Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені. Стягнуто із Державного підприємства « 48 завод залізничної техніки» (на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні у розмірі 14002,02 гривень, на відшкодування моральної шкоди 4000 гривень. Стягнуто із Державного підприємства « 48 завод залізничної техніки» на користь держави судовий збір в сумі 229,4 гривень, судовий збір за відшкодування моральної шкоди в сумі 229,4 гривень. Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати позивачу заробітної плати за один місяць. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2014 року виправлена описка у рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2013 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2014 року замінена сторона у виконавчому провадженні: боржника ДП « 48 завод залізничної техніки» на ТОВ «Харківський завод залізничної техніки», яке є правонаступником державного підприємства. Не погодившись із рішенням суду, ТОВ «Харківський завод залізничної техніки» подало апеляційну скаргу, в якій посилалося на порушення судом норм матеріального права, а саме щодо безпідставного стягнення із відповідача середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку та суми на відшкодування моральної шкоди. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач з 23 квітня 2009 року по 15 травня 2009 року перебував у трудових відносинах з відповідачем Державним підприємством « 48 завод залізничної техніки» на посаді юрисконсульта і був звільнений за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці копія якої наявна у матеріалах справи (а.с.7,8). Заборгованість підприємства при звільнені позивача складає 777,89 грн. за період з 23.04.2009 року по 15.05.2009 року, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2011 року у справі №2-3234/11 /а.с. 5/ Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що розрахункові суми позивачем в день звільнення не отримані, спору між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі не існує, а тому у відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звільнився 15 травня 2009 року заборгованість по заробітній платі відповідачем позивачу виплачено 17 травня 2012 року , що підтверджено довідкою банку про рух коштів /а.с.9/., тобто час затримки розрахунку за цей період складає 36 календарних місяців. Виходячи з положень п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (з послідуючими змінами), про те, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках чинних законодавством, календарних днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки, який відповідач повинен сплатити позивачу складає 14 002,02 грн. із розрахунку 388,945 грн. х 36 (кількість місяців затримки) = 14002,02 грн. Суд вважав, що позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди також підлягають задоволенню, оскільки відповідач із квітня 2009 року по день звільнення не сплачував заробітну плату позивачу, чим порушив його законні права на своєчасну оплату праці і тим самим привів до моральних страждань позивача, які виразилися в порушенні його нормальних життєвих зв'язків. З урахуванням характеру і обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, розміру невиплаченої позивачу заробітної плати, суд вважав, що стягненню з відповідача на відшкодування моральної шкоди підлягає сума 4 000 грн., відповідно до ст.237-1 КЗпП України. Згідно ст.88 ЦПК України із відповідача стягнуто на користь держави судовий збір в частині задоволення вимог матеріального характеру в розмірі 229,4 грн., моральної шкоди - 229,4 грн., а всього в сумі 458,8 грн. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування вимог законодавства та всіх обставин у справі. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 117 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та про те, що після рішення суду про стягнення заробітної плати, яке не виконане, правовідносини переходять у площину виконавчого провадження. Конституційний Суд України вважав, що в аспекті конституційного звернення визначені ЦК України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 КЗпП України, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. У абзаці 6 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2011 року у справі №2-3234/11 за позовом [PERSON] до Державного підприємства « 48 завод залізничної техніки» про визнання дій відповідача незаконними щодо невиплати заробітної плати, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки, позивач просив залишити без розгляду його позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку /а.с. 5/. А тому повторне звернення 08 серпня 2012 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із тими ж позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, свідчить про пропуск позивачем строку звернення із заявою про вирішення трудового спору, відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди у зв'язку із пропуском позивачем строків звернення до суду. Таким чином, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Outcome: dismissed