Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна. Позов мотивовано тим, що сторони зареєстрували шлюб 19.10.1985 року у Порицькій сільській раді Хмільницького району Вінницької області, 16.10.1995 року шлюб між сторонами розірвано. За час спільного життя у спільну сумісну власність подружжя сторони набули житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на будівлю № 1086 від 04.04.2000року, актом прийомки до експлуатації будинку №96 від 13.03.2000 року, де вказано дозвіл на будівництво - рішення від 31.03.1990 року 39 по будинковою книгою про реєстрацію у вказаному будинку, технічним паспортом на житловий будинок № 21438, копіями квитанцій до прибудинкового касового ордера та накладних про придбання позивачем будівельних матеріалів для будівництва вказаного будинку в 1990-1997 роках. З 2003 року [PERSON] із позивачем спільно не проживав по [ADDRESS], так як виїхав у с. Порика, Хмельницького району, Вінницької області, де і проживає по даний час. Просила розділити в натурі належний на праві спільної сумісної власності будинку, розташованого за адресою м. Вінниця [ADDRESS] визнавши за позивачем право власності на ? його частину та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову із застосуванням позовної давності. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи, судом встановленні наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.10.1985 року. 16.10.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Замостянського райвиконкому м. Вінниці розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 518 (а.с.8). Перебуваючи в шлюбі [PERSON] та [PERSON] розпочали будівництво житлового будинку по [ADDRESS] З показань в судовому засіданні свідків [PERSON],[PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] спільно приймали участь в будівництві будинку. Відповідно до акту прийомки до експлуатації індивідуального житлового будинку та господарських споруд № 96 від 13.03.2000 року будівництво будинку [ADDRESS] розпочате 1990 року та закінчене в 1993 році (а.с.20). Згідно свідоцтва про право приватної власності на будівлю № 1086 від 04.04.2000 року [PERSON] належить домоволодіння по [ADDRESS] в м. Вінниці на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради № 348 від 30.03.2000року (а.с.21). Таким чином, судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 16.10.1995року. Після розірвання шлюбу 04.04.2000 року [PERSON] отримав свідоцтва про право приватної власності на спірний будинок, тобто право власності на будинок в нього виникло після розірвання шлюбу, тому даний будинок не є об'єктом спільної власності подружжя. Згідно п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. За необхідності поділу майна, яке було нажите особами під час проживання однією сім'єю без шлюбу, чоловік і жінка мають право поділити майно за взаємною згодою, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору або, при недосягненні згоди, звернутися до суду з позовом про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю й поділ такого майна. Однак, позивачка не зверталась в суд з позовом про визнання факту проживання однією сім'єю і визнання будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до диспозитивності цивільного судочинства, передбаченої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Таким чином, на думку суду позивачка не вірно обрала спосіб захисту свого права. Крім того, відповідно до ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed