Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі - відповідач), третя особа: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості із заробітної плати, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 09.05.2006 року протоколом № 2 Зборів засновників приватного підприємства «САНТІМ» було вирішено перетворити Виконавчий орган підприємства в Дирекцію, та вирішено питання про переведення позивача з посади директора на посаду генерального директора. Наказом № 6 від 09.05.2006 року його призначено на посаду генерального директора. 31.09.2016 року у зв'язку з виробничою необхідністю генеральним директором було затверджено Наказ № 38 про зміну штатного розпису. Новий штатний розпис вводився в дію з 01.10.2016 року. Враховуючи зміни внесені до нового штатного розпису було видано наказ № 47, відповідно якого його переведено на неповний робочий день у вигляді одної години на тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. 27.10.2016 року у зв'язку зі скрутним фінансовим положенням підприємства, єдиним засновником було прийнято рішення, яким у зв'язку з припиненням господарської діяльності підприємства обов'язки генерального директора з 01.11.2016 року буде виконувати сам засновник. 27.10.2016 року позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням з 31.10.2016 року. Наказом № 48 від 27.10.2016 року його було звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України з 31.10.2016 року. При звільненні відповідачем була виплачена заробітна плата в сумі 12262,64 грн. Але, окрім заробітної плати відповідач мав компенсувати витрачені грошові кошти на потреби підприємства та сплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку. Перебуваючи на посаді генерального директора ним було витрачено власні грошові кошти на потреби підприємства: 02.07.2016 року придбано за власні кошти кодовий накладний замок вартістю 401,23 грн., 16.09.2016 року витрачено грошові кошти у розмірі 412,97 грн. на придбання плитки; 31.10.2016 року придбано матеріальні цінності на суму 2247,08 грн. Загалом в період з 02.07.16 року по 01.11.2016 року витрачено власних грошових коштів на по підприємства у сумі 3207,03 грн., які до теперішнього часу не повернуті. Факти витрати власних грошових коштів підтверджується реєстром авансових звітів, звітами про використання коштів в період з 02.07.16 року по 01.11.2016 року та копіями чеків. Перед звільненням, відповідачем було проведено розрахунок компенсації відпустки, за яким сума не виплачених відпускних становить: 15156,18 грн. Станом на 15.11.2016 року грошова компенсація за невикористану відпустку не виплачена, відповідач не виконав свої зобов'язання та не провів розрахунок в повному обсязі, що призвело до порушення його прав та інтересів, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку у розмірі 15156,18 грн. та витрачені на потреби підприємства грошові кошти у розмірі 3207,03 грн. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з'явився, звернувшись до суду із заявою про визнання позову в повному обсязі та розгляд справи за його відсутності, надавши письмові пояснення. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, з таких підстав. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що 09.05.2006 року протоколом № 2 Зборів засновників приватного підприємства «САНТІМ» було вирішено перетворити Виконавчий орган підприємства в Дирекцію, та вирішено питання про переведення позивача з посади директора на посаду генерального директора (а.с. 9). Наказом № 6 від 09.05.2006 року позивача призначено на посаду генерального директора (а.с. 10). 31.09.2016 року у зв'язку з виробничою необхідністю генеральним директором було затверджено Наказ № 38 про зміну штатного розпису. Новий штатний розпис вводився в дію з 01.10.2016 року (а.с. 11-12). Відповідно Наказу № 47 від 01.10.2016 року, позивача, на підставі заяви, переведено на неповний робочий день у вигляді одної години на тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу згідно штатного розпису (а.с. 13-14). 27.10.2016 року у зв'язку з припиненням господарської діяльності підприємства, єдиним засновником було прийнято рішення, відповідно якого, обов'язки генерального директора з 01.11.2016 року буде виконувати сам засновник (а.с. 15). 27.10.2016 року позивач звернувся до суду із заявою про звільнення його за власним бажанням з 31.10.2016 року (а.с. 16). Наказом № 48 від 27.10.2016 року позивача було звільнено з посади генерального директора, відповідно до ст. 38 КЗпП України з 31.10.2016 року (а.с. 17). Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося позивачем, йому було виплачено при звільненні заробітну плату в розмірі 12262,64 грн. Відповідно до даних Розрахунку компенсації відпустки за період з 01.10.2016 року по 30.08.2016 року, позивачу при звільненні мало бути виплачено компенсація за невикористані відпустки у розмірі 15156,18 грн. (а.с. 18). Проте, зазначені грошові кошти позивачеві виплачені не були. Перебуваючи на посаді генерального директора позивачем було витрачено власні грошові кошти на потреби підприємства: 02.07.2016 року придбано за власні кошти кодовий накладний замок вартістю 401,23 грн., 16.09.2016 року витрачено грошові кошти у розмірі 412,97 грн. на придбання плитки; 31.10.2016 року придбано матеріальні цінності на суму 2247,08 грн. Загалом в період з 02.07.16 року по 01.11.2016 року витрачено власних грошових коштів на потреби підприємства у сумі 3207,03 грн., що підтверджується реєстром авансових звітів, звітами про використання коштів в період з 02.07.16 року по 01.11.2016 року та копіями чеків (а.с. 20, 21, 25, 27). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ст. 38 КЗпП України). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, враховуючи те, що необхідні при звільненні кошти позивачу не було виплачено, а також зважаючи на те, що позивачем було сплачено власні кошти на потреби підприємства, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved