Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

05 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку, в якому зареєстроване місце проживання відповідача, однак останній з моменту реєстрації в 2011 році та до теперішнього часу в помешканні не проживає та витрати по його утриманню не несе. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання [PERSON] створює [PERSON]. перешкоди у здійсненні свого права власності, оскільки перешкоджає отриманню пільг на комунальні послуги (субсидії), остання, з посиланням на ст.. 41 Конституції України та ст.. 391 ЦК України, просить суд задовольнити її позов. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їхньому задоволенні. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися своєчасно та у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив, відзив не подавав. Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач не заперечувала. Дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 24.01.1984 р. позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Право власності [PERSON] зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідним записом на правовстановлюючому документі. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Голопристанської міської ради від 01.11.2018р. № 3875, встановлено, що в житловому будинку по [ADDRESS] в належному позивачу будинку зареєстрований [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що відповідач з моменту реєстрації в 2011 році і по теперішній час в належному позивачці будинку не проживав і не проживає, догляд за помешканням не здійснює, витрати по його утриманню не несе. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право позивача порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, останній втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Суд відмовляє в задоволенні вимог про зняття відповідача з реєстрації, оскільки це не відноситься до компетенції та повноважень суду, а відповідні дії вчиняються органом реєстрації згідно положень ст. 7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". На підставі викладеного та

Outcome: partial