Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] Міністерства охорони здоровя України» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів затрачених на навчання в розмірі 122971,69 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.09.2010р. між сторонами укладено угоду №109 про підготовку фахівця з вищою освітою. Даною угодою передбачено обовязок відповідача після закінчення навчання відпрацювати три роки у закладі охорони здоровя, куди випускник буде направлений за розподілом, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання відповідача в університеті, на підставі протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ТДМУ в червні 2016 року від 30.10.2015р., відповідач направлена на роботу у Вашківецький центр первинної медико-санітарної допомоги Чернівецької області Департаменту охорони здоровя Чернівецької ОДА на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря. Наказом ректора Університету від 23.06.2016р. на підставі результатів державних екзаменів присвоєно кваліфікацію лікаря і видано диплом. Проте, листом від 15.08.2016р. Департамент охорони здоровя Чернівецької ОДА повідомив Університет про те, що відповідач не прибула і не зарахована в інтернатуру згідно державного розподілу в Чернівецьку область. Таким чином, відповідач в установлений строк до 01.08.2016р. не приступила до навчання в інтернатурі без поважних причин, що одночасно свідчить про її відмову в подальшому приступити до роботи за направленням та відпрацювати не менше 3 років як молодий фахівець в державній установі охорони здоровя, а тому зобовязана відшкодувати державі витрати повязані з її навчанням в розмірі 122971,69 грн., які складаються із 83648,45 грн. затрат на одного студента медичного факультету і 39323,24 грн. виплаченої за час навчання стипендії. Із посиланням на статтю 52 Закону України «Про освіту» (в редакції від 24.07.2014р.), статтю 13 Закону України «Про вищу освіту», Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996р., Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р. просить задовольнити позов. В судове засідання 22.02.2017р. представник позивача не зявилась, однак подала письмову заяву, якою підтримала позов та просила його задовольнити, справу розглянути без її участі. Відповідач та її представник в судове засідання 22.02.2017р. не зявились, однак відповідач подала через канцелярію суду заперечення на позов та клопотання слухати справу без її участі. Суть заперечень зводиться до наступного. Позивач немає повноважень від імені держави стягувати з відповідача витрати на навчання. Зазначає те, що відповідача було направлено на роботу в Чернівецьку область без забезпечення житлом. На думку відповідача норма ч. 2 статті 52 Закону України «Про освіту» про обовязковість для випускника, який навчався за державним замовленням, відпрацювати три роки за направленням суперечить [PERSON] України та Конвенції Міжнародної організації праці «Про скасування примусової праці», а також рішенню Конституційного Суду України від 04.03.2004р. Вказує на те, що через відсутність механізму, який би зобовязав випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором, будь-які матеріальні претензії до неї є неправомірними. Також посилається на те, що ч. 2 статті 52 Закону України «Про освіту» була виключена із закону, у звязку із прийняттям Закону України «Про вищу освіту». Враховуючи положення статті 58 [PERSON] України щодо дії нормативних актів в часі, вважає, що була скасована відповідальність особи, а тому норми ч. 2 статті 52 Закону України «Про освіту» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Згідно ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 20.07.2010р. відповідач [PERSON] звернулась до ректора ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського» із заявою про допуск її до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету цього університету. У заяві відповідач зобовязалась в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а в разі відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання. 01.09.2010р. сторони уклали угоду №109 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобовязується оформити студентові направлення на працевлаштування. Натомість студент зобовязується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод. Згідно протоколу від 30.10.2015р. засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського» у червні 2016 року, молодого спеціаліста [PERSON] направлено на роботу на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря у Вашківецький центр первинної медико-санітарної допомоги Чернівецької області Департаменту охорони здоровя Чернівецької ОДА. Відповідач погодилась із розподілом, про що свідчить її розписка в картці працевлаштування випускника від 30.10.2015р. У звязку із цим 03.03.2016р. Міністерством охорони здоровя України за №02010830/100 було видано направлення відповідача на вищевказану роботу з 01.08.2016р. Згідно витягу з наказу ректора ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського» №144 від 23.06.2016р., на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії, відповідачу присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом. Листом від 15.08.2016р. за №01.2/2911 Департамент охорони здоровя Чернівецької ОДА повідомив ректора ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського» про те, що відповідач не прибула і не зарахована в інтернатуру згідно державного розподілу в Чернівецьку область. Згідно розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року (без виплати стипендії), складеного та підписаного головним бухгалтером і заступником ректора ТДМУ з економічних питань, такі затрати складають 83648,45 грн. Відповідно до довідки про доходи відповідача за період з вересня 2010 року до грудня 2014 року включно, виданої ДТМУ ім. Горбачевського 22.08.2016р., відповідачу виплачено стипендію на загальну суму 39323,24 грн. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Стаття 43 [PERSON] України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Окрім того, у статті 53 [PERSON] України вказано те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у звязку із прийняттям Закону №1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту». Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то у статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обовязковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Згідно статті 58 [PERSON] України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду, була не чинна. Окрім того, Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996р., на який посилається позивач, приймався на виконання ч. 2 статті 52 Закону України "Про освіту", яка, як зазначено вище, на час звернення позивача із позовом до суду була нечинна. З огляду на положення статті 58 [PERSON] України, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин. Те ж стосується і Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р. Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996р. і Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р., в частині зобовязання випускників відпрацювати за направленням три роки, або відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання у разі не прибуття за місцем розподілу, відмови приступити до роботи, не відпрацювання трьох років, суперечать статтям 43, 53 [PERSON] України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту» і, відповідно, не можуть бути застосовані судом. А відповідно до статті 8 [PERSON] України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Також слід зазначити, що згаданий у п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ №992 від 22.08.1996р. встановлений порядок, згідно якого випускник має відшкодувати вартість навчання, не існує. Пунктом 4 постанови Кабміну від 22.08.96 р №992 Мінфіну разом з Міносвіти, Мінекономрозвитку, Мін'юстом і Нацбанком доручено розробити та затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування. На цей час зазначений Порядок не затверджений. А тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з позивача не існує нормативного підгрунтя. І, як наслідок, суд не може взяти до уваги наданий позивачем розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року. Окрім того, безпідставним є й посилання позивача на невиконання відповідачем умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобовязань. Згідно угоди №109 укладеної між сторонами 01.09.2010р., відповідач зобовязується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод. Тобто умовами угоди передбачено відповідальність студента за відмову їхати за призначенням. Судом не встановлено того, що відповідач відмовилась їхати за призначенням. Матеріали справи не містять жодного письмового підтвердження цьому. Той же п. 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ №992 від 22.08.1996р, на який посилається позивач, вказує на відповідальність у разі неприбуття за направленням без поважної причини. Згідно пояснення відповідача, перешкодою стало те, що за місцем роботи її не забезпечено житлом. Однак, позивач не надав в спростування цієї обставини жодного доказу. Окрім того, угодою передбачено відшкодування вартості навчання в установленому порядку. Однак, як було зазначено вище, установленого порядку не затверджено. Також слід зазначити, що положення угоди формувались відповідно до чинної на той час статті 52 Закону України «Про освіту», яка на даний час виключена із цього закону, і в силу статті 58 [PERSON] України втратила свою дію і станом на день укладення угоди. Тому положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобовязань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно статті 19 [PERSON] України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені [PERSON] та законами України. Статтею 8 [PERSON] України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. З урахуванням вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позову. Так як у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed