Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в житловий будинок по [ADDRESS]. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначила, що в 1996 році її син [PERSON] одружився з відповідачкою, й разом з останньою проживали в квартирі позивачки однією сім'єю. В подальшому вона продала свою квартиру та віддала гроші дітям на придбання будинку. В 2005 році її син та відповідачка придбали будинок по [ADDRESS], який було зареєстровано на відповідачку. В 2005 році позивач була зареєстрована у вказаному будинку та стала проживати в ньому як член сім'ї власника будинку. Близько двох років тому відповідачка розлучилася з її сином, й останній почав проживати окремо в найманій квартирі. Позивачка залишилася проживати у вказаному будинку, в зв'язку з відсутністю власного житла. На початку серпня 2017 року відповідачка вигнала її з будинку й з того часу створює перешкоди для її проживання у вказаному житлі. У зв'язку з цим позивач просив задовольнити позов та зобов'язати відповідачку не чинити позивачці перешкод в користуванні житловим приміщенням - житловим будинком по [ADDRESS] та вселити її до вказаного будинку. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити позов. Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову, вказавши, що житловий будинок по [ADDRESS] належить відповідачу на праві приватної власності, й вказаний будинок вона отримала за договором дарування. Позивач зареєстрована у вказаному будинку, але ніколи в ньому не проживала. Жодних домовленостей між сторонами про право позивачки проживати у вказаному будинку не укладалося. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи (копію договору дарування від 26.12.2002 року; копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.01.2003 року; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 03.06.2013 року; копію виписки із медичної картки стаціонарного хворого; копію довідки про потребу дитини у домашньому догляді; копію будинкової книги; копію акту про встановлення факту не проживання від 26.06.2017 року; копію технічного паспорту на житловий будинок; акт про встановлення факту від 27.09.2017 року), суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є власником житлового будинку по [ADDRESS], який вона отримала у власність на підставі договору дарування від 26.12.2002 року. 19.11.2005 року в належному відповідачу будинку була зареєстрована позивачка, яка була матір'ю на той час чоловіка відповідачки [PERSON], шлюб якого з відповідачкою розірвано за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 09.06.2013 року. Влітку 2017 року позивач в період тимчасової відсутності відповідача - вселилась до належного останній будинку, але в серпні 2017 року на вимогу відповідача - залишила житлове приміщення. Зі ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Крім того, відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз процитованих положень дає підстави для висновку, що для набуття членом сім'ї власника житла права користування таким житлом очевидно недостатньо лише факту віднесення особи до членів сім'ї власника житла за ст. 64 Житлового кодексу Української РСР та факту реєстрації такою особою свого місця проживання в даному житлі, обов'язковою умовою для набуття та продовження існування права особи на таке житло є і відповідно до ст. 405 ЦК України, і відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР - факт проживання такого члена сім'ї власника разом з ним в даному житлі. Це підтверджується також п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змісту якого слідує, що при розгляді подібної категорії спорів суд має з'ясувати (а сторони мають це довести чи спростувати) чи була письмова згода на вселення таких осіб всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. При цьому, суд оцінює критично взаємовиключні показання, надані в суді [PERSON] (сином позивача), з одного боку, та [PERSON] (дочкою відповідача) і [PERSON] (тіткою відповідача), з іншого боку, оскільки вони є родичами сторін, а тому заінтересовані в результатах розгляду. Отже, фактично єдиним доказом, яким позивач обґрунтовує своє право на належне відповідачу житло є факт її реєстрації в даному будинку, проте, як вказано вище, сам по собі такий факт ще не є свідченням набуття особою прав на чужий житловий будинок, позивачу необхідно окрім цього довести належними достатніми та допустимими доказами, що вона проживала в даному будинку, використовувала його як своє постійне місце проживання, вела спільне господарство за власником будинку. Більш того, для збереження відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР свого права проживання в такому будинку після розірвання шлюбу відповідача з сином позивача, коли позивач стала колишнім членом сім'ї власника житла, також необхідно щоб вона на час припинення сімейних зв'язків з власником будинку - проживала в даному будинку. За недоведеності такого факту проживання, або ж при не проживанні понад один рік без поважних на те причин - така особа втрачає права користування таким житлом. При цьому, з показань свідка [PERSON] слідує, що він проживає по сусідству з відповідачем та з 2010 року до серпня 2017 року жодного разу не бачив позивача на території домоволодіння по [ADDRESS]. Крім того, відповідно до актів депутата від 26.06.2017 року та від 27.09.2017 року, складених у присутності сусідів-свідків - позивач [PERSON] з часу реєстрації в 2005 році в будинку по [ADDRESS] не проживала. Сам позивач в судовому засіданні визнала той факт, що до літа 2017 року вона приблизно десять років не проживала у спірному будинку, а проживала за іншими адресами. При цьому, позивачем не надано доказів того, що влітку 2017 року (вже не будучи членом сім'ї відповідача) вона вселилась до спірного на законних підставах та з дозволу власника, а відповідач це заперечив у суді. Крім того, позивачем також не доведено, що вона за місцем своєї реєстрації була відсутня весь цей час з поважних причин або що відповідач весь цей час (понад десять років) перешкоджала позивачу у проживанні в спірному будинку. Отже судом встановлено, що позивач після реєстрації у належному відповідачу житловому будинку, з відповідачем однією сім'єю не проживала та не використовувала належне відповідачу житло для свого постійного проживання значно більше, аніж один рік, ще до того, як відповідач розірвала шлюб з сином позивача. На момент розірвання такого шлюбу в 2013 році позивач також не проживала з власником житла, а тому також відсутні підстави для висновку, що вона, як колишній член сім'ї власника житла мала законні підстави для користування житлом відповідача. З встановленими судом фактами, які свідчать про те, що позивач понад визначений річний строк не використовувала належне відповідачу житло для власного постійного користування і не проживала в ньому на час припинення між сторонами правовідносин як членів сім'ї, - законодавець пов'язує втрату права особою на користування житлом, проте за ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, відповідно до ст. 11 ЦПК України судове рішення щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути ухвалено виключно в разі звернення до суду з відповідною позовною вимогою, а тому оскільки власник житла до суду з подібним позовом не звертався - у суду відсутні законні підстави для визнання позивача [PERSON] такою, що втратила право користування житлом по [ADDRESS]. При цьому, з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що особі, яка була відсутня понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). За такого, недоведеність стороною позивача позовних вимог та обставин, на які вона посилається, у комплексі зі встановленими судом фактами невикористання позивачем спірного житла для власного постійного проживання понад встановлені законом строки, з врахуванням процитованих вище роз'яснень судової практики, є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного та ст. 405 ЦК України, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР,

Outcome: dismissed