Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач 20 жовтня 2015 року звернулась до суду з позовом до відповідача про зобовязання повернути належну їй земельну ділянку та не чинити перешкод у володінні та користуванні нею. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є власником земельної ділянки площею 3.64 гектари на території Гвоздавської сільської Ради Любашівського району Одеської області. Вказана земельна ділянка перебувала в оренді у відповідача. В 2011 році договір оренди земельної ділянки закінчився і нового договору вона не укладала, а фермерське господарство продовжувало користуватись земельною ділянкою та сплачувало їй орендну плату. Протягом 2012-2013 років позивач усно зверталась до відповідача з приводу повернення земельної ділянки, але їй було відмовлено. В подальшому, в неї помер син та чоловік. Вона звернулась до відповідача за допомогою на поховання, однак їй було відмовлено. В 2014 році вона звернулась з письмовою заявою до керівника відповідача, щоб забрати належну їй земельну ділянку, так як вважає, що її внук сам обробить землю. Однак, їй було відмовлено та повідомлено, що в 2011 році було укладено договір оренди земельної ділянки та надано їй копії договору. Вказаний договір вона не підписувала, хоча і отримувала орендну плату. Тому, просила зобовязати фермерське господарство «Гранат» повернути належну їй земельну ділянку та не чинити перешкод у володінні та користуванні нею, а також стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник фермерського господарства «Гранат» Любашівського району Одеської області позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, так як між сторонами є договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у встановленому законом порядку і виконується належним чином, позивач постійно в повному обсязі отримує орендну плату. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд приходить до слідуючого. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 091590 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3.64 гектари на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області (а.с. 12). З договору оренди землі від 29 липня 2011 року видно, що [PERSON] та Ф\\Г «Гранат» уклали договір оренди земельної ділянки № 131 площею 3.64 га, належної [PERSON], строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Любашівському районі Одеської області 02 липня 2012 року за № 512330004001431. Згідно п. 39 вказаного договору видно, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається (а.с. 15-19). З відомостей про отримання орендної плати за 2014-2015 роки видно, що [PERSON] отримала орендну плату в ф/г «Гранат», що визнається і сторонами (а.с. 32-34). Згідно висновку експерта № 441п від 11.01.2016 року видно, що встановити чий підпис стоїть в договорі оренди, який укладено між [PERSON] та ф/г «Гранат» не можливо. Інших будь-яких доказів, які б свідчили на те, що договір оренди землі не укладений, позивачем не надано. Відповідно до ст. 204 та ст. 215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі», (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст.210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-99ц13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, згідно якої договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації, а отже - оспорюваним й витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння без визнання цього договору оренди землі недійсним не ґрунтується на вимогах, встановлених ст. 210, ст. 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України й ст. 18 Закону України "Про оренду землі". Таким чином, враховуючи те, що позивачем не заявлено позовну вимогу про визнання недійсним договору оренди землі від 28.07.2011 року, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Висновок експерта в частині того, що акт приймання-передачі земельної ділянки від 28 липня 2011 року підписаний не [PERSON], а іншою особою, не може бути доказом не підписання позивачкою самого договору, а також єдиною підставою для витребування земельної ділянки.

Outcome: dismissed