Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях України звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Мостиського районного підприємства «Агропромремтехніка», затвердженого наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 26.08.1994 року та Плану приватизації Мостиського районного підприємства «Агропромремтехінка», затвердженого наказом регіонального відділення від 29.08.1994 року до статутного капіталу відкритого акціонерного товариства не увійшли об`єкти соціально-побутового призначення, вартість яких становить 172 857 тис.карб. Згідно з розрахунком вартостей об`єктів соціально-побутового призначення Мостиського РП «Агропромремтехніка», до таких об`єктів належать, зокрема: кімната відпочинку, загальною площею 77 кв.м., що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; роздягальня, загальною площею 24 кв.м., що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; душова, загальною площею 24 кв.м., що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; червоний куток, загальною площею 30,8 кв.м., що розташована на 2-му поверсі за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що відповідно до ст.24 Закону України «Про приватизацію державного майна», за рішенням державного органу приватизації об`єкти соціально-побутового призначення в разі відмови трудових колективів підприємств, що приватизуються, від приватизації цих об`єктів можуть передаватися у комунальну власність відповідних територіальних громад відповідно до законодавства. У разі неможливості утримання за рахунок коштів місцевого бюджету об`єктів соціально-побутового призначення, створених за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) підприємства, що приватизується, а також за наявності згоди акціонерного товариства, створеного в процесі приватизації та корпоратизації на базі вказаного підприємства, зазначені об`єкти можуть передаватися у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України у безстрокове безоплатне користування такому товариству за умови їх цільового використання та належного утримання і без права продажу. Подальша приватизація таких об`єктів здійснюється відповідно до закону. Згідно до Інструктивного листа Фонду державного майна України від 06.03.2003 року №10-25-2822, безоплатна передача, яка визначена ст.24 Закону України «Про приватизацію державного майна», не є відчуженням зазначеного майна, а є підставою для передачі об`єктів соціально-побутового призначення в безоплатне користування. Законом України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що об`єктами управління державної власності є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій та не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій. Фонд державного майна України, його регіональні відділення відповідно до законодавства здійснюють управління об`єктами державної власності, в тому числі об`єктами нерухомого та іншого. Відповідно до положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебувають на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68, органом управління такого майна є державні органи приватизації. У процесі перетворення державних підприємств в акціонерні товариства до вартості єдиного майнового комплексу підприємства, що приватизується, включається вартість усіх активів, які перебувають на балансі підприємства, відповідно до чинної на момент приватизації методики оцінки вартості майна. Частина майна, яке не підлягає приватизації, вилучається з вартості майнового комплексу, однак, прим цьому залишається на балансі новоствореного товариства, яке несе відповідальність за його збереження. Така відповідальність передбачена п.4 спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68 «Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі», зареєстрованого міністерством юстиції України 24.06.1999 року за №414/3707, а саме: господарські товариства, на балансі яких перебуває державне майно, яке не увійшло до статутних капіталів у процесі приватизації, несуть відповідальність за збереження такого майна відповідно до Цивільного кодексу України. Регіональне відділення, відповідно до наказу Фонду державного майна України «Про забезпечення збереження, контролю за використанням та реалізацією пропозицій інвентаризаційних комісій стосовно державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але залишилось у них на балансі» від 09.06.1999 року №077, організовує систематичний контроль за утриманням, зберіганням та використанням державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але перебуває на їх балансі. Позивач стверджує, що за результатами проведеної 10.09.2013 року працівниками регіонального відділення перевірки стану ефективного використання та збереження державного майна, яке у процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Мостиський «Агротехсервіс» (перереєстровано в ЗАТ «Техносервіс», встановлено на об`єкти соціально-побутового призначення (кімната відпочинку, роздягалка, душова, червоний куток) на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року зареєстровано право власності за ТзОВ «Пуко». Зазначає, що у 2016 році позивач звернувся до господарського суду з позовом до ТзОВ «Пуко» про визнання права власності. В процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що право власності на спірний об`єкт зареєстровано за відповідачами [PERSON] та [PERSON] , згідно з договором купівлі-продажу нежитлової будівлі з відстрочкою платежу від 08.05.2013 року. Наголошує, що у РВ ФДМ відсутні і оригінали договору купівлі-продажу нежитлової будівлі з відстрочкою платежу від 08.05.2013 року та витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Договору купівлі-продажу від 14.05.2013 року. З огляду на наведене, просить суд визнати за державою в особі РВ ФДМ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях право власності на нерухоме майно - об`єкти соціально-побутового призначення та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн. ІІ. Позиція учасників справи В судовому засіданні представник позивача - Савко Н.В. , позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника, згідно яких її інтереси представлятиме адвокат Кубара М.М. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Кубара М.М, в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на письмові заперечення, які містяться в матеріалах справи. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася та не повідомила суд про причини своєї неявки. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.04.2019 року відкрито провадження по даній адміністративній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.05.2019 року залучено до участі у справі правонаступника позивача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях. Ухвалою суду від 30.07.2019року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 29.08.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.73-75) від відповідачки [PERSON] . Ухвалами суду від 20.02.2020року, 12.05.2020року, 16.06.2020року, 29.07.2020року, 20.08.2020року, 15.09.2020року та 20.10.2020 року постановлено проводити судове засідання з розгляду цивільної справи в режимі відео конференції. ІV. Обставини справи, встановлені судом Позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях звернулося до Мостиського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Мостиського районного підприємства «Агропромремтехніка», затвердженого наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 26.08.1994 року та Плану приватизації Мостиського районного підприємства «Агропромремтехінка», затвердженого наказом регіонального відділення від 29.08.1994 року до статутного капіталу відкритого акціонерного товариства не увійшли об`єкти соціально-побутового призначення, вартість яких становить 172 857 тис. карбованців. Згідно з розрахунком вартостей об`єктів соціально-побутового призначення Мостиського РП «Агропромремтехніка», до таких об`єктів належать, зокрема: кімната відпочинку, загальною площею 77м?, що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; роздягальня, загальною площею 24м?, що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; душова, загальною площею 24м?, що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; червоний куток, загальною площею 30,8м?, що розташована на 2-му поверсі за адресою: [ADDRESS] . За результатами проведеної 10.09.2013 року працівниками регіонального відділення перевірки стану ефективного використання та збереження державного майна, яке у процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Мостиський «Агротехсервіс» (перереєстровано в ЗАТ «Техносервіс», встановлено на об`єкти соціально-побутового призначення (кімната відпочинку, роздягалка, душова, червоний куток) на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року зареєстровано право власності за ТзОВ «Пуко». У 2016 році позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ТзОВ «Пуко» про визнання права власності. Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.02.2017 року у цивільній справі №914/3281/16 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Пуко» про визнання права власності, в задоволенні позову відмовлено у зв`язку із зверненням до неналежного відповідача. Право власності на спірний об`єкт зареєстровано за відповідачами [PERSON] та [PERSON] , згідно з договором купівлі-продажу нежитлової будівлі з відстрочкою платежу від 08.05.2013року та на даний час перебуває у їх власності. Вказані договори є чинними, ніким не скасованими, не визнані недійсними у встановленому законом порядку. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 13 Конституції України закріплено обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Згідно з ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Зазначені положення Конституції України реалізовані у ст.15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника. Аналіз ч.1 статті 15 ЦК України та ч.1 статті 16 ЦК України дає змогу дійти висновку, що порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, позивач стверджує, що звернувся до суду з позовом про визнання права власності на об`єкти соціально-побутового призначення, а саме: кімнату відпочинку, загальною площею 77м?, що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; роздягальню, загальною площею 24м?, що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; душову, загальною площею 24м?, що розташована на 1-му поверсі за адресою: [ADDRESS] ; червоний куток, загальною площею 30,8м?, що розташована на 2-му поверсі за адресою: [ADDRESS] . З огляду на зазначені позовні вимоги, суд вважає, що позивач звернувся до суду з віндикаційним позовом. Щодо даного твердження суд зазначає наступне. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках (ст.388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження. У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч.1 ст.388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пп.1 3 зазначеної норми). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст.388 ЦК (постанова ВС від 06.12.2010, справа №3-13гс10). Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл.83 ЦК. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч.1 ст.184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Водночас, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що він наділений правом на звернення з даним позовом. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, видані за правилами, встановленими на час приватизації, або за правилами, які встановлені для реєстрації права власності на момент звернення до суду. З наявних у матеріалах справи доказів та з інвентаризаційної справи, у суду відсутня можливість встановити факт наявності права власності позивача на спірне майно, а отже в останнього відсутні підстави для вимоги про визнання права власності на спірне нежитлове приміщення. Оглянувши матеріали інвентаризаційної справи судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року між ТзОВ «Зерносоюз» та ТзОВ «Пуко», останнє підприємство купило будівлю пункту механічного обслуговування загальною площею 589,1м?, розташованою за адресою: [ADDRESS] . В пункті 8 даного договору «Продавець» засвідчив, що нерухомість, яка відчужується за цим договором, до укладання договору нікому інше не відчужується, під забороною, арештом, а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України немає. До даного договору додано поверховий план першого та другого поверхів даної будівлі, на якому не вказано приміщення, які належать фонду комунального майна. На основі вищенаведених документів ТзОВ «Пуко» одержало право власності на цілу будівлю. Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено копію договору купівлі-продажу від 08.05.2013 року, згідно якого дане приміщення було продане відповідачам [PERSON] і [PERSON] , тому станом на даний час перебуває у їх власності. В пункті 6 згаданого договору «Продавець» засвідчив, що незастережних недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеної в цьому договорі нежитлової будівлі немає; від покупців не приховано обставин, які мають істотне значення; до укладення цього договору вище описане майно іншим особам не відчужувалося, щодо нього відсутні судові спори; майно, що відчужується не надане в користування користувачам (орендарям); обтяжень, а також будь яких прав у третіх осіб щодо нього немає; у день укладення договору відсутні заборони на продаж або інше відчуження. До даного договору додано Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №5486354 від 30.06.2013 року та №9503653 від 17.09.2013 року. На основі вищенаведених документів відповідачі [PERSON] , та [PERSON] , одержали право власності на нежитлову будівлю у частках по Ѕ . Слід зазначити, що вказаний договір купівлі-продажу є чинним, а правовстановлюючі документи підтверджують правомірність набуття відповідачами права власності на спірне нежитлове приміщення. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд звертає увагу на той факт, що зі змісту позовної заяви неможливо ідентифікувати приміщення, вказані в позовній заяві, оскільки з порівняльного аналізу назв та площ таких об`єктів, вбачається розбіжність у їх ідентифікації щодо найменування нерухомого майна, та щодо площі придбаного нежитлового приміщення. Так, згідно договору купівлі-продажу від 08.05.2013 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] , прийняли у власність нежитлову будівлю під [ADDRESS] загальною площею 589,1м?, а в позовній заяві позивач просить визнати право власності на приміщення загальною площею 155,8 м?. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, з яких вбачалося б, що вказані в позовній заяві приміщення власне складають нежитлові приміщення придбані відповідачами за договором купівлі-продажу. Отже, позовна вимога щодо визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, а саме об`єкти соціально-побутового призначення загальною площею 155,8 м?, є безпідставною, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів незаконного володіння відповідачами таким приміщенням і в чому саме полягає незаконність такого володіння. Враховуючи те, що відповідачі набули право власності на нежитлову будівлю загальною площею 589,1м? внаслідок укладення договору купівлі-продажу, а отже є добросовісними набувачами майна. Крім цього, відповідачі у справі не вчиняли жодних деліктних дій щодо майна, придбаного ними згідно договору купівлі-продажу, оскільки на законних підставах згідно вказаного договору купівлі-продажу придбали нежитлове приміщення, яке було зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 27529498 у 2006 році. Також для обслуговування даного нежитлового приміщення надана в оренду земельна ділянка саме продавцеві ТзОВ «Пуко» розміром 0,2766 га, яка зареєстрована в 2006 році та присвоєно кадастровий номер 4622410500:02:004:0123. Також суд звертає увагу, що позивач разом з позовною заявою додав копію акту перевірки даної будівлі від 10.09.2013 року. Станом на цей час приміщення перебувало у власності приватних осіб - відповідачів по справі, згідно державного реєстру права власності від 30.06.2013 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Такий же висновок застосування норм права викладено в постанові Верховного суду України від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17. Згідно частини 3 статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що у 2016 році позивач дізнався про порушення права власності держави на об`єкти, вказані у позовній заяві. Проте, проаналізувавши матеріали справи, в тому числі Акт перевірки стану ефективного використання та збереження державного майна, суд приходить до висновку, що позивач довідався про порушення свого права раніше, оскільки позивачем неодноразово проводилися перевірки, зокрема у 2010р. та 2013 роках, а договір купівлі-продажу між ТзОВ «Зерносоюз» та ТзОВ «Пуко» було укладено ще в 2003 році. Таким чином, суд схиляється до переконання, що починаючи з 2003 року позивач повинен був знати про те, що дані об`єкти належать ТзОВ «Пуко», однак тільки в 2016 році звернувся до Господарського суду Львівської області (справа №914/3218/16) з поданням позову до неналежного відповідача. Оскільки позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише в 2016 році, при чому позивач не ставив питання про поновлення строку позовної давності, а відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім цього, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що позивачем не представлено достатньо об`єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а тому суд прийшов до висновку, що позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях до відповідачів [PERSON] , та [PERSON] , про визнання права власності є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає до задоволення. VI. Судові витрати Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed