Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

Дочірнє сільськогосподарське підприємство «Агрокомплекс» (далі - Позивач) звернулось до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказували, що [PERSON] (далі - Відповідач) згідно довіреності від 10.09.2015 року, посвідченої секретарем Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області Зеленою І.К. уповноважила представляти її інтереси [PERSON]. На їх думку, підпис довірітеля у довіреності виконаний не Відповідачем, а тому просили визнати таку довіреність недійсною. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та надв суду письмові заперечення. Всебічно, повно, всесторонньо дослідивши матеріали справи, а також докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довіреності від 10.09.2015 року посвідченої секретарем Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області Зеленою І.К. та зареєстрованої в реєстрі за № 92, [PERSON] уповноважила представляти її інтереси [PERSON] та [PERSON] (а.с. 43). За змістом статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. В судовому порядку оскаржується односторонній правочин, який не стосується обов'язків позивача або його прав та інтересів. Між тим, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Проте Позивач не обґрунтував за захистом якого його порушеного права він звернувся до суду з указаним позовом. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Ці висновки суду ґрунтуються на положеннях правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 02.07.2014 року та 25.12.2013 року по справам № 6-78цс14, № 6-78цс13, та від 24.05.2017 року у справі № 6-951цс16, які відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятись правочин. Отже, форма довіреності може бути звичайною письмовою або письмовою нотаріальною. У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.1999 року № 419 затверджено «Порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених», згідно п.1 якого посвідчувати довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування - довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Довіреність представника Позивача на представництво інтересів позивача видана 10.09.2015 року та посвідчена секретарем Райгородської сільської ради Кам'янського району Черкаської області та зареєстрована у реєстрі за № 92, але строк її дії минув і Відповідач вже іншою довіреністю уповноважив представляти її інтереси [PERSON] та [PERSON], текст якої також знаходиться при матеріалах справи. Таким чином, на час розгляду справи предмет спору взагалі як такий в природі відсутній. У відповідності до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. З огляду на те, що сторона Позивача при зверненні до суду обрала не прийнятний спосіб захисту до спірних правовідносин, і вимоги свої не підтвердила належними доказами, суд вважає за необхідне в задоволенні вимог Позивача відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed