Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. Свій позов позивач мотивував тим, що він працював у Державній інспекції сільського господарства в Закарпатській області з 17 лютого 2012 року. Свої трудові обов'язки виконував чесно і добросовісно, за що відповідач щомісячно заохочував його преміями. За сумлінну пацю, високий професіоналізм, значний особистий внесок у розвиток агропромислового комплексу наказом начальника інспекції від 12.11.2013 року позивачу була оголошена подяка, а в березні поточного року була виділена путівка до санаторію за рахунок коштів соцстраху. Відношення до нього почало мінятися з того часу, коли він став активно підтримувати Київський та Ужгородський Майдани. Однак, начальник інспекції [PERSON] та його перший заступник [PERSON] попереджали [PERSON] щоб він не підтримував Ужгородський Майдан, позаяк працює в Державній установі . Так, 15 травня 2014 року позивач попередив вищевказаних осіб, що розголосить їх позицію щодо подій на Майданах, організацію ними анти майдану та проінформую відповідні органи про їх корупційну діяльність в інспекції, тоді вони почали активно проти нього діяти. [PERSON] після апаратної наради 19 травня закрив позивача під ключ в залі засідань, у приймальній кімнаті наніс йому удари по голові. Потім оформив акт про нібито не гідну поведінку та направив начальнику інспекції неправдиву службову записку . Цього ж дня [PERSON] визвав начальник інспекції [PERSON] і під тиском змушував написати заяву про звільнення та зазначив, щоб подумати до завтра, але до обіду, бо він, нібито, має повідомити про звільнення Державну інспекцію сільського господарства України. Якщо позивач не подасть заяву на звільнення, то Київ, як він сказав,, звільнить його з роботи. На другий день, 20 травня позивач не заходив зранку до нього. Біля 12 години він знову його визвав і змушував написати заяву. Не витримавши [PERSON] і написав заяву на звільнення з 30 травня 2014 року, але спитав його чи він правду сказав про те ніби Київ ставив перед ним ультиматум. Він підтвердив, що так. Через пару днів позивач дізнався, що Київ не ставив питання про звільнення з роботи його або [PERSON] Після цього 26 травня він офіційно подав заяву в інспекцію про відкликання заяви про звільнення з роботи. Однак, начальник інспекції не признавав його заяви і вперто вважав, що той звільнений з роботи за власним бажанням і майже щодня шантажував різними комісіями з тим, щоб він розписався в наказі про звільнення з роботи, щоб підписував якісь акти про те, що нібито за ним рахуються меблі, обладнання за яке він повинен відповідати , щоб він віддав ключі від різних приміщень. Окрім того, [PERSON] - перший заступник начальника, організував заміну ключів від вхідних дверей, щоб позивач не міг заходити в приміщення і виконувати закріплені за ним функції. 30 травня біля 12 години за київським часом визвав позивача начальник інспекції [PERSON] і сказав категорично, щоб він здав всі ключі в бухгалтерію, бо звільнений з роботи. Далі вести дискусію з відповідачем позивач не зміг і попросив розібратися в ситуації, що склалася облдержадміністрацію. В інспекцію були направлені працівники департаменту агропромислового розвитку обласної адміністрації. І вони переконали [PERSON] і [PERSON], що фактично і юридично [PERSON] не звільнений з роботи. Цього ж дня, але в 16:50 за київським часом, позивача визвали у кабінет сектору кадрів і зачитали йому наказ від 30 травня 2014 року, в якому першим пунктом погодилися з його заявою про відкликання заяви, про звільнення, скасували наказ про звільнення за власним бажанням, а другим пунктом звільнили з роботи за прогул без поважних причин за 28 травня 2014 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення позивача з посади начальника адміністративно- господарського відділу є незаконним та безпідставним, оскільки 28 травня 2014 року, перед 9 -ою годиною він прийшов на роботу і відмітився в журналі обліку виходу працівників інспекції на роботу і весь день був на роботі. Згідно акту про відсутність позивача на роботі, який був сфабрикований 30 травня, а оформлений як прогул за 28 травня з 09 години 10 хв.до 13:.00 хв.за київським часом , коли позивач нібито був відсутній на роботі, але це неправда, бо згідно записів відео спостереження о 10 год. 34 хв. він виходив із будинку адміністрації по робочих питаннях і через пару хвилин, десь о 10 год.37 хв. зайшов у будинок інспекції і не виходив до 13 год. 23 хв. Згідно з актом, прогул без поважних причин позивач зробив 28 травня до обіду, але ні після обіду цього дня, ні 29, ні 30 травня до 16 год.50 хв. йому ніхто не повідомляв., що він зробив прогул. Окрім наведенного, позивача не запрошували також на засідання профкому, де ніби давалася згода на його звільнення. Також від нього не було витребувано письмове пояснення причин відсутності його на роботі. Така вимога до працівника згідно закону, оформляється наказом, доведеним до відома працівника під розписку. Цього не було зроблено і не могло бути, бо позивач не прогулював. Таким чином, позивач просив суд про поновлення його на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди за заподіяння йому моральної шкоди за спричинені йому душевні страждання спричинені неправомірними діями відповідача, яку він оцінив в розмірі 15 000 грн. У судовому засіданні позивача позов із наведених у ньому мотивів підтримав та просив суд такий задовільнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні такого. Так, суд заслухавши позивача, представника відповідача, свідка [PERSON], який суду даючи покази не чітко орієнтувався в датах і тільки після допомоги позивача засвідчив суду що події відбувались 28.05.2014 року, хоча попередньо зазначив, що саме 27.05.2014 року позивач [PERSON] не прогулював та знаходився на робочому місці, дослідивши матеріали справи та зокрема як доказ на якому наполягав позивач, що міститься на диску, який доданий до матеріалів справи б/н , оцінивши належність та допустимість кожного доказу, приходить до висновку, що позов із наведених у ньому мотивів не є обґрунтований і до задоволення не підлягає з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що 28.05.2014 року у Державній інспекції сільського господарства в Закарпатській області був зафіксований факт прогулу, тобто відсутності на робочому місці без поважних причин , а саме з 9 год. 10 хв. до 13 год. Гр.. [PERSON] Вказане стверджується Доповідною завідувача сектора кадрів та Актом . Не отримавши пояснень по факту відсутності від позивача , завідувач сектору кадрового забезпечення подав доповідну записку з актом керівнику ДІСГ в Закарпатській області для прийняття рішення. Керівником ДІСГ в Закарпатській області було дано доручення завідувачу сектору кадрового забезпечення відібрати пояснення у [PERSON], однак останній відмовився пояснити причини відсутності. Враховуючи небажання позивача пояснити причини своєї відсутності, що свідчить про безпідставність відсутності на робочому місці та той факт, що таке порушення вчинено не вперше начальником ДІСГ в Закарпатській області вказані дії позивача були кваліфіковані як прогул та було прийнято рішення про звільнення позивача за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпГІ України. З метою дотримання норм КЗпП України, начальником ДІСГ в Закарпатській області було направлено до Первинної профспілкової організації ДІСГ в Закарпатській області подання про надання згоди на звільнення позивача. З метою всебічного розгляду питання 29 травня 2014 року було проведено засідання Первинної профспілкової організації ДІСГ в Закарпатській області, на яке був запрошений позивач. Однак, в зв'язку із неявкою [PERSON], засідання було перенесено на 30 травня 2014 року, про що було його також повідомлено . Однак позивач повторно не з'явився, а тому було проведено засідання 30 травня 2014 року, на якому було розглянуто подання начальника ДІСГ в Закарпатській області про надання згоди на звільнення позивача та вивчено всі обставини справи на яких таке рішення грунтувалось. Так, після отримання згоди Первинної профспілкової організації ДІСГ в Закарпатській області 30 травня 2014 року у повній відповідності до вимог КЗпП України, був виданий наказ № 9-к «Про звільнення [PERSON].», ознайомитися з яким позивач також відмовився, про що було складено відповідний акт . Статтею 40 КЗпП України визначені випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в т.ч і у випадку прогулу, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського впливу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це неявка на роботу без поважних причин. Під неявкою на роботу слід розуміти невихід робітника на своє робоче місце для виконання службових обов`язків. Відповідно до ст. 43 КЗпП України звільнення працівника з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу. Згідно п. 22. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відсутність працівника на роботі мають підтверджувати відповідні документи, зокрема : доповідна записка безпосереднього керівника працівника та один або кілька актів (де стоятимуть підписи кількох осіб) про відсутність працівника на робочому місці в сукупності більше 3-х годин протягом дня; табель обліку робочого часу. Проте, доки власник не вживе всіх можливих заходів для з'ясування причин прогулу, то звільнити працівника за прогул не можна. Отже, перед тим як звільняти працівника за прогул, власник (уповноважений ним орган) повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення (таке загальне правило прописано в ч. 1 ст. 149 КЗпП для всіх дисциплінарних стягнень), аби з'ясувати причини порушення трудової дисципліни. Таким чином, позивачем було здійснено прогул, оскільки позивач ні із кого з керівництва не отримував усний чи письмовий дозвіл на відлучення , жодних документів про виклик в ті чи інші органи не пред'являв, в журналах обліку вхідної кореспонденції не реєстрував. Крім того, в Інспекції є наявний журнал відлучень працівників, в якому фіксується відлучення в робочий час з поважних причин. В цьому журналі нема записів про відлучення позивача в органи МВС. Прогул [PERSON] підтверджено також Табелем обліку робочого часу за травень 2014 року ДІСГ в З/о. 28.05.2014 року було складено акт про відсутність працівника на роботі, який підписаний 8 особами . Також позивачу пропонувалось надати пояснення з приводу прогулу, однак таким правом він не скористався. Окрім того, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Крім установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України. Позивач не надав доказів, що виходив з робочого місця по робочим питанням, доручення на проведення будь яких дій чи вирішення яких - не будь питань він від керівництва не отримував і взагалі нікого не попереджав про свою відсутність. Посилання позивача на те, що він працював у ДІСГ в Закарпатській області з 17 лютого 2012 року та свої трудові обов'язки виконував чесно і добросовісно, за що його заохочували преміями та за сумлінну працю, високий професіоналізм, значний особистий внесок у розвиток агропромислового комплексу наказом начальника інспекції від 12.11.2013 року позивачу була оголошена подяка, а в березні поточного року була виділена путівка до санаторію за рахунок коштів соцстраху, несе інформацію щодо позитивної його характеристики як особи, внутрішньої його зібраності та правильної самоорганізації, однак така інформація не має правого значення для вирішення справи, оскільки указані обставини не дають підстав для поновлення позивача на роботі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Крім того, згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З наведеного слідує, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається в позовній заяві, як на підставу своїх вимог і заперечень, і вони не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Так, диск доданий позивачем на підтвердження своїх доводів викладених в позовній заяві суд не може вважати допустимим доказом по справі, оскільки при дослідженні такого він не містить жодної інформації щодо предмету доказування. Що стосується показів свідка [PERSON] то такі не є чіткими та логічними, з викладеною позицією позивача не узгоджуються, а тому не можуть бути поставлені в основу рішення суду. Таким чином, за відсутності незаконного звільнення позивача з роботи, вимоги [PERSON] в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed