Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. Посилається на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № Г17Л02.70278 від 7 лютого 2008 року між ПАТ «ПлюсБанк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] відповідач отримав кредит у розмірі 10900 грн. зі сплатою 19,1 % за кожен день користування кредитом, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Протягом строку дії кредитного договору боржник систематично порушував терміни сплати кредиту і процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим йому було надіслано Заявником листи - повідомлення з вимогою повернення боргу, які боржник залишив без відповіді і задоволення, заперечень на вимоги Заявника не надав. Останній платіж боржником здійснено 15 лютого 2012 року. В цілому сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 10.12.2013 року становить 52300 грн. 27 коп., з яких 10363 грн. 75 коп. прострочений борг; 23890 грн.00 коп. прострочені проценти; 40 грн. 89 коп. строкові проценти; 5591 грн.70 коп. прострочена плата за обслуговування кредиту; 11963 грн. 93 коп. пеня за несвоєчасне погашення платежів за несвоєчасне виконання умов Кредитного договору за період з 10.12.2012 станом 10.12.2013 року; 450 грн. 00 коп. віндикаційні витрати. Оскільки у добровільному порядку Відповідач відмовляється, виплатити всю суму заборгованості, тому просить стягнути її у судовому порядку та стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що його довіритель дійсно уклав кредитний договір на 10900 грн. у лютому 2008 року, але сплатив він лише одну суму у той самий рік, більше ніяких платежів не проводив та не розуміє чому позивач стверджує нібито він щось сплатив у 2012 році. Той витяг начебто з транзитного рахунку та розрахунок, як доказ не може бути. Відповідач наполягав на явку до суду представника позивача для дачі пояснень з приводу проведеного розрахунку, оскільки розрахунку, як такого немає, є лише зазначені певні цифри, а яким чином їх позивач обрахував немає. Також не є доказом доданий витяг нібито про сплату сум боргу у 2011 та 2012 роки, оскільки він є незрозумілим, з неповним текстом, не відповідає сумам, що зазначені у розрахунку про загальну суму, яку сплатив відповідач. На підтвердження виплат боргу відповідачем у зазначені роки позивач мав надати суду копії касових ордерів, оскільки такі виплати відповідач повністю заперечує. Згідно умов договору та додатку № 1 - графік погашення заборгованості дія договору закінчується 07.08.2009 року, тому позивач мав право звернутись до суду для стягнення боргу протягом 3-х років з цієї дати. Оскільки позивач пропустив строк позовної давності просить у позові відмовити. На підставі досліджених письмових доказів судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Між Банком та відповідачем 07 лютого 2008 року укладений кредитний договір № Г17.102.70278, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 10900 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,1 % за кожен день користування кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 07 серпня 2009 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати по 799 грн. 31 коп. а останній місяць 790 грн. 30 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, також інші витрати згідно умов. Згідно проведеного самостійно позивачем та неналежно підтвердженого розрахунку боргу, станом на 10.12.2013 року борг відповідача становить 52300 грн. 27 коп., з яких 10363 грн. 75 коп. прострочений борг; 23890 грн. 00 коп. прострочені проценти; 40 грн. 89 коп. строкові проценти; 5591 грн. 70 коп. прострочена плата за обслуговування кредиту; 11963 грн. 93 коп. пеня за несвоєчасне погашення платежів за несвоєчасне виконання умов Кредитного договору за період з 10.12.2012 станом 10.12.2013 року; 450 грн. 00 коп. віндикаційні витрати. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження наявності саме такого боргу зі сторони відповідача позивач надав суду лише цифри з чого складається основний борг та штрафні санкцій, не надавши судові справжній розрахунок боргу, хоча з цих саме підстав позовну заяву було залишено без руху, потім явку представника для дачі пояснень в судовому засіданні було визнано обов'язковою. Як передбачено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач в своїй заяві просив розглянути справу без його участі і за наявними у справі доказами. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач визнає наявність боргу за кредитним договором в розмірі встановленої графіком погашення боргу, за мінусом суми платежу за один місяць, що складає 13579 грн. 26 коп., то ця сума боргу не підлягає доказуванню. Що стосується іншої частини позовних вимог, зокрема штрафних санкцій та віндикаційних витрат, що останній платіж боржником здійснено саме 15.02.2012 року позивач не підтвердив відповідними доказами. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046-1053 цього Кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 Глави 71 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору від 07.02.2008 року та додатку до нього - графік щомісячних платежів, останній платіж мав відбутись 07.08.2009року, отже, договором визначено строк виконання позичальником зобов'язання, а саме з цієї дати розпочинається перебіг позовної давності, оскільки ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сама по собі умова договору про дію договору до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатись, як установлення строку його дії, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Між тим, за положеннями ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зважаючи на те, що договору про збільшення позовної давності сторони не надали, то слід застосувати загальний строк позовної давності встановлений ст. 257 діючого ЦК України тривалістю у три роки. Відповідно до п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Судом встановлено, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, оскільки дізнався про його порушене право в серпні 2009 року, а звернувся до суду в січні 2014 року. Вищенаведені обставини підтверджуються дослідженими по справі доказами. При цьому представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування по справі строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ПАТ "Ідея Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору та штрафних санкцій слід відмовити у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності. На підставі наведеного, ст. ст. 252, 257, 259, 267, 261, 526 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: dismissed