Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди. В тексті позову позивач зазначила, що вона проживає у житловому будинку по [ADDRESS] , який належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Позивач повідомила відповідача АТ «Миколаївобленерго» шляхом звернення до абонентського відділу про зміну власника житлового будинку. Під час розмови їй було повідомлено умови укладення договору, з якими вона не погодилась, тому їй було відмовлено в укладенні договору в усній формі. До жовтня 2020 року позивач сплачувала за послуги з електропостачання згідно з показами лічильника на особовий рахунок попереднього власника житлового будинку. При цьому, позивач вважає, що постанови НКРЕКП, в тому числі ті, якими встановлені тарифи на постачання електричної енергії не набули чинності, оскільки не були зареєстровані у встановленому законом порядку. Позивач вирішила перевірити правовстановлюючі документи відповідачів, а також докази того, що саме відповідачам належить електрична енергія, яка постачалась на об`єкт позивача та направила відповідні запити до відповідачів та Державної казначейської служби України. Відповідей та пропозицій про укладення договору від відповідачів їй не надходило, а за повідомленням казначейської служби рахунок, на який сплачується споживачами вартість спожитої електричної енергії, в казначействі не зареєстрований. Натомість, 20 вересня 2021 року позивачеві було повідомлено про заборгованість колишнього власника, яку позивач не визнає та неодноразово вимагала підтвердження боргу платіжним документом, оформленим належним чином, а також проведення акту звірки для встановлення/спростування розбіжностей. Після цього позивач отримала попередження про відключення від електропостачання за адресою [ADDRESS] і в подальшому електропостачання до будинку позивача було припинене. Внаслідок вказаного позивачу була завдана моральна шкода, яку позивач оцінила в 200 000 грн. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного позивач просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку 200000 грн завданої моральної шкоди, зобов`язати відповідача ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» надати належним чином оформлений документ про підтвердження заборгованості, провести акт звірки особового рахунку за 5 років, визнати дії відповідача ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» щодо вимоги про відключення житлового будинку по [ADDRESS] неправомірними та протиправними та зобов`язати відповідачів розкрити умови контракту (договору). Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позов надійшов до суду 19.10.2021 року. 21.10.2021 року ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області позовна заява була залишена без руху. 25.10.2021 року до суду надійшла уточнена позовна заява. 28.10.2021 року відкрите провадження у справі та з врахуванням встановлення в Миколаївській області «червоного» рівня епідемічної небезпеки, з врахуванням рішення Вищої Ради Правосуддя №763/0/15-21 від 01.04.2021 року, рішення Ради суддів України №19 від 17.03.2020 року та оскільки ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з врахуванням характеру та обсягу доказів та з врахуванням того, що в позовній заяві позивач не заявляла клопотань про проведення судового розгляду з повідомленням сторін, було вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 23.11.2021 року від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти задоволення позову заперечив, вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Відповідач вважає, що оскільки за адресою [ADDRESS] здійснюється фактичне споживання електричної енергії, обсяги яких підтвердженні оператором системи розподілу, то договір про постачання електричної енергії між споживачем та постачальником універсальних послуг був фактично укладений. На вказаний об`єкт попереднім постачальником був укладений договір з [PERSON] , тому інформація саме щодо вказаного споживача була передана попереднім постачальником ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» відповідно до п. 13 Перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії». Позивач із заявою про укладення з нею договору про постачання електричної енергії не зверталася та необхідних документів не надавала. При цьому, позивач здійснювала оплату за спожиту електричну енергію не своєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 2049 грн. Відповідач 22.09.2021 року направив попередження про відключення споживачу, на ім`я якого був відкритий особовий рахунок, попередження було отримане споживачем 23.09.2021 року. Відповідач не є бюджетною установою, тому не має рахунку в казначействі, натомість оплата за спожиту електричну енергію має надходити на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання. Також відповідач вважає, що вимоги позивача про стягнення матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено те, що дії відповідача з припинення електропостачання були протиправні, що у порушенні прав позивача є вина відповідача та що є причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленою позивачем моральною шкодою. На підставі цього відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач не подавав заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не заявляв клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 29.11.2021 року від позивача електронною поштою надійшла заява про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.11.2021 року вказана заява повернута заявнику без розгляду відповідно до ч.4 ст. 183 ЦПК України, оскільки вона не була підписана заявником. 30.11.2021 року від відповідача Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» надійшов відзив на позов, у якому відповідач не визнав позовні вимоги, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відлягають задоволенню. Відповідач вказує, що відповідно до Правил роздрібного ринку електричної енергії при переході права власності на об`єкт до нового власника переходять права та обов`язки за договорами, укладеними відповідно до цих Правил, а також ініціатором укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії у разі зміни споживача є новий споживач, який має надати передбачені Правилами документи. За даними відповідача особовий рахунок на будинок по [ADDRESS] був відкритий на ім`я [PERSON] на підставі договору про користування електричною енергією від 10.08.2010 року №500966. На час звернення позивача з позовом до суду з нею будь-які договори не укладались та лише 10.11.2021 року між позивачем та відповідачем після подання позивачем відповідної заяви-приєднання та документів був укладений договір про надання послуг з розподілу електричної енергії та відновлено електроживлення на об`єкт за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вважає, що відключення від електропостачання будинку за адресою [ADDRESS] було здійснене відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки 18.10.2021 року АТ «Миколаївобленерго» отримало від ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» вимогу про обмеження (відключення) електроживлення споживачів, при цьому відповідач АТ «Миколаївобленерго» не має права вимагати від електропостачальника обґрунтування причин (підстав) припинення електроживлення, якщо вимога відповідає випадкам, визначеним Правилами роздрібного ринку електричної енергії, а також не розглядає заперечення щодо припинення електроживлення або звернення щодо неправомірності дій електропостачальника від споживачів електричної енергії. Тому на підставі отриманої вимоги відповідач видав наряд на відключення та припинив електропостачання за вказаною адресою. Відповідач вважає, що позивач не довела, що припинення електроживлення відбулось з вини АТ «Миколаївобленерго» та з порушенням вимог нормативно-правових актів у сфері енергетики, тому вважав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заявленої позивачем моральної шкоди. На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач не подавав заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не заявляв клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору купівлі-продажу від 31.03.2016 року; копію повідомлення-заяви від 21.01.2021 року; копію заяви про надання публічної інформації 21.01.2021 року; лист-звернення від 20.07.2021 року; копію повідомлення ЦДАВО України від 31.01.2020 № 28-дв; копію повідомлення ЦДЕА від 29.03.2021 року; копію повідомлення ГУ ДКСУ у Миколаївській області №13-12/1515 від 18.03.2021 року; копію інформації ДКСУ №15-12/5899 від 19.03.2021 року; копію наряду №149 від 18.10.2021 року; копію повідомлення Баштанської міської ради від 09.08.2021 року №З-135/02.03-8; копію попередження № 117617 від 22.09.2021 року; виписку особового рахунку № [NUMBER] від 19.11.2021 року; копію Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг; копію списку згрупованих поштових відправлень №1316 від 21.09.2021 року; копію відомостей про відстеження поштового відправлення; копію вимоги про обмеження (відключення) електроживлення споживачів постачальника від 13.10.2021 року; копію наряду №149 від 18.10.2021 року; копію заяви-вимоги; копію повідомлення №21/10/736-1650 від 02.11.2021 року; копію вимоги про відновлення електроживлення споживачам постачальника від 09.11.2021 року; копію наряду №34 від 10.11.2021 року; копію договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 51450008 від 10.11.2021 року; копію заяви-приєднання від 10.11.2021 року; копію договору про користування електричною енергією №500966 від 10.08.2010 року) суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Судом встановлено, що до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] здійснювалось постачання електричної енергії на підставі договору №500966 від 10.08.2010 року, укладеного між споживачем [PERSON] та електропостачальником АТ «Миколаївобленерго». Позивач [PERSON] придбала житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2016 року, укладеного між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] . При цьому, новий власник будинку не укладав на своє ім`я договору про постачання електричної енергії за вказаною адресою. З 01.01.2019 року АТ «Миколаївобленерго» почало здійснювати функції оператора системи розподілу електричної енергії на території Миколаївської області, а функції з постачання електричної енергії на території Миколаївської області почало здійснювати ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія». Внаслідок нерегулярних оплат за спожиту електричну енергію за адресою: [ADDRESS] утворилась заборгованість та ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» 22.09.2021 року направило споживачу попередження про припинення постачання електричної енергії з 18.10.2021 року, яке було отримане адресатом 23.09.2021 року. 18.10.2021 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подало до АТ «Миколаївобленерго» вимогу від 13.10.2021 року про обмеження (відключення) електроживлення споживача за даною адресою. 18.10.2021 року АТ «Миколаївобленерго» був виданий наряд на відключення від електроживлення житлового будинку по [ADDRESS] , який того ж дня був виконаний. 09.11.2021 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подало до АТ «Миколаївобленерго» вимогу від 09.11.2021 року про відновлення електроживлення споживача за даною адресою. 10.11.2021 року АТ «Миколаївобленерго» був виданий наряд на підключення електроживлення житлового будинку по [ADDRESS] , який того ж дня був виконаний. 10.11.2021 року між АТ «Миколаївобленерго» та [PERSON] на підставі підписаної останньою заяви-приєднання від 10.11.2021 року був укладений договір про надання послуг з розподілу електричної енергії № 51450008. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач обґрунтовує свої вимоги рядом обставин, які доцільно розглянути окремо, а саме: -тим, що рішення Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП), в тому числі і Правила роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ), затверджені постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року\~№ 312, не набули чинності, оскільки в супереч ст. 117 Конституції України та Указу Президента України від 03.10.1992 року №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» не були зареєстровані Міністерством юстиції України; -тим, що відповідачами не доведено, що саме вони постачають електричну енергію на об`єкт позивача, з яким жодні договори не укладались; -тим, що відповідачами не підтверджена заявлена заборгованість, а також, що рахунок, на який має здійснюватись оплата за спожиту електроенергію, не зареєстрований в Державній казначейській службі України. Суд не може погодитись з позицією позивача щодо того, що відповідні рішення НКРЕКП, якими врегульовані правовідносини між сторонами, в тому числі ПРРЕЕ, не набули чинності, оскільки не були зареєстровані Міністерством юстиції України. По-перше,\~набуття нормативно-правовим\~актом чинності,\~в першу\~чергу,\~пов`язується з\~його оприлюдненням,\~оскільки відповідно\~до ст.\~57\~Конституції України\~закони та\~інші нормативно-правові\~акти,\~що визначають\~права і\~обов`язки\~громадян,\~мають бути\~доведені до\~відома населення\~у порядку,\~встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. Натомість ПРРЕЕ були оприлюднені в газеті «Урядовий кур`єр» від 18.04.2018 року. По-друге, ст. 117 Конституції України вказує на те, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом. За такого, дане положення Конституції України вказує на те, що порядок реєстрації нормативно-правових актів визначених в ній органів має визначатись саме законом. Натомість відповідний закон не прийнятий. Натомість відповідно до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» НКРЕКП визначена даним законом регулятором у сферах енергетики та комунальних послуг. Та ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» визначено, що рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. Отже, Конституція України вказує на те, що саме законом має визначатись порядок реєстрації нормативно-правових актів центральних органів виконавчої влади, отже саме законом можуть встановлюватись і виключення з цього правила. Натомість процитованим вище законом закріплене таке виключення, при цьому, з врахуванням ієрархії нормативно-правових актів, закон має вищу юридичну силу в порівняні з указом Президента України, на який посилається позивач. За такого, відповідні рішення НКРЕКП, в тому числі і ПРРЕЕ, відповідно до закону не потребували реєстрації Міністерством юстиції України. По-третє, процитоване вище положення ст. 117 Конституції України стосується саме нормативно-правових актів центральних органів виконавчої влади. Натомість відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (в редакції, яка діяла на час прийняття ПРРЕЕ) національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Таким чином, НКРЕКП на час прийняття ПРРЕЕ не мала статусу центрального органу виконавчої влади. За комплексу описаного вище відсутні підстави для висновку про те, що ПРРЕЕ не набули чинності, також відсутні підстави для застосування до них чи до положень ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» процедури визначеної ч.6 ст. 10 ЦПК України. Тому правовідносини між сторонами, серед іншого, регулюються відповідними положеннями ПРРЕЕ. Що стосується позиції позивача щодо того, що відповідачами не доведено, що саме вони надають відповідні послуги на об`єкт позивача, з яким позивач на час звернення до суду з позовом жодних договорів не укладав, то суд прийшов до наступних висновків. Насамперед, відповідно до положень ст. 63 Закону України «Про ринок електричної енергії», п. 1.2.1, 1.2.15, 2.1, 5.5.5 ПРРЕЕ відповідні послуги надаються на підставі договорів та за плату. Бездоговірне користування послугами з розподілу електричної енергії та з постачання електричної, а також безоплатне споживання електричної енергії не допускається. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивач, посилаючись на те, що відповідачі не надали доказів того, що вони надають відповідні послуги позивачу, сам при цьому не надав суду доказів того, що ним з будь-якою іншою особою, яка має право надавати відповідні послуги, був укладений договір про розподіл електричної енергії чи договір про постачання електричної енергії. Натомість суду надані докази того, що електрична енергія до житлового будинку по [ADDRESS] постачалась на підставі договору про користування електричною енергією №500966 від 10.08.2010 року, укладеного між споживачем [PERSON] (попереднім власником будинку) та електропостачальником АТ «Миколаївобленерго». Сама по собі зміна власника житлового будинку не була підставою для припинення вказаного договору, оскільки відповідно до п. 2 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року №312, якою були затверджені ПРРЕЕ, укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання\~заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови. Крім того, відповідно до п. 1.2.15 ПРЕЕ укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил. Для договорів,\~які укладаються\~шляхом приєднання\~до умов\~договору,\~укладення договору\~можливе шляхом\~підписання заяв-приєднань,\~оплати виставленого\~рахунку,\~споживання будь-якого\~обсягу електричної\~енергії (за\~умови відсутності\~направлених заперечень\~щодо договірних\~умов в\~цілому чи\~частково)\~через особистий\~кабінет в\~електронній формі\~(в\~установленому законодавством\~порядку). При переході права власності (користування) на об`єкт до нового власника (користувача) переходять права та обов`язки за договорами, укладеними відповідно до цих Правил. При цьому, позивач в тексті позову вказує, що, незважаючи на те, що не укладала від свого імені відповідних договорів, але після набуття прав на житловий будинок користувалась послугами з постачання та розподілу електричної енергії, до певного часі здійснювала оплату спожитої електричної енергії, отже приєдналась до відповідних договорів. Відповідно до п.13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії» під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу вертикально інтегрований суб`єкт господарювання повинен до 1 січня 2019 року вжити заходів для відокремлення оператора системи розподілу від виробництва, передачі, постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб`єктів господарювання. З метою забезпечення надійного та безперервного постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам відокремлення оператора системи розподілу, кількість приєднаних споживачів до системи розподілу якого перевищує 100 тисяч, здійснюється з урахуванням вимог цього пункту, а саме: суб`єкт господарювання, створений у результаті здійснення заходів з відокремлення з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам, у строк не пізніше ніж 12 місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язаний в установленому порядку отримати ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії; упродовж чотирьох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь, Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання; фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. У зв`язку з вказаним на виконання наведеного вище положення закону на території Миколаївської області послуги з постачання електричної енергії, які надавались АТ «Миколаївобленерго», почало надавати ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», що підтверджується таблицею 2.3.3 п. 2.3.3 Звіту про результати діяльності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у 2019 році, затвердженого постановою НКРЕКП від 27.05.2020 року №975. За такого, з 01.01.2019 року послуги з розподілу електричної енергії до житлового будинку по [ADDRESS] здійснює АТ «Миколаївобленерго», а послуги з постачання електричної енергії - ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія». При цьому, як вказано вище, вчинивши дії по споживанню та частковій оплаті спожитої електричної енергії, позивач фактично приєдналась до відповідних договорів, натомість дійсно відповідно до п. 5.1.2 ПРЕЕ, на який посилається позивач, АТ «Миколаївобленерго» дійсно повинне було укласти зі споживачем відповідний договір розподілу електричної енергії, але у порядку, визначеному ПРРЕЕ. Натомість відповідно до 2.1.3 ПРЕЕ ініціатором укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки є споживач. При цьому, такий споживач має надати відповідні документи, визначені в п. 2.1.8 ПРРЕЕ. Такі події стались вже після звернення позивача до суду з даним позовом. Натомість без дотримання вказаної вище процедури самостійно змінити споживача, на ім`я якого відкриті відповідні особові рахунки та з яким у належній формі укладені відповідні договори відповідачі не мали правових підстав. Що стосується позиції позивача щодо того, що відповідачами не підтверджена заборгованість за спожиту електричну енергію, а також, що рахунок, на який має здійснюватися оплата за спожиту електроенергію, не зареєстрований в Державній казначейській службі України, то вважає за необхідне зауважити наступне, то суд приходить до наступних висновків. З наданої суду виписки особового рахунку № [NUMBER] від 19.11.2021 року слідує, що до відключення електроживлення за адресою [ADDRESS] електрична енергія споживалась, проте споживач нерегулярно та не в повному розмірі оплачував за таку спожиту електричну енергію. Це в тексті позову також підтверджує сама позивач. При цьому, сама по собі незгода споживача із заявленим йому розміром вартості спожитої електричної енергії чи з його розрахунком не може бути підставою для припинення регулярної оплати за електричну енергію, що регулярно споживається споживачем, оскільки, як вказано вище, безоплатне користування електричною енергією не допускається. Натомість позивач лише заявив про свою незгоду з розрахованою за належним позивачу житловим будинком заборгованістю, але відомостей про те, що за заявлений період виникнення боргу позивач здійснювала оплату спожитої електроенергії в іншому розмірі чи за іншими обсягами на підставі фактичних показів засобів обліку позивач не надала. Крім того, відповідно до п.4.7, 4.10, 4.12 ПРРЕЕ оплата електричної енергії здійснюється споживачем виходячи з умов відповідного договору про постачання електричної енергії і може, зокрема, бути у формі оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку. Побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії. Розрахунки між споживачем та електропостачальником здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. \~ \~ \~ \~Також відповідно до п. 5.5.5 ПРРЕЕ споживач електричної енергії, серед іншого, зобов`язаний: сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію припинити власне електроспоживання відповідно до умов договору. Позивач також підтверджує, що отримувала відповідні рахунки на ім`я попереднього власника, але вважала їх неналежно оформленими, оскільки вони не містили підписів керівника та бухгалтера та печатки підприємства. Натомість положення п. 4.13-4.14, 9.1.8, 9.6.1 ПРРЕЕ, які регулюють питання форми та змісту відповідних платіжних документів, таких вимог до платіжних документів для оплати спожитої електроенергії не містять. Не може бути підставою для припинення оплати споживачем спожитої електроенергії і той факт, що рахунок, на який такі оплати мають здійснюватися, не зареєстрований в Державній казначейській службі України, оскільки такої умови нормативні акти в даній сфері не містять, натомість відповідно до ч.2, 6 ст. 75 Закону України «Про ринок електричної енергії» покупці електричної енергії, які купують електричну енергію в електропостачальників, вносять плату за отриману електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання електропостачальника в одному з уповноважених банків. Перелік поточних рахунків із спеціальним режимом використання електропостачальників, оператора системи передачі та оператора ринку затверджується та оприлюднюється Регулятором. За такого, суду надані докази того, що на підставі споживання електричної енергії на об`єкті позивача без її регулярних оплат виникла заборгованість, яка не була погашена споживачем. Наявність заборгованості за спожиту електричну енергію відповідно до п. 7.5 ПРРЕЕ є підставою для припинення повністю або частково постачання електричної енергії споживачу, за умови його своєчасного попередження (не пізніше ніж за 10 робочих днів до дня відключення). \~ \~ \~ \~Як вказувалось вище, ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» 22.09.2021 року направило споживачу попередження про припинення постачання електричної енергії з 18.10.2021 року, яке було отримане адресатом 23.09.2021 року. 18.10.2021 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подало до АТ «Миколаївобленерго» вимогу від 13.10.2021 року про обмеження (відключення) електроживлення споживача за даною адресою. 18.10.2021 року АТ «Миколаївобленерго» був виданий наряд на відключення від електроживлення житлового будинку по [ADDRESS] , який того ж дня був виконаний. Отже споживач був своєчасно попереджений електропостачальником про припинення постачання електричної енергії, натомість АТ «Миколаївобленерго» як оператор системи розподілу відповідно до п. 11.5.12 Кодексу систем розподілу, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року № 310, не мало права вимагати від електропостачальника обґрунтування причини (підстави) припинення електроживлення або розглядати заперечення щодо припинення електроживлення або звернення щодо неправомірності дій електропостачальника від споживача електричної енергії, і повинно було припинити електроживлення споживача електричної енергії протягом 10 робочих днів з дати отримання звернення від електропостачальника. За такого, судом не встановлено порушення відповідачами процедури припинення постачання електричної енергії на об`єкт позивача. Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідачів розкрити умови контракту, то вказана вимога є неконкретною, у зв`язку з чим ухвалою судді від 21.10.2021 року про залишення позовної заяви без руху позивачу пропонувалось викласти вказану вимогу в тому вигляді, який дав би можливість її вирішити судом та у вигляді, який би забезпечив ефективний захист прав саме позивача. Проте в цій частині ухвала судді про залишення позовної заяви без руху позивачем не була виконана. Натомість ст. 16 ЦК України такий спосіб захисту не передбачений і хоча ст. 5 ЦПК України передбачає можливість обрання іншого способу захисту, який не суперечить закону, але такий захист має бути ефективним. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому, власне підстави та умови здійснення діяльності АТ «Миколаївобленерго» на відповідній території та обставини переходу обов`язків постачальника електроенергії на відповідній території від АТ «Миколаївобленерго» до ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» зумовлені не договорами чи контрактами, а вже згадуваними вище положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії», в тому числі п. 13 Прикінцевих та перехідних положень, а діяльність відповідачів на території Миколаївської області також зафіксована НКРЕКП, в тому числі і в згадуваному вище Звіті про результати діяльності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у 2019 році, затвердженого постановою НКРЕКП від 27.05.2020 року №975. На підставі викладеного, позовна вимога про зобов`язання відповідачів розкрити умови контракту не може бути задоволена. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди в загальній сумі 200 000 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з п. 5.1.4 ПРРЕЕ оператор системи несе відповідальність у порядку, передбаченому законодавством України, за завдані споживачу та/або електропостачальнику, іншому учаснику роздрібного ринку збитки внаслідок порушення ним умов договору та цих Правил. Аналогічно відповідно до п. 5.2.4 ПРРЕЕ постачальник електричної енергії несе відповідальність у порядку, передбаченому законодавством України, за завдані споживачу та/або оператору системи збитки внаслідок порушення ним умов договору та цих Правил. Згідно з\~п.\~5\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31.03.1995\~року №\~4\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За такого, у відносинах оператора системи розподілу зі споживачем та постачальника електричної енергії зі споживачем для відшкодування на користь споживача моральної шкоди необхідна одночасна наявність таких умов: 1) порушення оператором системи розподілу чи постачальником електричної енергії умов укладених зі споживачем договорів або ПРРЕЕ; 2) вина оператора системи розподілу чи постачальника електричної енергії у таких порушеннях; 3) заподіяння споживачу моральної шкоди; 4) причинний зв`язок між порушеннями оператора системи розподілу чи постачальника електричної енергії та завданою споживачу шкодою. Відсутність хоча б однієї з вказаних умов унеможливлює стягнення моральної шкоди з оператора системи розподілу чи з постачальника електричної енергії. Крім того, як вказувалось вище, відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» суд може вирішити питання про відшкодування на користь споживача моральної шкоди виключно при задоволенні позову. Натомість, як вказано судом вище, відсутні підстави для висновку, що відповідачами були порушенні умови відповідних договорів чи ПРРЕЕ, внаслідок чого заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню, що, у свою чергу, вказує на неможливість стягнення з відповідачів на користь позивача заявленої до відшкодування моральної шкоди. Виходячи із практики ЄСПЛ, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ та є джерелом права, суд не вбачає підстав для надання відповіді на кожен аргумент сторін по справі. Так, згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною у п. 58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.05.2011 року «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя». \~ \~ \~ \~За такого, суд вважає, що ним достатньо та належним чином обґрунтовані підстави прийняття рішення та наведені відповідні мотиви, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для надання більш детальної відповіді на кожен аргумент сторін. Підсумовуючи викладене, жодна із заявлених позовних вимог не підлягає задоволенню, тому суд вважає, що в задоволенні позову загалом належить відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed