Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач 04.07.2016 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та просив звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS] 18 щодо якої винесено ухвалу серія та номер 2-1693 від 03.02.2010 року, видана Київським районним судом м. Одеси. В обґрунтування позову відзначено, що 08.08.2006 року [PERSON] уклала з АКІБ «Укрсиббанк» кредитний договір №11025895000. В забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором був укладений Іпотечний договір від 08.08.2006 року, за умовами якого в іпотеку перейшла квартира [ADDRESS]. 12.12.20111 року ПАТ «Укрсиббанк», що є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №1 свої права вимоги за кредитним та іпотечним договором. Позивач не зміг зареєструвати за собою право власності на квартиру, що виникло у нього у зв`язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки на квартиру ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2010 року накладено арешт на іпотечне майно. Тож, арешт було накладено на майно, що знаходиться в іпотеці, тож з порушенням вимог законодавства, а тому накладений арешт підлягає скасуванню. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2016 року провадження у справі було відкрите. Не погоджуючись з ухвалою про відкриття провадження у справі, [PERSON] подала апеляційну скаргу, проте ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.09.2017 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження, справу повернуто до Київського районного суду м. Одеси. При повторній подачі апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.11.2017 року повторно відмовлено у відкритті апеляційного провадження, справу повернуто до суду першої інстанції. Справа перебувала на розгляді у судді Київського районного суду м. Одеси Луняченко В.О. та ухвалою якого від 08.05.2018 року цивільну справу №520/7710/16-ц було передано до Приморського районного суду м. Одеси за підсудністю. Справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла до провадження судді Бойчука А.Ю. та ухвалою якого від 09.07.2018 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду. У зв`язку з закінченням повноважень судді Бойчука А.Ю. та на підставі розпорядження керівника апарату суду №536/19 від 28.01.2019 року по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа надійшла до провадження суддя Бондаря В.Я. Ухвалою судді Бондаря В.Я. від 31.01.2019 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 14.03.2019 року. В результаті проведений підготовчих дій, протокольною ухвалою від 14.03.2019 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 16.04.2019 року. У судовому засіданні представник позивача Краснопивцев О.К. підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не звивалася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законодавством порядку. Матеріали справи містять відзив [PERSON] на позовну заяву (а.с.117), згідно якого просила відмовити у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект», зважаючи на те, що право власності є непорушним та посилаючись на те, що рішення у справі №2-1693/10 ще не виконане, а забезпечення позову вживається як раз з метою забезпечення виконання рішення суду. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Статтями 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що 08 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11025895000, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 30 000 доларів США та сплатити проценти, комісію в порядку та на умовах, визначених цим договором (а.с.5-9). З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 08.08.2006 року було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. та зареєстрований в реєстрі за №2256, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.10-12). В рамках розгляду справи №2-1693/10 ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2010 року було накладено арешт на деяке майно відповідачів у справі, серед якого квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] (а.с.42). Ухвала Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2010 року про забезпечення позову залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.09.2010 року (а.с.43). Рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №2-1693/10 від 18.10.2010 року задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11303281000 від 25.02.2008 року у розмірі 75930,74 грн. (а.с.35). Рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №2 -1693/10 від 18.10.2010 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.04.2011 року (а.с.36-38). 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, згідно п.1.1. якого клієнт зобов`язався передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти Права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти у розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.2. Договору обсяг прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у Додатку №1 до цього договору (а.с.13-15). Матеріали справи містять лише частину договору, адже на сторінці 14 містяться пункти 1.1-1.6, но звороті пункти продовження п.2.1.-3.4., а вже на сторінці 15 міститься пункт 11. Відповідно до п.3.2 Відступлення Прав Вимоги засвідчується складанням Сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з Додатком №2 до цього Договору. Згідно до Договору факторингу між сторонами було укладено акт приймання-передачі прав вимоги (а.с.16), без зазначення конкретних прав вимоги. Акт приймання-передачі не містить позначки, що складений за формою Додатку №2. З виписки з Додатку №1 до Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року (а.с.17) вбачається, що права вимоги за кредитним договором №11025895000, боржником за яким є [PERSON] включений до переліку договорів право вимоги за якими перейшло до ТОВ «Кей-Колект». 12.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №5207-5208 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. (18-19). Згідно виписки з Додатку №1 до Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року право вимоги за договором іпотеки та договору поруки по кредитному договору №11025895000 перейшло до Фактора (а.с.20). Суд не приймає до уваги виписку з додатку №1 до Договору факторингу №1 та виписку з Додатку № 1 Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, зважаючи на наступне. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Вищевказані Витяги на напису «представник ТОВ «Кей-Колект» (за довіреністю)» містять печатку товариства, а на печатці міститься підпис невстановлений особи, адже прізвища, імені, по батькові не відзначено, також не зазначена дата засвідчення. Крім того, довіреність, згідно якої особа, що підписала виписку є представником ТОВ «Кей-Колект» встановити не можливо, адже прізвище та ініціали такої особи не відзначено. З інформаційної довідки №60505690 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що квартира, належна [PERSON] [ADDRESS] знаходиться під обтяженням, а саме арешт, на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси у справі №2-1693 від 03.02.2010 року (а.с.21-23). Таким чином, вбачається, що арешт на квартиру накладений з метою забезпечення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором №11303281000 від 25.02.2008 року, в той час як в іпотеці квартира знаходиться з метою виконання зобов`язання за кредитним договором №11025895000 від 08.08.2006 року. Право вимоги за кредитним договором №11303281000 від 25.02.2008 року перейшло від первісного кредитора ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Кредекс Фінанс», що підтверджується ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.11.2012 року у справі №1512/13163/2012 (а.с.39), залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.10.2014 року (а.с.40). Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи встановлено, що позивач не є набувачем права вимоги до боржника [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту та за іпотечним договором, адже договір факторингу наданий не повний, лише його окремі сторінки, додаток №2 до договору, який є формою для складення акту приймання-передачі суду не представлений, а витяг з договору не є належним доказом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов не доведений належними та допустимим доказами та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed