Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивачі звернулися до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до КП «Одеська міська агенція з приватизації житла» та відповідно до уточнених позовних вимог просили визнати за ними право спільної часткової власності, в рівних частках на квартиру за адресою [ADDRESS] та зобовязати відповідача здійснити усі належні та необхідні дії та видати позивачам свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру за адресою [ADDRESS]. При цьому посилаючись на те, що позивачі, подали документи до відповідача для приватизациї власного житла, що було отримано у 1996 р., відповідно до Реєстраційного посвідчення від 29.02.1996 р на ім я [PERSON], в якому зазначено, що квартира перебуває в її особистій власності. В цьому житловому приміщенні відпвідачі мешкають та зареєстровані постійно до теперішнього часу. Але, відповідач з невідомих причин не здійснив жодних дій щодо приватизації. Позивачі до 2016 року були впевнені, що їх право власності на дане житло оформлене належним чином, але, у 2016 р. дізналися випадково про відсутність приватизації їхньої квартири та правовстановчих документів на дану квартиру, у якій вони мешкають. Відповідач, у відповідь на запит, відмовився від будь-яких пояснень, таким чином, позивачі не використали та не взмозі використати власні права на приватизацію власного житла, що є порушенням їхніх цивільних прав, як громадян України, що гарантовані конституцією України та іншим чинним законодавством. Також, посилалися на норми ст. 392 ЦК України. Представник позивачів надала суду заяву, згідно якої просила провести судове засідання у її відсутність. Відповідач у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду цивільної справи сповіщалася належним чином, згідно наданої нотаріально посвідченої заяви позовні вимоги визнає. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Реєстраційного посвідчення від 29.02.1996 р на ім я [PERSON] за нею зареєстровано квартиру за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами\~ст.392 ЦК України, яку позивач в позові не зазначає, але вказує, що документи позивача на землю були викрадені, позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до\~ст.328 ЦК України\~набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому\~ст.392 ЦК України. Отже, оскільки за правилами\~ст.392 ЦК України\~позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, а позивач на час розгляду справи в суді не надав доказів, що є власником спірного майна (у встановленому законом порядку не зареєстрував за собою право власності на нерухоме майно), то позовні вимоги про визнання за останнім права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень\~ст.392 ЦК України\~задоволенню не підлягають. Відповідно до п.9 ч.1\~ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~\~державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи вищенаведене, суд може зробити висновок, що жодних достеменних доказів того, що відповідачами не визнається його право власності на належну йому частку майна чи чиняться перешкоди у розпорядженні ним права власності - позивачем суду не надано. Отже, суд дійшов до висновку, що вимоги позову не підлягають задоволенню, оскільки позивач просить суд захистити порушене, на його думку,\~\~право власності неналежним способом, адже задоволення цих вимог за дійсних обставин справи не відповідатиме принципу виконуваності судового рішення . Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed