Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева Ігоря Анатолійовича, відповідно до предмету позову просила визнати протокол №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна недійсним; визнати прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, яким являється квартира [ADDRESS], недійсними; визнати свідоцтво, засвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим Ігорем Анатолійовичем, занесеного до реєстру правочинів 19.07.2001 року за №4000 недійсним. 16 травня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлена ухвала про заміну неналежного відповідача Спеціалізоване державне підприємство «Укрспецюст» на належного відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, оскільки діяльність Спеціалізованого державного підприємства «Укрспецюст» припинена на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 02 серпня 2012 року, про що 22 серпня 2012 року до ЄДРПОУ внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи. (а.с.55-56) На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року закрите провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева Ігоря Анатолійовича, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] про визнання недійними протоколу №1 від 14.06.2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, прилюдних торгів з реалізації об'єкту нерухомого майна та свідоцтва, засвідченого приватним нотаріусом, виданого на підставі акту про прилюдні торги, в частині позовних вимог, які пред'явлено до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Виходцева Ігоря Анатолійовича, а саме: «Визнати свідоцтво, засвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим Ігорем Анатолійовичем, занесеного до реєстру правочинів 19.07.2001 року за №4000 недійсним». (а.с.58-59) 14 липня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлена ухвала про залучення до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON], яка є власником квартири [ADDRESS], на підставі Договору купівлі-продажу квартини від 07 червня 2012 року, укладений з [PERSON]. (а.с.123-124) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав. викладених у позовній заяві та додаткових письмових пояснень, яке залучено до справи (а.с.86-88), пояснила, в 2011 році поз0-ивачу стало відомо, що підставою відкриття Відділом державної виконавчої служби Харківського району м. Києва виконавчого провадження №6-84/5 став виконавчий напис №1964 від 26 травня 2000 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федорошиним О.Я., яким пропонувалось стягнути невиплачену в строк заборгованість по договору №99/49Ф на обслуговування по кредитній банківській картці від 24.05.1999 року за період з 25.07.1999 року по 12 травня 2000 року,відсотки в сумі 1053 доларів СШАЮ кредит у сумі 8000,00 доларів США, пені у сумі 182 доларів США, разом у сумі 9235 доларів США та 550,00 грн., що сплачені за вчинення нотаріальної дії за рахунок заставного майна. В межах процедури виконавчого провадження, на прилюдних торгах було продано квартиру [ADDRESS], яка була предметом застави. За наслідками проведення прилюдних торгів Спеціалізованим державним підприємством «Укрспецюст» було затверджено протокол №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, переможцем прилюдних торгів стала [PERSON], на ім'я якої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевим І.А. видано свідоцтво, занесене до реєстру правочинів 19.07.2001 року за №4000, яке підтверджує, що квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності позивачу, придбана [PERSON] Однак, 31 жовтня 2014 року Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26 травня 2000 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним Олегом Петровичем, зареєстрований в реєстрі за №1964, яким звернуто стягнення на двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. Позивач вважає, що опорюванні прилюдні торги від 14 червня 2001 року та реалізація спірного об'єкту нерухомого майна проводились на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виканню з моменту вчинення, тому правові підстави для проведення цих прилюдних торгів відсутні, що зумовлює вирішення питання про визнання недійними прилюдних торгів, а отже і документів, виданих за їх результати, а саме: протокол №1 від 14 червня 2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації двокімнатної квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], переможцем яких стала [PERSON], що є предметом позову. Представник відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не з'явився. про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) відповідач не скористався. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з'явилась, до суду надійшли письмові пояснення по суті предмету спору разом з клопотанням про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника. (а.с.48-50) Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, до суду надійшли письмові пояснення по суті предмету спору, за змістом яких третя особа просить відмовити у задоволенні позову, оскільки заявлені позивачем вимоги були предметом спору та розглянуті судом по суті з ухваленням судового рішення. (а.с. 71-72) Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Як убачається з матеріалів справи, 26 травня 2000 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. видав виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1964, на підставі договору застави №99/49Ф, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Занудіної О.І. 28.05.1999 року, та зареєстрованого за реєстровим номером 1485, запропоновано стягнути за цим виконавчим написом з [PERSON] на користь Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк», невиплачену в строк заборгованість по Договору №99/49Ф на обслуговування по кредитній банківській картці від 24.05.1999 року за період за період з 25.07.1999 року по 12 травня 2000 року,відсотки в сумі 1053 доларів СШАЮ кредит у сумі 8000,00 доларів США, пені у сумі 182 доларів США, разом у сумі 9235 доларів США та 550,00 грн., що сплачені за вчинення нотаріальної дії за рахунок заставленого майна. Всього пропонується стягнути на користь Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» суму еквівалентну 9235 доларів США та 550,00 грн., за рахунок заставленого майна [PERSON] (заставлене майно - квартира [ADDRESS]). (а.с.6) Відповідно до п.п.2.2. п.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5, прилюдні торги - продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. При цьому право продажу товару належить не власникові, а іншій встановленій законом особі з метою захисту як приватних, так і публічних інтересів, тобто інтересів держави у здійсненні, дотриманні і контролюванні процесу реалізації майна боржника на законних підставах у результаті звернення стягнення на його майно. Отже, прилюдні торги є процедурою (дією), яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, а саме припинення в однієї особи права власності на певне майно та, відповідно, виникнення такого права в іншої особи. 14 червня 2001 року відбулися прилюдні торги з реалізації предмету застави - - квартири [ADDRESS], переможцем торгів стала [PERSON], що підтверджується протоколом №1 проведення прилюдних торгів від 14 червня 2001 року. (а.с.6 зворот) На підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2014 року, яке ухвалене у цивільній справі №752/14382/14-ц, позов [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина Олега Петровича та публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк», третя особа Головне управління юстиції у м.Києві про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26 травня 2000 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним Олегом Петровичем, зареєстрований в реєстрі за №1964, яким звернуто стягнення на двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. (а.с10-11) Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Як убачається з матеріалів справи, підставою для визнання рішення про результати прилюдних торгів та акту про реалізацію предмета застави недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України позивачем зазначено наявність рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2014 року, яке ухвалене у цивільній справі за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина Олега Петровича та публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк», третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зважаючи на те, що опорювані прилюдні торги від 14 червня 2001 року та реалізація спірного майна проводились на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню з моменту вчинення, правові підстави для проведення цих прилюдних торгів відсутні . Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхнє права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону). Разом із тим, аналіз положень Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року й Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням. Цим Тимчасовим положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розд. 3); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розд. 6). Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розд. 6 Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року № 152/361, ст. 34 Закону України "Про нотаріат"). Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням. А дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України містить положення, згідно з яким за недійсним правочином кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за правочином, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності правочину не встановлені Законом. Це значить, що на правочин, укладений з порушенням закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. За змістом ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, коли майно було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння або викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Оскільки добросовісне придбання згідно ст. 388 Цивільного кодексу України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсним правочину, стороною, в якому така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ст. 216 Цивільного кодексу України, незалежно від того, чи відповідає спірний правочин закону. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову в разі, якщо існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.10.11 у справі №6-36сц11, від 31.10.12 по справі №6-66цс12, від 31.10.12 у справі №6-53цс12. При цьому, підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі № 6-174цс12). Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, позивач [PERSON], як боржник в процедурі виконавчого провадження, не є стороною правочину купівлі - продажу об'єкту нерухомого майна з прилюдних торгів та не може вимагати визнання недійсним його результатів із застосуванням механізму передбаченого ст.215-216 Цивільного кодексу України (у разі їх застосування майно підлягає поверненню саме стороні недійсного правочину, а не власнику - боржнику), тому застосування наслідків недійсності правочину не поширюються на права позивача, захист прав якого можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову, якщо є підстави, встановлені ст. 388 Цивільного кодексу України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON], [PERSON] про визнання недійними протоколу №1 від 14.06.2001 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та прилюдних торгів з реалізації об'єкту нерухомого майна є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed