Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідача із позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіку зустрічей, посилаючись на наступні обставини. 25 липня 2015 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від фактичних шлюбних відносин сторони мають доньку, [PERSON], [INFO]. Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року розірваний шлюб між позивачем та відповідачем. З моменту народження доньки, відповідачка перешкоджає спілкуванню з дитиною і зустрічами з нею. Вона не відповідає на усні звернення, телефонні дзвінки з питання зустрічей і спілкування з донькою, ігнорує обговорення її виховання, оздоровлення та відпочинку. При спробах зустрічі з донькою влаштовує скандали і провокації, що негативно впливає на оздоровлення дитини, її психічний стан. Дитина проживає з відповідачкою, яку позивач часто бачить у нетверезому стані, що негативно впливає на розвиток дитини. Позивач бажає приймати участь у вихованні своєї дитини, спілкуватися з нею. Позивач прохав суд усунути йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, визначивши спосіб участі у її вихованні. В судове засідання 22.10.2018 року позивач не з'явився, про час, місце та дату був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, але раніше в судовому засіданні був допитаний, свої вимоги, викладені в позовній заяві підтримав у повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що відповідач не чинить ніяких перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, за 2,5 роки він не виявив жодного бажання навіть зустрітися та провідати свою дитину. Позивач має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 32 112,79 грн., всіляко ухиляється від сплати аліментів. Позивач сам не бажає займатися вихованням своєї дитини. В зазначеному віці донька має особливий режим харчування, відпочинку, прогулянок на вулиці через її малий вік, а тому зустрічі батька з донькою без її участі та за адресою реєстрації позивача не можливі, так як це вплине на звичайний, щоденний режим доньки, а також може спровокувати захворювання від впливу незвичайних, сторонніх подразників в квартирі за адресою мешкання позивача. Відповідач наполягає на зустрічі позивача з донькою у її присутності. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Мар'їнського районної державної адміністрації Донецької області в судове засідання не з'явилася, надав суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримання позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Як мати, так і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання, незалежно від того проживають вони з дитиною чи ні (ч. 1 ст. 141 СК України). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України). Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дітей своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2015 року по 20.09.2016 року, за період спільного проживання у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], яка після розірвання стосунків між сторонами залишилася проживати разом з матір'ю. В ході судового розгляду встановлено, що позивач бажає приймати участь в вихованні своєї дитини та піклуватися про її здоров'я, духовний та моральний розвиток і має для того все необхідне, проте, не може реалізувати своє право через перешкоди з боку відповідача. Судом встановлено, що між сторонами існує спір відносно участі позивача у вихованні дитини, у зв'язку з чим слід в судовому порядку визначити порядок участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Частинами 1 та 2 статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, зловживання батьками алкогольними напоями або наркотичними засобами. Згідно акту депутата Курахівської міської ради від 18 червня 2018 року [PERSON], зареєстрована в [ADDRESS], разом з нею та її дитиною [PERSON], [INFO], батько дитини [PERSON] фактично не мешкає та не відвідує її за місцем проживання. Даний факт підтверджується сусідами будинку [ADDRESS] (а.с. 30). Згідно довідки вих. № 34 від 08.06.2018 року відповідач - [PERSON] дійсно працює у ТОВ «ПАРАЦЕЛЬС-ФАРМ», займає посаду фармацевт з 30 січня 2017 року і по теперішній час. Графік роботи з 8:00 до 20:00 (два дні робочих, два вихідних) (а.с. 31). Так, позивач не надав суду доказів про постійне місце проживання, місце роботи та регулярний дохід, про не перебування на обліку у лікаря психіатра та нарколога. Згідно довідки-розрахунку від 15.06.2018 № 14.41-11603, виданої старшим державним виконавцем Грачіковим М.О. Мар'їнського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, розмір заборгованості по аліментам [PERSON] за період з 12.04.2016 року по 01.06.2018 року складає 32112,70 грн. (а.с. 33). Судом встановлено, що мати дитини не чинить перешкоди позивачу у спілкуванні, він сам не бажає спілкуватися з донькою. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Мар'їнської районної військово-цивільної адміністрації Донецької області від 24.07.2018 року № 01-33/93, орган опіки та піклування Мар'їнської райдержадміністрації рекомендує встановити [PERSON] для зустрічей з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], в парках, ігрових майданчиках за попередньою домовленістю батьків, враховуючи стан здоров'я дитини та батьків, в присутності матері та за відсутності інших осіб наступні дні та часи: щотижня у середу на 2 години після відвідування дитиною дошкільного навчального закладу; щосуботи або щонеділі на 2 години. Відповідно до ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Але суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що не вправі обмежувати батька у спілкуванні з дитиною будь якою кількістю годин та визначати місце спілкування, оскільки мати, як і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання, незалежно від того проживають вони з дитиною чи ні. Судом встановлено, що відповідач по справі ніколи не перешкоджала і не чинила жодних перешкод у спілкуванні батька із дитиною, позивач сам не бажав бачитись з дитиною, займатися її вихованням. Відповідач лише наполягає на тому, щоб побачення батька з дитиною, 2016 року народження, відбувалися в її присутності або в узгодженому місці батьками. Судом дійсно встановлено, що між позивачем та відповідачем в період шлюбу і після нього склалися неприємні відносини, мали місце сварки, але це не має правового значення для вирішення цієї справи. Перевіривши твердження сторін, дослідженими доказами, суд приходить до переконання, що вимоги позивача про його участь у вихованні та спілкуванні з дитиною не є обґрунтованими. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Стаття 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діюча на Україні з 27.09.1991 року, визначає, що держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. У відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 цієї Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 18 Конвенції проголошує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Аналогічні положення містяться у ст.ст.14,15 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року №2402, який був прийнятий на розвиток міжнародного права в Україні. В ході судового розгляду позивачем не надано судові переконливих доказів того, що його спілкування не буде суперечити найкращим інтересам дитини. Крім того, позивач має заборгованість по сплаті аліментів і на теперішній час існуюча заборгованість ним не погашена. Відповідно до ч.6 ст. 6 СК України, однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, є рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, рішення у справі «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року). Крім того, рішення у цієї справі не є перешкодою в подальшому визначити участь у вихованні дитини у інший спосіб, якщо зростання прихильності дитини до батька та належне виконання останнім своїх батьківських обов'язків обумовить таку необхідність. До того ж, це рішення не є перешкодою визначення батьками в добровільному порядку додаткових днів побачень позивача з дитиною. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачем при зверненні із цим позовом до суду.

Outcome: dismissed