Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів реформованого КСП «Україна». В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що він з 1976 року і по 2001 рік проживав на території с. Берестяги, Гайворонського району, Кіровоградської області. З 06.07.1995 року по 16.11.1996 року проходив строкову військову службу в Збройних Силах України. 18.04.1997 року був прийнятий на роботу та в члени КСП «України», що знаходився на території села Берестяги. 13.12.2000 року [PERSON] був відрахований з членів КСП «Україна» в зв`язку зі зміною місця проживання. У зв`язку з розпаюванням КСП «Україна», йому, як члену КСП було видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), відповідно до списків осіб, які мають право на майновий пай, затверджений зборами співвласників від 02.08.2001 року, тоді і довідався про те, що його не було включено в списки осіб про право на земельну частку (пай). Зазначає, що рішення загальних зборів уповноважених членів КСП «Україна» стосовно виділення земельних часток не відмінено, не змінено і має законну силу. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 08.02.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив, що був прийнятий у члени КСП «України» 18.04.1997 року, що підтверджують дані трудової книжки колгоспника, між тим, зазначив, що працював у колгоспі і раніше. Зазначив, що довідався про порушення свого права 02.08.2001 року, коли отримав свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий пай) відповідно до списків осіб, які мають право на майновий пай, затверджений зборами співвласників від 02.08.2001 року. Просив позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Волощук В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, зазначив, що оскільки позивач був членом КСП «Україна», отримав свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий пай) відповідно до списків осіб, які мають право на майновий пай, затверджений зборами співвласників від 02.08.2001 року, тому набув право на земельну частку (пай) КСП «Україна», просив позов задовольнити. Представник відповідача Гайворонської міської ради Кіровоградської області був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] з 06.07.1995 року по 16.11.1996 рік проходив строкову військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] від 06.06.1995 року (а.с. 12-17). В період з 18.04.1997 року по 13.12.2000 рік [PERSON] перебував у трудових відносинах з КСП «Україна», являвся членом даного КСП, був відрахований з членів КСП «Україна», у зв`язку зі зміною місця проживання, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці колгоспника № [NUMBER] , датою заповнення якої значиться 18.04.1997 рік, рік вступу в члени колгоспу 1997 рік, наказ про відчислення з членів КСП «Україна» від 13.12.2000 року № 105 (а.с. 11). Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Україна» отримало 26.01.1996 року, такий зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 6 (а.с. 19-20). Відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) КСП «Україна» відомості щодо видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] відсутні, що підтверджується відповіддю від 14.12.2020 року № 770/108-20 відділу у Гайворонському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (а.с. 22). Згідно довідки № 341/108-20 від 17.06.2020 року, виданої в.о. начальника відділу Держгеокадастру у Гайворонському районі Кіровоградської області [PERSON] , середній розмір частки (паю), визначеної для членів реформованого КСП «Україна» при розпаюванні, складав 3,5 га. (а.с. 21). 11.01.2001 року позивач, як член КСП «Україна» отримав свідоцтво № 185 серія КД № 030665 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) відповідно до списків осіб, які мають право на майновий пай, затверджений зборами співвласників 02.08.2001 року (а.с. 18). Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Так, в статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» , право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). В статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного указу, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. За таких обставин, ураховуючи запис у трудовій книжці про те, що [PERSON] саме 18.04.1997 року був прийнятий на роботу та в члени КСП «Україна», суд дійшов висновку, що на час отримання 26.01.1996 року КСП «Україна» Державного акта на право колективної власності на землю позивач не був членом КСП, а тому не має права на земельну частку (пай) нарівні з іншими членами КСП. Що стосується доводів позивача та його представника про те, що [PERSON] до моменту видачі трудової книжки колгоспника (1997 рік) працював у КСП «Україна», отримав свідоцтво № [NUMBER] про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), тому набув право на земельну частку (пай) КСП «Україна», то такі суд не приймає до уваги, з огляду на те, що дані доводи не підтверджені належними та допустими доказами в судовому засіданні. Суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки згідно ст. 206 ЦПК України, визнання відповідачем позову може бути прийняте судом, якщо воно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В даному випадку визнання позову суперечить вимогам чинного законодавства, що регулює відносини, що виникли, про що зазначено вище. Що стосується доводів позивача про те, що він не пропустив строк позовної давності, то такі застосуванню не підлягають з огляду на наступне. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки позивач не був членом КСП на час розпаювання земель колективної власності КСП «Україна» та не надав належних та допустимих доказів про надання йому у встановленому законом порядку земельної частки (паю), то правові підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) в судовому порядку відсутні, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed