Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться справа за позовом Державної установи «Кагарлицька виправна колонія (№115)» до [PERSON] про стягнення коштів за харчування та комунально-побутові послуги. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач був засуджений 09.09.2013р. Приморським районним судом м.Одеси за ст.286 ч.2 КК України до 3-х років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, в Кагарлицькій виправній колонії (№115) утримувався з 05.02.2014р. 09.04.2015р. відповідач відповідно до ст.118 ч.1 Кримінально-виконавчого кодексу України в письмовій формі відмовився від всіх видів робіт посилаючись на те, що він за станом здоров»я не може працювати, однак не дав документального підтвердження щодо свого стану здоров»я, хоча в медичному висновку вказано, що він здоровий. Згідно ст.121 ч.1 Кримінально-виконавчого кодексу України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові та інші надані послуги в тому числі й харчування. Таким чином відповідач в період з 26.11.2014р. по 05.08.2015р. не працював, не отримував заробітну плату, у зв»язку з чим не було відрахувань за харчування та комунальні послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 3949грн.79коп. за харчування та 1365грн.85коп. за комунально-побутові послуги, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також стягнути судовий збір в сумі 243,60грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в останнє судове засідання не з»явився, сповіщений належним чином. В попередніх судових засіданнях позов не визнав, пояснивши, що він за станом роботи не міг працювати, про що в матеріалах справи є медичні довідки. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. Як встановлено матеріалами справи, вироком Приморського районного суду м.Одеси від 09.09.2013р. [PERSON] визнано винним у здійсненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Сторонами не заперечувалося, що відповідач утримувався у ДУ «Кагарлицька виправна колонія (№115)» з 05.02.2014р. по липень 2015р. 05.02.2014р. відповідачем була надана підписка, в якій він просив адміністрацію Кагарлицької виправної колонії (№115) протягом періоду його перебування відраховувати з його особового рахунку грошові кошти за його харчування в колонії, надані йому адміністрацією колонії білизну, комунально-побутові та інші послуги. Згідно ст.ст.120,121 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові та інші надані послуги. Як вбачається з особового рахунку №Л-47 по обліку особистих грошей та операцій за безготівковим розрахункам, відкритого на ім»я [PERSON], з його заробітної плати відраховувалися кошти за харчування за 2014р. а саме - за квітень, червень-серпень, жовтень-листопад, також були відрахування за комунальні послуги за липень-серпень та жовтень 2014р. В лютому 2015 року із заробітної плати відповідача було здійснено відрахування за харчування. Інших відрахувань із заробітної плати здійснено не було. В матеріалах справи наявні направлення Кагарлицької центральної районної лікарні від 09.04.2014р. та від 19.11.2014р. відповідача на стаціонарне лікування у відділення неврології та травматології. Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія довідки лікарів ВКК поліклініки Кагарлицької центральної районної лікарні №1851 від 20.08.2014р. на ім.»я [PERSON], з якої вбачається, що він за станом здоров»я потребує звільнення від важкої фізичної праці, підйому вантажів більше 10кг, довготривалого перебування на ногах та переохолодження з терміном шість місяців. Таким чином судом встановлено, що відповідача було звільнено від певних видів робіт з 20.08.2014р. по 20.02.2015р. Крім того, на запит суду позивач надав також копію довідки Кагарлицької лікарської консультативної комісії №1469 від 04.03.2015р., з якої вбачається, що [PERSON] потребує звільнення від важкої фізичної праці, підйому вантажів, довготривалого перебування на ногах терміном на шість місяців. Разом з тим на вказаній довідці є припис від 18.03.2015р. про те, що він може працювати вагарем, черговим КПП та робітником по двору. Тобто відповідача було звільнено від певних видів робіт з 04.03.2015р. по 04.09.2015р. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, про вищевказані довідки позивачу було відомо. 09.04.2015р. відповідач написав заяву на ім.»я начальника виправної колонії, в якій вказав, що він відмовляється від всіх видів робіт за станом здоров»я відповідно до ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України. До позовної заяви додано копію медичного висновку від 06.08.2015р., складеного фельдшером установи, про те, що відповідач був оглянутий, патологій у нього не виявлено, за станом здоров»я може працювати. Суд критично ставиться до вказаного медичного висновку, оскільки він протирічить довідці Кагарлицької лікарської консультативної комісії №1469 від 04.03.2015р. Згідно відповіді позивача на запит суду від 15.03.2017р. відповідачу пропонувалася робота різноробочим в городній бригаді, оскільки зазначені у приписці до довідки посади не передбачені штатним розкладом, копію якого суду надано не було. Представник позивача вказувала, що тривалість робочого дня складає вісім годин і запропонована відповідачу робота передбачає роботу у полі та на складі, іншої роботи відповідачу запропоновано не було. Доказів того, що відповідачу пропонувався скорочений робочий день суду не надано. Відповідно ст.ст.115,118 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції станом на грудень 2014р.) особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям. Засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, інвалідам першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам - понад п'ятдесят п'ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов'язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Перелік робіт і посад, на яких забороняється використовувати засуджених до позбавлення волі, визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством. Згідно п.п.6.1, 6.3.1, 6.3.2 Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013р. N 396/5, засуджені до позбавлення волі із нарахованого їм заробітку відшкодовують вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг, крім вартості спецодягу і спецхарчування. Із засуджених, які не працюють (крім осіб, зазначених у підпункті 6.3.2 цього пункту), вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг утримується з коштів, які є на їхніх особових рахунках. У разі відсутності у засудженого коштів на особовому рахунку установа (слідчий ізолятор) має право пред'явити йому позов через суд. Засудженим неповнолітнім, інвалідам I та II груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам і жінкам, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", та не одержують пенсії, а також особам, звільненим від роботи через хворобу, у тому числі хворим на активну форму туберкульозу, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно. В матеріалах справи є велика кількість рапортів про те, що [PERSON] відмовляється від виходу на роботу а також є характеристика на засудженого [PERSON], з якої вбачається, що він характеризується негативно, за порушення встановленого порядку відбування покарання притягувався до дисциплінарної відповідальності шість раз. В матеріалах справи є рапорт від 21.03.2015р. про те, що відповідач відмовився відпрацювати дві години на благоустрій установи а також є пояснювальна відповідача про те, що він не вийшов на роботу у зв»язку з великою температурою. Суд зазначає, що виконання робіт по благоустрію установи не є оплачуваною роботою і відрахувань за її виконання не здійснюється. Таким чином, судом було встановлено, що відповідач деякий час у період його звільнення від певних видів робіт працював, з його заробітної плати були здійснені відрахування на комунально-побутові послуги та харчування. Разом з тим, суд прийшов до висновку про те, що маючи звільнення від певних видів робіт, йому запропонована робота різноробочим в городній бригаді, яка передбачала собою довготривале знаходження на ногах, від якої відповідач був звільнений, а отже комунальні послуги та харчування йому повинні надаватися безоплатно. Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів за харчування та комунально-побутові послуги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed