Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вимогою про стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі 7 000,0 гривень, завданої внаслідок залиття квартири, та суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,0 гривень. В обґрунтування позову позивач посилається на таке. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 лютого 2094 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що належить їй на праві спільної сумісної власності. Протягом кількох років квартира позивача заливається відповідачем, що підтверджується актом, складеним співробітниками КП «ЖКС «Фонтанський» від 15 серпня 2013 року. На думку позивача, джерело залиття її помешкання знаходиться в квартирі [ADDRESS], що розташована над квартирою позивачки. В судове засідання з'явилася відповідач [PERSON], позовні вимоги не визнала, вважала їх необґрунтованими належними чином, з огляду на що просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач вказала на те, що жоден документ, наявний у матеріалах справи, не свідчить про саме її вину з приводу факту завдання шкоди позивачу. В судове засідання з'явилась позивачка [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Суд вислухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи, за наслідками чого вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. Позивачці [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 35547 від 04 лютого 1994 року, належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. Позивачка стверджувала у судовому засіданні, що її квартира періодично заливається сусідом з квартири, що розташована над її помешканням - під № 44 у тому самому будинку. На доведення цього факту нею надано акт КП «ЖКС «Фонтанський» від 15 серпня 2013 року, згідно з яким у ванній кімнаті позивача на стелі наявні сліди залиття площею 5 кв.м.; залиття квартири відбувалося з розташованої вище квартири №44, внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання. При цьому, зазначений акт складено за результатами огляду лише квартири позивача під № 25 у вказаному будинку. Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 4369 від 30 вересня 2014 року встановлено, що пошкодження виявлені на стелі квартири [ADDRESS] знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку з залиттям цієї квартири. Проте, з тексту вказаного висновку слідує, що його було складено на підставі огляду матеріалів цивільної справи № 522/6612/14-ц та акту КП «ЖКС «Фонтанський» від 15 серпня 2013 року, інших досліджень судовим експертом не проведено: достеменно не встановлено ані причин залиття, ані дати вказаних подій за результатами огляду досліджуваних приміщень. Слідів нового залиття квартири також не виявлено. За наведених обставин суд критично ставиться до вказаного висновку як до належного доказу. Відповідно до п.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом в повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження викладених обставин позивачкою не надано, судом їх наявність не встановлено. Усі наведені документи не містять доказів того, що шкоду позивачу завдано у зв'язку з винними, тобто навмисними або необережними, діями відповідача, у цьому суд має враховувати, що цими документами не доведено, що витік води відбувся з сантехнічних приладів з квартири, якою користувалася, володіла відповідач, або з її вини; не встановлено джерело залиття та обставини, за яких таке залиття мало місце. Зазначені документи складено за результатами огляду квартири позивача, що позбавляє їх доказової сили у доведенні вини будь-яких інших осіб. При цьому, їх складено без участі особи, яка, вірогідно, є винуватцем завдання шкоди. Додаткового вирішального значення для суду є те, що відповідно до змісту договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідач стала власником й володільцем вказаного помешкання лише з 26 грудня 2013 року, тобто після факту залиття квартири позивача й складення акту про залиття, як його єдиного доказу. Суду не представлено належних доказів залиття кварти позивачки, починаючи з дати укладання цього договору купівлі-продажу й набуття нею сусідньої з квартирою позивача квартири. Таким чином, враховуючи положення ч.2 ст.11 ЦПК України, згідно із якою особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд вважає за необхідне та зобов'язаний розглянути справу на підставі представлених позивачкою доказів. За загальними принципами та правилами процесуального законодавства, збір та подання доказів не відносить до повноважень суду, який позбавлений права з власної ініціативи вчиняти подібні дії. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені в ст. 1166 ЦК України, згідно із якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, обов'язковою умовою для виникнення деліктної відповідальності є наявність у сукупності таких складових - наявність у позивача шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина. Втім, позивачкою не доведено факту протиправної поведінки заподіювача шкоди та хто є її суб'єктом; не доведено наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою відповідача, а також вину заподіювача шкоди. Жоден з поданих позивачкою доказів не доводить того факту, що право власності або користування на квартиру [ADDRESS], станом на 15 серпня 2013 року, належало [PERSON], так само як і не доведено фактів залиття після 26 грудня 2013 року - дати набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS], що унеможливлює покладання відповідальності на вказану особу навіть за доведенням факту наявності інших умов для виникнення відповідальності. При цьому, судом додатково враховано, що усі надані позивачем докази по справі, на які вона посилається на обґрунтування своїх вимог, - повною мірою не відповідають вимогам щодо форми та змісту, встановленим Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 року № 76. Так, згідно з п.2.3.6 зазначених Правил, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт (додаток 4). Втім, акт від 15 серпня 2013 року, що складений співробітниками КП «ЖКС «Фонтанський», не відповідає по формі та за змістом встановленому Правилами зразку. Таким чином, суд має констатувати, що зазначені докази не відповідають вимогам закону з огляду на їх неналежність, як таких, що не містять інформації щодо предмета доказування, та з огляду на їх недопустимість, як таких, що не відповідають вимогам закону. За наведених обставин суд вважає позовні вимоги позивачки не обґрунтованими належним чином та такими, у задоволенні яких слід відмовити. При цьому, враховуючи, що вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, є похідними від первинної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, їх задоволення є також неможливим через недоведення позовних вимог про наявність спричиненої матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Резюмуючи, суд має констатувати, що, навіть наявність шкоди майну позивача, суд не отримав об'єктивних доказів того, хто є винним у його настанні, доказів протиправної поведінки саме відповідача, а також доказів наявності причинного зв'язку між подібними, можливо протиправними діями відповідача та виникненням шкоди у позивача, у сфері її майнових інтересів. За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Жоден з випадків, передбачений положенням статті 61 ЦПК України судом не встановлений. За наведених обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки є такими, що не доведені належним чином позивачкою. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed