Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньої особою, призначеня опікуна та стягнення аліментів на утримання дитини. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є двоюрідною бабою малолітнього [PERSON] , [INFO] . На час народження [PERSON] його мати [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебувала. Реєстрація народження [PERSON] , його по батькові проводалась Відділ державної реєстраціїх актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, тобто відомості про батька дитини записані за вказівною матері такої дитини. [PERSON] разом з матір`ю та рідною бабою [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] . Періодично у квартирі проживав і [PERSON] , коли приїзжав до м. Києва на заробітки. [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] [PERSON] зловживали спиртними напоями й належної уваги хлопчину не надавали. [INFO] [PERSON] - матір [PERSON] померла, на той час [PERSON] було 6 років. Після смерті матері [PERSON] [PERSON] залишив місце проживання дитини, дитиною не цікавився, матеріальної допомоги на його утримання не надавав та наразі не надає. Розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.04.2016 року № 227 «Про призначення опіки над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном» [PERSON] призначено опікуном над малолітньою дитиною [PERSON] . Її рідна сестра [PERSON] (баба [PERSON] ) за станом здоров`я належної уваги та утримання [PERSON] не могла дати, внаслідок чого вона взяла дитину проживати до себе. З березня 2016 року [PERSON] постійно проживає разом з нею у двокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, й займає окрему кімнату площею 11,6 кв м. З цього часу вона піклується, утримує дитину й займається його вихованням, навчанням, розвитком, турботою про його здоров`я. Малолітній [PERSON] є спадкоємцем ј частини квартири [ADDRESS] . Вважає, що [PERSON] має мотиви майнового характеру щодо майна дитини, вважаючи, що оскілки він був цивільним чоловіком матері [PERSON] й має право на вказане майно, саме тому почав цікавитися дитиною. Так, у травні 2016 року з метою вселення до квартири, звернувся до суду із позовом про визнання його батьком [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року його позов задоволено та визнано [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] . 19 лютого 2019 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві повторно видано свідоцтво про народження [PERSON] , де батьком [PERSON] зазначено [PERSON] . Відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.09.2019 року «Про припинення опіки над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном» було припинено опіку над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном. Однак, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації листом від 20 вересня 2019 року № 40-А-465 їй повідомила, що, враховуючи рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районнів в м. Києві державній адміністрації від 14 серпня 2019 року (протокол № 16) Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації не заперечує проти тимчасового влаштування малолітнього [PERSON] у сім`ю [PERSON] . Малолітній [PERSON] буде знаходитися на повному утриманні [PERSON] до вирішення питання працевлаштування його в сімейні форми виховання. За життя та здоров`я дитини вона - [PERSON] несе повну відповідальність. У травні 2016 року [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації з вимогою про влаштування [PERSON] до кадетського корпусу ліцею-інтернату, проте йому було відмовлено. Також [PERSON] звертався до Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, школи № 289 Дарницького району м. Києва з вимогою, щоб [PERSON] з ним спілкувався. Натомість Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації листом від 25.07.2017 року, Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації листом від 26.07.2-17 року № 101/46-Л-590-173 вказала, що враховуючи поведінку [PERSON] , лист Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Дарницького району м. Києва від 19.07.2017 року № 03/07/609, протокол проведення зустрічі від 27.06.2017 року, вважав припинити зустрічі [PERSON] з [PERSON] . Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації була проінформована щодо припинення зустрічей [PERSON] з [PERSON] . Ці та інші обставини вказують на те, що [PERSON] свої батьківські обов`язки відносно сина [PERSON] не виконує, має неврівноважений характер з низькою культурою взаємовідносин. [PERSON] його побоюється, соромиться його і спілкуватися з ним не бажає, ховається від нього. Ввважає, що поведінка відповідача негативно відображається на психоемоційному стані дитини. Так, у бередні - квітні 2019 року [PERSON] вимагав у позивача та педагогів школи, де навчається дитина, примусити [PERSON] спілкуватися з ним та щоб [PERSON] проживав з ним. З березня 2019 року по даний час [PERSON] періодично приходить до будинку за місцем проживання дитини та до школи, де навчається [PERSON] , поводить себе неадекватно, вчиняє галас, ображає її та вчителів, та заявляє, що буде звертатися до державних органів з вимогою відібрати у неї дитину та передати дитину йому як батьку. З вересня 2019 року [PERSON] вимагає, щоб вона негайно передала йому дитину для проживання. 26 січня 2020 року [PERSON] разом з дружиною та дитиною прийшли до її місця проживання і [PERSON] почав вимагати, щоб до них вийшов [PERSON] , проте дитина, коли їх побачила, злягався. [PERSON] перебуває у стані тривоги, коли бачить відповідача, просить не віддавати його батьку. Вважає, що відповідач систематично вчиняє психологічне насильство над дитиною. У зв`язку із чим просить відповідача позбавити батьківських прав, вважає, що він не здатен забезпечити нормальні умови для проживання дитини, й бажання хлопчика залишися проживати саме з нею. Між нею та [PERSON] склались нормальні родинні відносини. Він її слухає та називає бабусею. Рідних дітей та онуків вона не має, [PERSON] став для неї рідним. Вона належним чином виконувала обов`язки опікуна. Двокімнатна квартира, в якій вона з [PERSON] проживає, має належні умови для проживання дитини. Оскільки нею ставиться вимога про позбавлення батьківських прав відповідача, за наслідками позбавлення відповідача батьківських прав просить призначити опуку на [PERSON] , а його опікуном призначити її, як особу, з якою дитина проживає, а також просить вирішити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, розмір яких просить визначити у прожитковому мінімумі для дитини відповідного віку до досягненням дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] , діючий на підставі ордеру адвоката від 14 березня 2020 року (а.с. 109), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги уцілому не визнав, зважаючи на їх необґрунтованість й просив відмовити у їх задоволенні. Вважаючи, що [PERSON] був народжений він його відносин із [PERSON] , з якою вони проживали без реєстрації шлюбу, яка померла внаслідок онкологічного захворювання [INFO] у віці 43 років. Оскільки вони у шлюбі не перебували, народження [PERSON] у відділі РАЦСу зареєстрували відповідно до заяви матері дитини, відповідно він не був зазначеним батьком хлопчика, що стало перешкодою для нього у подальшому для того, щоб він забрав дитину жити до своєї родини. У зв`язку із чим після смерті [PERSON] [PERSON] соціальні служби віддали під опіку позивачці як близькій родичці померлої [PERSON] - її тітці. Його пригнічував факт того, що сина віддали під опіку, проте оскільки за документами він не був зазначений його батьком, він у судовому порядку доводив своє батьківство щодо [PERSON] . Для цього він подав позов до суду й рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року, яке набуло чинності, його позов задоволено та визнано його батьком [PERSON] , [INFO] . 19 лютого 2019 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві повторно видано свідоцтво про народження [PERSON] , де батьком [PERSON] зазначено його - [PERSON] . Відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.09.2019 року «Про припинення опіки над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном» було припинено опіку над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном у зв`язку із встановленням його батьківства щодо [PERSON] . Зазначає, що позивачка негативно налаштовує сина щодо нього, що впливає на їх відносини, проте він бажає бути для [PERSON] гарним батьком, щоби дитана проживала у його родині, де для нього стоворені належні умови. Наразі склалися обставини, за умов яких [PERSON] проживає у позивачки, яка має найбільший вплив на дитину, який за своїм малолітнім віком піддається такому впливу, налаштовуючи його негативно по відношенню до нього як батька, внаслідок чого [PERSON] його побоюється, у зв`язку із чим він намагався залучити для забезпечення їх відносин психолога, проте позивачка викликала поліцію й щодо нього був складений протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності, проте у подальшому провадження було закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення. Вважає, що з часу смерті матері [PERSON] [PERSON] та часу передачі [PERSON] під опіку позивачці, він весь час займався та займається вирішенням питання поверення сина до його родини, бажає бути для нього батьком, піклуватися про нього, забезпечувати щоденно належними умовами для проживання, розвитку та виховання. Вказує, що має для цього всі умови, а дії позивачки засуджує та оцінює як незаконну перешкоду у його праві батька щодо його дитини. Вказує, що весь час відстоювання законних прав на батьківство щодо дитини він звератався та звертається до численних органів влади з метою забезпечити його права як батька: служб у справах дітей, Уповноваженого з прав людини, управління юститиції, суду тощо, на підтвердження цього надає тривалу переписку із зазначинити органами. Вважає, що він у судовому порядку довів факт свого кровного спорідження із [PERSON] , й з часу набуття рішення суду чинності ніхто не має права перешкоджати реалізовувати його право батька щодо дитини, й утримання позивачки дитини у неї вважає незаконним. Відповідачем надано відзив на позов від 12 березня 2020 року (а.с.93 - 94). У відзиві на позов посилається на незаконність дій позивачки, яка утримує його сина без законних на те підстав, оскільки він у судовому порядку довів своє батьківство щодо сина, вважає, що з часу встановлення ним батьківства позивачка не має права перешкоджати йому у спілкуванні з сином, проте остання такі дії вчиняє, не зважаючи на те, що він є батько [PERSON] , про що вона проінформована. Й зважаючи на чинення позивачкою йому перешкод, що нею визнається, у відібранні у неї сина, як особи, яка незаконно його утримує, такі дії вважає незаконними. Просить зважати на його права та обов`язки батька щодо сина. Просить врахувати той фактор, що він ніколи не залишав [PERSON] , завжди приходив до нього, як додому, так й до школи, де навчається син, намагався встановити з ним контакт, проте з боку позивачки завжди чиняться перешкоди, він пропонував матеріальну допомогу, проте вона відмовлась, вказуючи про те, щоби він їх не турбував, викликає поліцію з разі його приходу до дитини тощо. Вважає дії позивачки протиправними, такими, що перешкоджають реалізації ним батьківських прав та обов`язків щодо сина, відповідно й підстав для позбавлення його батьківськх прав немає, оскільки саме з винних дій позивачки чиняться йому перешкоди у реалізації батьківських обов`язків та прав щодо сина. [PERSON] має біологічного батька у його особі, й він здатен забезпечити сина належними житловими умовами, у зв`язку із чим вимоги позивачки щодо встановлення над його сином опіки за обставани наявного у такої дитини батька, який здатен піклуватися про сина, вважає безпідставними. Й оскільки позивачка не є особо, яка на законних підставах опікується дитиною, не є її законним представником, також вважає відсутні підстави для стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як орган опіки та піклування Більдюкевич Н.В., діюча на підставі довіреності від 12 січня 2021 року (а.с. 122 том 2), позовні вимоги підтримала в частині позбавлення батьківських прав відповідача та встановлення над малолітнім [PERSON] опіки й визначення особи опікуна в особі [PERSON] , підтримавши Висновок органу опіки й піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 24 березня 2020 року за № 101-2359/03 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , а також у разі позбавлення [PERSON] батьківських прав підтримала подання органу опіки й піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 29 жовтня 2020 року за № 101-8489/02 про призначення [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] . В судове засідання прокурор не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю згідно затвердженої процедури про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 16гн від 06 грудня 2014 року. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавшя пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника органу опіки й піклування, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням висновку органу опіки й піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оголосивши покази свідка [PERSON] та малолітнього [PERSON] , 2009 року народження, відповідно до протоколу судового засідання, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відові у їх задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що малолітній[PERSON] народився [INFO] , на час розгляду справи має повних 11 років. Реєстрація народження [PERSON] , [INFO] , його по батькові проводалась Відділ державної реєстраціїх актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві проведена відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, актовий запис № 2018 від 17 жовтня 2009 року, за вказівною матері такої дитини - [PERSON] (а.с. 20 том 1). [PERSON] , [INFO] , народжений від цивільних відносин [PERSON] та відповідача. [PERSON] - матір [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 43 років, актовий запис № 45, проведений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 26 том 1), на час смерті матері дитини [PERSON] було 6 років. Розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.04.2016 року № 227 «Про призначення опіки над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном» [PERSON] призначено опікуном над малолітньою дитиною [PERSON] (а.с. 30 том 1). [PERSON] - матір [PERSON] за станом здоров`я належної уваги та утримання [PERSON] не могла дати, внаслідок чого [PERSON] взяла дитину проживати до себе. Матір [PERSON] . [PERSON] (баба [PERSON] ) померла [INFO] у віці 64 років (а.с. 27 том 1). З березня 2016 року [PERSON] постійно проживає разом з [PERSON] у двокімнатній квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання його батьком [PERSON] й рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року позов [PERSON] задоволено та визнано [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 55 - 58 том 1). 19 лютого 2019 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві повторно видано свідоцтво про народження [PERSON] , де батьком [PERSON] зазначено [PERSON] (відповідача) (а.с. 59 том 1). Відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.09.2019 року «Про припинення опіки над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном» було припинено опіку над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном у зв`язку із визнанням [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року (а.с. 61 том 1). Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації листом від 20 вересня 2019 року № 40-А-465 повідомила позивача про те, що, враховуючи рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районнів в м. Києві державній адміністрації від 14 серпня 2019 року (протокол № 16), Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації не заперечує проти тимчасового влаштування малолітнього [PERSON] у сім`ю [PERSON] . Малолітній [PERSON] буде знаходитися на повному утриманні [PERSON] до вирішення питання працевлаштування дитини в сімейні форми виховання. За життя та здоров`я дитини [PERSON] несе повну відповідальність (а.с. 62 том 1). На час розгляду справи малолітній [PERSON] проживає за місцем проживання [PERSON] без відповідно встановленого статусу такої дитини щодо особи [PERSON] , відповідно [PERSON] не є законним представником малолітнього [PERSON] . Під час розгляду справи судом встановлено, що білологічним батько малолітнього [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року, яке набуло чинності, відповідно відповідач вжив заходів до втановлення такого факту з метою забезпечення реалізації прав та обов`язків щодо дитини, зважаючи на те, що матір [PERSON] померла. Також встановлено, що [PERSON] не залишав [PERSON] з часу смерті його матері [PERSON] , завжди приходив до нього, як додому, так й до школи, де навчається [PERSON] , проте з боку позивачки [PERSON] завжди чинилися та чиняться перешкоди щодо побачень батька з сином, що підтверджується показами позивача, яка у категоричній формі заперечує щодо побачень [PERSON] із [PERSON] , вважаючи, що [PERSON] негативно впливає на дитину, у зв`язку із чим суд критично оцінює таку позицію позивача та її дії по відношенню відносин між батьком та дитини. [PERSON] пропонував матеріальну допомогу на утримання дитини, проте [PERSON] відмовлась, що визнається й не спростовується позивачкою в ході розгляду цієї справи. Суд, зважаючи на позицію позивачки, вважає, що позивачка не має належного усвідомлення про права та обов`язки біологічного батька щодо дитини, її дії спрямовані на перешкоджання реалізації таких обов`язків та прав відповідача, що вочевидь не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки саме з винних дій позивачки чиняться батьку дитини перешкоди у реалізації його батьківських обов`язків та прав щодо сина. Відповідач вказує, що він бажає та здатен забезпечувати дитину, він не припиняючи дії вживає заходів до побачень із сином, проте такі побачення, зважаючи на заборони позивачки, відбуваються на вулиці щотижнево, що не спростовується позивачем. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час тягар утримання дитини покладений на позивача як особу, у сім`ї якої проживає дитина, повноваження позивача щодо її опіки над малолітньою дитиною припинені. Відповідач є працезданою особою, проте матеріальної допомоги на утримання дитини не надає з часу смерті матері дитини, тобто з лютого 2016 року, проте ним вживалися заходи та наразі вживаються щодо надання такої допомоги, проте позивачка відмовилась від такої допомоги, що нею визнається, не бажаючи мати будь-які відносини з відповідачем, вважаючи, що тим самим захищає права дитини. Також відповідач, зважаючи на позицію позивачки, яка не бажала отримувати від нього допомогу, через пошту направляв двічі у 2017 та 2018 роках на новий рік дитині подарунки, також він придбав для сина транспортних засіб (електробайк), який не зміг вручити дитині, зважаючи на заборону позивачки, проте останній знаходиться у нього дома, що визнається та не спростовується стронами. Відповідно, суд встановив, що позивачка чинила перешкоди відповідачу у реалізації його обов`язків та прав як батька щодо сина. Те, що позивачка певний період часу була опікуном малолітнього [PERSON] , не виправдовує її дії щодо чинення таких перешкод. Службою у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надано висновок органу опіки й піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 24 березня 2020 року за № 101-2359/03 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , а також орган опіки й піклування вважає, що у разі позбавлення судом [PERSON] батьківських прав орган опіки й піклування вносить до суду подання від 29 жовтня 2020 року за № 101-8489/02 про призначення [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] (а.с. 206 - 208 том 1, 131 том 2). Так, частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що дитина внаслідок свого малолітнього віку не може надавати належної оцінки, що стосується належного його утримання позивачем за наявності у дитини біологічного батька, батьком якого доведено у судовому порядку батьківство щодо такої дитини, відповідно суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, зважаючи на встановлені судом обставними по такій справі. Так, зважаючи на висновок органу опіки й піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 24 березня 2020 року за № 101-2359/03 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , позицію малолітнього [PERSON] , який був судом вислуханий в ході розгляду справи, суд критично ставиться до того фактору, що малолітній [PERSON] , зважаючи на його пояснення, надані під час судового розгляду справи, виявив бажання проживати з позивачкою, й ця думка судом враховується, однак, хлопчик має біологічного батька, який з часу смерті матері дитини вживає заходів для реалізації батьківських обов`язків та прав щодо дитини, вплив позивача на дитину, вік позивача, й вважає, що внаслідок свого малолітнього віку, дитина не уцілому усвідомлює та надає оцінки діям батька, який бажає бути для дитини батьком та реалізовувати свої обов`язки щодо дитини, а тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, який при наданні висновку не врахував позицію батька дитини, оскільки батько дитини не був заслуханий таким органом й таким органом не враховані й не надана оцінка про вжиті батьком дитини заходи щодо доведення батьківства, намагання ним реалізації батьківських обов`язків, які не приймалися позивачкою, що було наслідком чинення батьку дитини перешкод, та вважає такий висновок недостатньо обґрунтованим, таким, що суперечить інтересам дитини, спрямований на нівелювання збереження зв`язків дитини із сім`єю - батьком, й суперечить прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини щодо вирішення питання про права дитини у родині, оскільки матір [PERSON] померла. Окрім того, позиція дитини щодо виявленого бажання проживати з позивачкою не впливає на наслідки вирішення спору про позбавлення відповідача батьківськх прав. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Натомість малолітній [PERSON] за наявного у нього біологічного батька проживає у позивача, який не має статусу опікуна, й позивач заперечує щодо того, щоб дитина проживала з батьком, передана в сім`ю батька такої дитини. Рішення суду щодо визначення місця проживання такої дитини немає. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивач вважає, що відповідач має бути позбавлений батьківських прав відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, тобто як батько, який ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Натомість суд встановив, що за обставин відносин, які склались між сторонами, позивачка чинила батьку дитини перешкоди у реалізації ним своїх обов`язків та прав щодо такої дитини, відповідач у судовому порядку доводив своє батьківство, з часу смерті матері дитини спрямовував свої зусилля щодо захисту прав та обов`язків щодо дитини, а тому підстав для застосування пункту 2 частини 1 статті 164 СК України немає. Суд вважає, що за обставин відносин, які склались між сторонами, відповідач об`єктивно не міг повноцінно реалізовувати свої батьківські обов`язки. Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Та як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач не відмовився від батьківських прав та обов`язків щодо своєї дитини, у судовому порядку він довів своє батьківство щодо дитини, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року, яке набуло чинності,з часу смерті матері дитини, а саме з лютого 2016 року захищає свої права щодо дитини з метою реалізації батьківських обов`язків, звертаючись до органів державної влади, їх посадових та службових осіб, що підтверджується його численними звереннями. Й, приймаючи до уваги те, що він, зважаючи на наявні перешкоди з боку позивачки, був позбавлений у повноцінній реалізації батьківських прав та обов`язків щодо дитини, підстав для позбавлення відповідача батьківських прав немає. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У даному спорі дитина за відсутності матері, яка померла, має біологічного батька - відповідача, який у судовому порядку довів своє батьківство, й суд при вирішення цього спору враховує позицію батька дитини, його неприривні дії з часу смерті матері дитини щодо захисту прав для реалізації батьківських обов`язків. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач має позитивне ставлення до дитини, проявляє турботу до нього, бажає бути батьком для [PERSON] , проте, зважаючи на наявні перешкоди з боку позивача, наразі не може повноцінно виконувати батьківські обов`язки щодо щоденного утримання та виховання дитини на належному рівні. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді спору суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, її віку, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Водночас, зважаючи на особу відповідача, його частково винну поведінку, вважає за необхідне відповідно до правила п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на винятковий випадок за доведеної частково винної поведінки батька з урахуванням характеру такої поведінки, особи батька, а також інших обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до п. 15 Постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд вважає, що відповідач як батько дитини наділений правом на виховання дитини, проте своє право з часу смерті матері дитини, а саме з лютого 2016 року не міг реалізовати з підстав невиправданої поведінки позивача, яка мала б вживати заходів до забезпечення реалізації батьком дитини його обов`язків щодо дитини. Зважаючи на той фактор, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав немає, немає й підстав для встановлення опіки над малолітньої особою, яка, як встановлено судом має біологічного батька в особі відповідача [PERSON] , який бажає забезпечувати дитину, піклуватися про нього на належному рівні, бути для нього батьком, що враховується судом при постановлені цього рішення. Відповідно до ст. 58 СК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Натомість малолітній [PERSON] не є сиротою, він має біологічного батька, [PERSON] не позбавлений батьківського піклування, відтак правових підстав для встановлення над такою дитиною опіки й призначення опікуном позивача згідно позовних вимог позивача немає. Й, зважаючи на особу позивача, яка не є законним представником малолітньої дитини, яка наразі тимчасово проживає у сім`ї позивача без будь-яких правих підстав, підстави для стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів немає. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 181 СК України). Особами на право стягнення аліментів на утримання дитини законодавець визначив таких осіб: той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Натомість позивачка не є законним представником малолітнього [PERSON] , такий статус позивача припинений у зв`язку із визнанням особи відповідача батком дитини відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.09.2019 року «Про припинення опіки над малолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , його житлом та майном» (а.с. 61 том 1). Так, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.3 ст. 184 СК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищенаведеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: dismissed