Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив позбавити її батьківських прав відносно трьох неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та стягувати з неї аліменти на їх користь в розмірі не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , однак участі у їх вихованні не приймає, не хоче піклуватися про них, не виявляє зацікавленості щодо їх виховання, матеріально не утримує, не цікавиться про стан здоров`я, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює умов для їх утримання. Дітьми займається батько [PERSON] . На даний час місце проживання [PERSON] не відоме, вона веде бродяжницький спосіб життя. Сторони в судове засідання не прибули. Представник органу опіки в письмовій заяві до суду просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не прибула, про час і місце судового розгляду повідомлена вчасно та належним чином, відповідно до вимог розділу І глави 7 ЦПК України. Правом подати відзив на позов не скористалась. Дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, орган опіки та піклування (ст.165 СК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25.06.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визначено з батьком [PERSON] . Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] проживає у трикімнатному будинку, житловою площею 38.9 м2, разом зі своїми батьками та трьома неповнолітніми дітьми, які забезпечені всім необхідним, мають місце для виконання домашніх завдань. Батько турбується про них. Відповідно до довідки, виданої Чижівською сільською радою, відповідачка зареєстрована по [ADDRESS] , однак там не проживає, участі у вихованні дітей не приймає. [PERSON] по місцю реєстрації характеризується негативно, часто залишала дітей без нагляду. Зокрема, внаслідок останнього, у березні 2020 року під час пожежі в будинку загинула півторарічна донька відповідачки [PERSON] , отруївшись окисом вуглецю. Актом Чижівської сільської ради від 07.05.2021 встановлено, що місце проживання [PERSON] не відоме. Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудового розслідування [PERSON] вчинила кримінальне правопорушення за ч.3 ст.185 КК України та обвинувальний акт відносно останньої направлено до Новоград-Волинського міськрайонного суду 13.04.2021. Орган опіки та піклування Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області у своєму висновку від 11.06.2021 вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідачку відносно її трьох неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, якому передувала виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, позивачем були вжиті усі можливі заходи та міри з метою захисту інтересів дітей щодо їх права на материнське піклування. Конституцією України (ст.51) визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ст.8 Закону України "Про охорону дитинства"). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків (ст.164 СК України). Це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Безумовно, інтереси дитини є надзвичайно важливими, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і позбавлення останніх батьківських прав є крайнім, виключним та надзвичайним способом впливу на них. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано беззаперечними доказами, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, переклавши всю відповідальність за життя своїх дітей на державу та інших осіб, що суд сприймає як свідоме нехтування своїми обов`язками. Розуміючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, враховуючи положення ПП ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає доведеним у судовому засіданні факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню трьох неповнолітніх дітей, а позовні вимоги органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відповідачки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України), який є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві (ст.180 СК України). Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, яка встановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від шести до вісімнадцяти років: з 01.07.2021 - 2 510 гривень. Відповідачка є здоровою, молодою особою 28 років; працездатна; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не приймає участі у вихованні неповнолітніх дітей та не створює всі необхідні умови для їх розвитку і життя; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання нею матеріальної допомоги, на момент розгляду справи не існує, відтак вона спроможна сплачувати аліменти. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (яка згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області станом на серпень2021 року становить 11624 грн.); обов`язок матері брати участь у забезпеченні благополуччя своїх дітей, - суд приходить до висновку, що вона в змозі сплачувати аліменти в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з них щомісячно. Така сума є реальною, не поставить відповідачку у матеріальне становище значно гірше від положення дітей, відповідатиме, як інтересам останніх, так і матеріальному становищу тастану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 11.06.2021. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 1 816 грн. (по 908 грн. за кожну вимогу).

Outcome: approved