Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

У позовній заяві, яка надійшла до суду 26 грудня 2018 року, позивач [PERSON] вказала, що 08 вересня 2004 року за договором купівлі-продажу вона набула право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Право власності на іншу 1/2 частину вказаного приміщення набув [PERSON] Приміщення використовувалось ними як магазин продуктів харчування. 26 серпня 2011 року між нею, [PERSON] та відповідачем був укладений договір по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням. Відповідно до договору відповідач надає позивачу [PERSON] та [PERSON] в користування земельну ділянку площею 0,0029 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. та розміщена під вбудованим нежитловим приміщенням для обслуговування та експлуатації вбудованого нежитлового приміщення. Відповідно до п. 1 договору плата за надану у користування частку земельної ділянки вноситься у вигляді орендної плати. Таким чином, договір за своєю правовою природою є договором оренди земельної ділянки. Зі змісту договору випливає, що в оренду надана умовна доля земельної ділянки, на якій знаходиться багатоповерховий житловий будинок з вбудованим нежитловим приміщенням, що знаходиться у власності [PERSON] і [PERSON] Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не винесені. Позивачка вважає зазначений договір земельної ділянки таким, що укладений з порушенням чинного законодавства, оскільки в ньому не зазначений об'єкт оренди та відсутні невід'ємні його частини всупереч вимогам ст. 15 ЗУ "Про оренду землі", в зв'язку з чим просить визнати його недійсним та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмір 704,80 грн. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що через невизначеність питання надання в оренду земельних ділянок під окремими приміщеннями в багатоповерхових житлових будинках, фінансову неспроможність виконання робіт з поділу території мікрорайону (кварталу), а також відсутність правил та порядку розподілу території житлового кварталу було розроблено та затверджено рішенням Дружківської міської ради №5/46-4 від 16.06.2010 «Тимчасовий порядок визначення частки земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні власників (наймачів) вбудованих у будівлю нежитлових приміщень». Зазначений договір по платі за землю не є договором оренди землі, а слугує лише підставою для розрахунку плати за користування землею, яка вираховується у розмірі орендної плати. Просить у позові відмовити. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала клопотання про розгляд справи буз її участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте надав клопотання слухати справу без його участі, просив в своїх письмових запереченнях в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 08 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Радіоновим Ю.В. за реєстровим №3039 [PERSON] набула право власності на 1/2 частину нежилого вбудованого приміщення за адресою: [ADDRESS]. Право власності на [PERSON] зареєстровано 27.11.2006 року Комунальним підприємством Дружківське міське бюро технічної інвентаризації (а.с. 30-32). Інша 1/2 частина даного приміщення належала [PERSON].(а.с.9). 26 серпня 2011 року між землевласником Дружківською міською радою та користувачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 60 по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням, відповідно до якого землевласник на підставі рішення Дружківської міської ради від 08.06.2011 № 6/8-35 надає користувачу частку земельної ділянки для обслуговування та експлуатації нежитлового вбудованого приміщення за адресою: [ADDRESS], а користувачі зобов'язуються вносити плату за надану у користування частку площею 0,0029 га у вигляді орендної плати. Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого 29.06.2016 року [PERSON], який був власником 1/2 частини нежитлового вбудованого приміщення за адресою [ADDRESS] [INFO] помер (а.с.8). Після смерті [PERSON] належну йому на праві спільної часткової власності 1/2 частину нежитлового приміщення [ADDRESS] прийняла у спадщину [PERSON] (а.с.9). Тобто є єдиним власником вказаного приміщення та користувачем земельної ділянки, розташованої під цим приміщенням і набула у спадщину права та обов'язки спадкодавця. Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 9.1.10. статті 9 Податкового кодексу України (в редакції на час укладення договору) плата за землю відносилася до загальнодержавних податків та зборів. Відповідно до п. 14.1.147 статті 14 цього Кодексу плата за землю -загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Оскільки законодавство, чинне на момент укладання договору між сторонами, передбачало тільки два види плати за землю - земельний податок та орендна плата, то суд дійшов до висновку. що укладений між сторонами цивільно-правовий договір був направлений на отримання від користувача орендної плати за земельну ділянку. Відповідно до ч.2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Відповідно до п. 4.4 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого спільним наказом Держкомзему, Держжитлокомунгоспу, Держкоммістобудування та Фонду держмайна України від 05.04.1996 р. № 31/30/53/396, частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається. Право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки. Відповідно до ст. 42 Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент укладання договору) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що надати в оренду або у власність земельну ділянку для обслуговування вбудованого чи прибудованого приміщення в багатоквартирному будинку неможливо, оскільки неможливо створити об'єкт земельних відносин - земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна, - виділити приміщення будинку як окрему будівлю та надати йому окрему адресу, яка необхідна для визначення місця розташування земельної ділянки як складова поняття «земельна ділянка». Частина (частка) земельної ділянки не може бути об'єктом оренди землі, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду землі» об'єктом оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній та державній власності, а отже, укладання договору оренди землі можливе лише на земельну ділянку із зазначенням у ньому всіх часток, що належать до неї, та відповідно всіх орендарів. Крім цього, у порушення ст. 15 Закону України «Про оренду землі», у спірному договорі оренди земельної ділянки від 06 червня 2012 року відсутні невід'ємні його частини - план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом, що є безумовною підставою для визнання договору недійсним. З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що є всі законні підстави для визнання договору по платі за землю під вбудованим нежитловим приміщенням від 26 серпня 2011 року, укладеного між Дружківською міською радою та [PERSON] та [PERSON], недійсним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 704 грн.80 коп.

Outcome: approved