Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач у лютому 2016 року звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Чернівецький лісгосп» про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Посилався на те, що наказом директора ДП «Чернівецький лісгосп» від 01.06.1978 року №46 його було призначено на посаду лісничого Тарнавського лісництва, на якій він працював до березня 2014 року. Наказом від 24.03.2014 року №59-К його було незаконно переведено з посади лісничого на посаду інженера лісового господарства першої категорії відділу лісового господарства ДП «Чернівецький лісгосп». В подальшому, наказом №105к від 11.07.2014 року його, як інженера лісового господарства 1 категорії, було звільнено з лісгоспу з 04.06.2014 року на підставі п.5 ст.40 КЗпП України у звязку з не зявленням на роботу протягом більш чотирьох місяців. Також вказував на те, що рішенням суду від 14.07.2014 року наказ від 24.03.2014 року №59-К було скасовано та поновлено його на роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва. Зазначене рішення набрало законної сили 13.08.2014 року. 14.08.2014 року він звернувся до відповідача з заявою про поновлення його на посаді лісничого Тарнавського лісництва. Однак, відповідач листом від 18.08.2014 року відмовив йому в поновленні на роботі у звязку з чим він змушений був звернутися до Державної виконавчої служби. Так, 17.09.2014 року державним виконавцем було вручено йому копію наказу відповідача №124-К від 08.09.2014 року, яким було скасовано наказ №59-к від 24.03.2014 року та поновлено його на посаді лісничого. Таким чином, рішення суду від 14.07.2014 року було виконано лише 08.09.2014 року, що призвело до невиплати йому середнього заробітку за період з 05.06.2014 року по 08.09.2014 року. Вважає, що оскільки його було незаконно переведено на іншу посаду, а потім звільнено без законних підстав з 05.06.2015 року, а тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 05.06.2014 року по 08.09.2014 року, тобто за 64 дні. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь 7992 грн. 32 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що у відповідності до рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 18.03.2015 року з [PERSON] було проведено розрахунок у визначеному законом порядку. Підстави для стягнення з підприємства середнього заробітку за період з 05.06.2014 року до 08.09.2014 року відсутні. Просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 01.06.1978 року працював на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства "Чернівецький лісгосп". Наказом №59 К від 24.03.2014 року позивача було переведено з посади лісничого інженером лісового господарства першої категорії відділу лісового господарства (а.с.7). В подальшому, на підставі наказу №105 К від 11.07.2014 року, [PERSON], інженера лісового господарства першої категорії Державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство» було звільнено з роботи у звязку з незявленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (з 24.12.2013 року по 28.05.2014 року), п.5 ст.40 КЗпП України (а.с.8). Проте, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.07.2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Скасовано наказ директора ДП «Чернівецький лісгосп» №59 від 24.03.2014 року та поновлено [PERSON] на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» (а.с.9-13). 14.08.2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про добровільне виконання рішення суду, на яку директором ДП «Чернівецький лісгосп» було надано відповідь про те, що наказом №105к від 11.07.2014 року його зі згоди профспілкового комітету було звільнено з роботи (а.с.15). На виконання зазначеного рішення суду, державним підприємством «Чернівецький лісгосп» було видано наказ №124к від 08.09.2014 року, яким наказ №59к від 24.03.2014 року було скасовано та поновлено позивача на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» (а.с.15). Із змісту поданої до суду заяви вбачається, що позивач в якості підстави стягнення з відповідача грошових коштів посилається на затримку виконання рішення суду від 14.07.2014 року та вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за період з 05.06.2014 року по 08.09.2014 року. Проаналізувавши наведені доводи, суд вважає їх безпідставними та відхиляє з огляду на наступне. Так, як було встановлено судом, рішення суду, на затримку виконання якого посилається [PERSON], були винесено лише 14.07.2014 року, а тому підстави для виплати середнього заробітку за період з 05.06.2014 року по 14 07.2014 року відсутні. Окрім того, суд зауважує, що [PERSON] наказом №105к від 11.07.2014 року було звільнено з роботи з 04.06.2014 року у звязку з незявленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності на підставі п.5 ст.40 КЗпП України (а.с.8). Із вказаним наказом [PERSON] також не погодився та оскаржив його до суду. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.12.2014 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Однак, в подальшому, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 18.03.2015 року було скасоване рішення суду першої інстанції від 23.12.2014 року. Позов [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ директора державного підприємства «Чернівецький лісгосп» №125к від 08.09.2014 року та поновлено позивача на роботі на посаді лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп». Стягнуто з державного підприємства «Чернівецький лісгосп» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.09.2014 року по 18.03.2015 року в розмірі 16609 грн. 04 коп. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено (а.с.17-20). Зазначеним рішенням суду також було встановлено, що позивач, будучи ознайомленим з наказом №105к про звільнення від 11.07.2014 року 15.07.2014 року, за захистом свого порушеного права звернувся 06.10.2014 року, тобто з пропуском визначеного в законі місячного строку та не довів поважності причин його пропуску. А тому позовна вимога щодо скасування вищезазначеного наказу не підлягає до задоволення. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, у період з 05.06.2014 року по 08.09.2014 року наказ №105к від 11.07.2014 року діяв та був чинним, а звільнення позивача із займаної посади було визнано незаконним лише з 08.09.2014 року. За змістом ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше, ніж за один рік. Одночасно положеннями ст. 236 Кодексу визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, суду у визначеному законом порядку не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позивачем вимог. Крім того, суд враховує, що суд апеляційної інстанції у рішенні від 18.03.2015 року, вирішуючи питання про поновлення на роботі позивача, прийняв рішення про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановив його тривалість. Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed