштів на умовах, визначених кредитним договором, позивачка сплачувала відповідачу грошові кошти у гривнях, що підтверджується відповідними квитанціями та меморіальними ордерами та виписками по рахунку (а.с.15, 88-122). Відповідач має усі необхідні ліцензії та дозволи НБУ на ведення валютних операцій. Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Згідно з пунктами 1, 3 частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Частиною 3 ст.11 ЦК України також передбачено, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту. Відповідно до ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.652 Цивільного кодексу України: 1. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. 2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Договором відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За кредитним договором відповідно до статті 1054 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи як еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до п.2.3. «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі то на час укладення оспорюваного договору законодавцем не було визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). В даному випадку, встановлено, що відповідач має належні банківську ліцензію і дозвіл для укладення оспорюваного кредитно-заставного договору в іноземній валюті, а його зміст та зміст доданих до цього договору документів, заяви позивачки про продаж їй банком іноземної валюти із визначенням мінімального договірного курсу, які підписані особисто позивачкою, доводять факт домовленості сторін про укладення кредитно-заставного договору саме в іноземній валюті. Положення оспорюваного договору, викладені у п. 17.4., згідно з яким позичальник доручає банку перерахувати кредит у гривневому еквіваленті не спростовує факту укладення кредитно-заставного договору саме в іїюземній валюті - доларах США, що передбачено, зокрема, пунктами 17.1.1, 17.1.2, 17.1.3, 17.1.7 даної угоди. Факт розрахунку банка з автосалоном у національній валюті у розмірі 68150 грн. не свідчить про отримання позивачкою кредиту у національній валюті, оскільки оспорюваним договором чітко передбачено надання позивачці саме доларового кредиту, а можливість перерахунку грошових коштів у гривні на рахунок автосалону була додатково обумовлена позивачкою і банком у п.17.4 оспорюваного договору у якості визначення механізму виконання умов валютного кредитно-заставного договору. До моменту укладення кредитно-заставного договору, банком було надано позивачці всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування, що підтверджується особистим підписом позивачки на оспорюваному договорі та інших спільних документах банка і позичальника. Суд приймає до уваги пояснення представника банку, який зазначив, що кредитування в національній валюті передбачає суттєво більшу процентну ставку за користування кредитом у порівнянні з валютним кредитуванням, що також доводиться до відома позичальників при укладенні кредитних договорів. Крім того, у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання кредитного договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. З викладеного вбачається, що посилання позивачки на удаваність оспорюваного кредитно-заставний договору є не доведеним, оскільки судом встановлено, що будь-якого іншого правочину даний договір не приховує, а підстави для застосування вимог ст. 235 ЦК України відсутні. У зв'язку з цим, зважаючи на наявність у відповідача необхідних ліцензії і дозволу на здійснення відповідних кредитних операцій у валюті, недоведеність твердження позивачки про невідповідність положень оспорюваного договору вимогам діючого законодавства та удаваність кредитно-заставного договору, приймаючи до уваги, що при укладенні оспорюваної угоди сторонами були погоджені усі істотні умови, позивачка погодилась на укладення договору в іноземній валюті, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні та в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі з викладених вище підстав. Що ж стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то така заява задоволенню не підлягає, оскільки суд не може погодитися із її доводами. Так, датою початку перебігу строку позовної давності в даному випадку є дата укладення оспорюваного договору - 10.07.2008 р. Саме з цієї дати позивачка дізналася, або повинна була дізнатися про порушення її прав. Датою ж звернення її до суду із позовом про захист порушених (на її думку) прав, є 25.02.2011 р. Тобто позивачкою не пропущено трирічний строк звернення до суду, та її звернення до суду відбулося в межах строку позовної давності, через що підстави для застосування ч.4 ст.267 ЦПК України, згідно до якої, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, - відсутні. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 15, 16, 192, 202-204, 215, 235, 261, 526, 527, 530, 599, 626, 627, 629, 652 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-64, 88, 158, 159, 212-215 ЦПК України, -

Outcome: dismissed