Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право проживання та користування житловим будинком з господарськими побудовами в [ADDRESS] , та виселення з нього, посилаючись на те, що із відповідачем по справі перебували в зареєстрованому шлюбі та згідно договору дарування від 09.04.2004 року кожному з них належало по Ѕ частині житлового будинку з господарськими побудовами по [ADDRESS] . В подальшому шлюб між ними було розірвано та на підставі рішення суду стягнуто з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. У зв`язку з тим, що відповідач аліменти не сплачував , утворилася заборгованість та відділом ДВС на погашення заборгованості арештована та описана належна відповідачеві на праві власності Ѕ частина житлового будинку з господарськими побудовами та виставлена на реалізацію. Оскільки попиту на зазначене нерухоме майно не було, відділом ДВС видано акт про передачу належної відповідачеві 1/2 частини будинку з господарськими побудовами у власність позивачеві в рахунок часткового погашення заборгованості, у зв"язку з чим нотаріусом видане відповідне свідоцтво та перереєстровано на позивача право власності на належну відповідачеві 1/2 частину житлового будинку з господарськими побудовами. Таким чином, на даний час позивач являється одноосібним власником спірного житлового будинку з господарськими побудовами. Вважає, що проживання та реєстрація відповідача у житловому будинку створює їй перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні нерухомим майном, відповідач не належить до членів сім`ї власника, його поведінка є негативною та між ними існують неприязнені відносини . Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 22.10.2019 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду Полтавського районного суду Полтавської області від 18.11.2019 року підготовче судове засідання закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Від відповідача відзив на позов не подавався , будь-яких заяв та клопотань не находило. В судовому засіданні представник позивача Сластьоненко П.В. позов підтримав , пославшись на обставини , викладені в ньому . В підготовче судове засідання, призначене на 18.11.2019 року та в судові засідання, призначені на 11.12.2019 року та 24.02.2020 року відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час слухання справи, шляхом повернення до суду поштових повідомлень із відміткою про вручення, не з`явився, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України , суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. За правилом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.11.2013 року . Згідно договору дарування від 09.04.2004 року , посвідченого державним нотаріусом Полтавської райдержнотконтори , позивачеві та відповідачеві належав на праві спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими побудовами в рівних частках , розташований по [ADDRESS] . ( а.с. 6-7 ). На підставі акту державного виконавця від 23.07.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу позивачеві передано у власність належну відповідачеві Ѕ частину зазначеного житлового будинку з господарськими побудовами в рахунок погашення заборгованості по аліментах на утримання неповнолітньої дитини згідно виконавчого листа № 2/545/1773/13, виданого 06.11.2013 року Полтавським районним судом Полтавської області( а.с. 8, зв. сторона ). Відповідно до свідоцтва від 16.09.2019 року, виданого державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори, вбачається, що відповідачеві належала на праві власності Ѕ частина житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою : [ADDRESS] і оскільки торги не відбулися та стягувач [PERSON] виявила бажання залишити за собою непродане майно, вказана частина нерухомого майна [PERSON] перейшла у власність [PERSON] ( а.с. 8 ) , після чого 20.09.2019 року право власності за позивачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( а.с. 9-10 ). Відповідач зареєстрований та проживає за однією адресою з позивачем, згідно довідки Супрунівської сільської ради Полтавського району та області № 849/02-25 від 30.09.2019 року, вбачається, що за адресою : [ADDRESS] зареєстровані позивач, відповідач та їх син ( а.с. 11 ). Як встановлено судом та не заеречувалось представником позивача в судовому засіданні , іншого житла відповідач не має ( а.с.50) . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків , коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Крім того, права колишнього членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення члена сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишнього. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Позивач була обізнана , що місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване у спірному житловому будинку та він там проживає , тобто могла передбачити характер та вагу обтяження майбутньої 1/2 частини нерухомості - житлового будинку з господарськими побудовами , проте фактично погодилася набути право власності на цю частину нерухомого майна з такими обтяженнями . Іншого житла відповідач не має. Ні у ЦК України , ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення колишнього члена сім"ї власника без надання іншого житлового приміщення. Підстав для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог статті 116 ЖК УРСР суд не вбачає , оскільки на вказану норму, як на підставу задоволення позову , позивач не посилалась та в підтвердження належні та допустимі докази суду не надавала . Такі висновки у подібних справах виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-298цс19; судова палата Касаційного цивільного суду Верховного суду у постановах від 23.09.2019 року у справ № 329/398/18 , провадження № 61-6362св1; від 27.11.2019 року у справ № 345/4385/17 , провадження № 61-48126св18 . Таким чином, аналіз змісту вищезазначених норм права та встановлених судом фактів свідчить про те , що позовні вимоги є безпідставними , а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed