Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення особи. Посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] На даний час у квартирі, окрім неї, зареєстровані: її донька [PERSON], онука [PERSON] та відповідач [PERSON], якого було зареєстровано за вказаною адресою як її зятя. Однак, в подальшому заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 02.02.2015 року шлюб укладений між донькою позивача та відповідачем було розірвано. Незважаючи на це, [PERSON] після розірвання шлюбу добровільно з квартири не виселився та на даний час продовжує проживати у квартирі [ADDRESS] Вважає, що відповідач як колишній чоловік її доньки, ніколи не був та не є членом її сім'ї, спільного господарства вони не ведуть. Також зазначила, що реєстрація місця проживання відповідача у належній їй на праві власності квартирі створює перешкоди для реалізації нею права на отримання житлової субсидії, крім того, відповідач постійно принижує честь та гідність позивача, провокує сварки та створює нестерпні умови для проживання у квартирі їй та її доньці, яка має намір створити нову сім'ю. Просила усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом виселення [PERSON], [INFO] з квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила суду, що відповідач робить неможливим їх спільне проживання у квартирі, не працює та не приймає участі у витратах на утримання житла. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні також позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Зазначив, що донька позивача має намір створити нову сім'ю, а тому подальше проживання відповідача у вказаній квартирі суперечить їх інтересам. Просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що він не створює будь-яких перешкод позивачу у користуванні її квартирою. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] м.Чернівці належить на праві власності [PERSON]. Зазначена обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 18.09.1995 року (а.с.8-5). Згідно ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У вказаній квартирі, окрім позивача, зареєстровані та проживають [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.7). Відповідача було зареєстровано у вказаній квартирі 24.10.1995 року за згодою позивача як чоловіка її доньки. Однак, в подальшому, заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 02.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.10). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому особа самостійно обирає спосіб захисту цивільного права. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач обрала спосіб захисту свого права шляхом зняття виселення відповідача з квартири [ADDRESS] При цьому позивач посилалася на те, що відповідач не є членом її сім'ї. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. З змістом ст.157 Кодексу членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, у даному випадку необхідно встановити чи був [PERSON] членом сім'ї позивача. При цьому суд виходить з положень ч.2 ст.64 ЖК України, відповідно до яких до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Так, судом встановлено, що [PERSON] було зареєстровано за вказаною адресою як чоловіка доньки позивача 24.10.1995 року, тобто відповідач постійно спільно проживав разом із позивачем понад 19 років, що безумовно свідчить про спільний побут, наявність певних взаємних прав та обов'язків та ведення спільного господарства протягом тривалого часу, що спростовує доводи позивача та дає можливість суду дійти до висновку про те, що [PERSON] був членом сім'ї позивача. Вирішуючи питання про виселення відповідача з квартири, суд зауважує, що в даному випадку необхідно встановити наявність підстав для позбавлення останнього права користування спірним жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в ухвалі від 31.01.2007 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Так, за змістом ст.116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом із ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Таким чином, законом передбачено декілька підстав, за наявності яких члена сім'ї власника квартири може бути примусово виселено. В якості підстави для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення позивач посилалась на порушення правил співжиття відповідачем, що робить неможливим їх спільне подальше проживання у квартирі. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.17 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що [PERSON] допустив порушення правил співжиття з [PERSON], а так само застосування до відповідача будь-яких заходів попередження або громадського впливу. Крім того, суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування положень ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач постійно проживає в квартирі [ADDRESS] Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами по справі не довів обґрунтованості заявлених позовних вимог. При цьому, суд зауважує, що у відповідності до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06) від 2 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Міжнародною судовою установою було встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення особи - необґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed