Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 46\~972 грн. 98 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог зазначає, що 25 квітня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 017/006/08-22-4, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 17\~000 грн. строком до 25 квітня 2009 року, зі сплатою 26,5% річних за користування кредитом. З метою забезпечення належного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором 25.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Позичальниця не виконала умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснювала належним чином, чим порушила зобовязання, щодо щомісячної сплати процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору. У звязку з чим, станом на 19.02.2014 року заборгованість відповідачки перед банком становить 46\~972 грн. 98 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за сплатою процентів у розмір 9\~765 грн. 15 коп., інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 3\~032 грн. 33 коп., пені, нарахованої за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 32\~163 грн. 65 коп., 3% річних у розмірі 2\~011 грн. 85 коп. Оскільки, кредитний договір забезпечений договором поруки, то позивач вимушений звернутися до суду з вимогою про солідарне стягнення заборгованості. Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та справу розглядати без його участі. Відповідач [PERSON] діючи від свого імені, та як представник відповідачки, у судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, та застосувати термін позовної давності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.\~ У судовому засіданні встановлено, що 25 квітня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 017/006/08-22-4, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 17\~000 грн. зі сплатою 26,5% річних за користування кредитом строком до 25 квітня 2009 року. За змістом ст. 625 ЦК України, \~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За змістом ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Позичальниця не виконала умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснювала належним чином, чим порушила зобовязання, щодо щомісячної сплати процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами кредитного договору. У звязку з чим, позивач зазначає, що станом на 19.02.2014 року заборгованість відповідачки перед банком становить 46\~972 грн. 98 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за сплатою процентів у розмір 9\~765 грн. 15 коп., інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 3\~032 грн. 33 коп., пені, нарахованої за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 32\~163 грн. 65 коп., 3% річних у розмірі 2\~011 грн. 85 коп. Для забезпечення виконання зобовязань позичальницею за кредитним договором, 25.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким він зобовязався відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання боржником зобовязань. У відповідності до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Саме такого\~\~висновку\~\~дійшов\~\~Верховний Суд України в\~постанові\~суду від\~06 листопада 2013 року про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від\~\~14 травня 2013 року в справі за позовом\~\~Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права. Однак, позичальниця [PERSON] не виконала протягом встановленого строку зобовязання за кредитним договором № 017/006/08-22-4 від 25 квітня 2008 року, строк дії якого припинився 25 квітня 2009 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ч. 2 ст 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Відповідач [PERSON], діючи від свого імені, та як представник відповідачки [PERSON] надав до суду заяву, у якій просив застосувати строки позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, строк дії кредитного договору закінчився 25 квітня 2009 року, а тому перебіг строку позовної давності почався з наступного дня, тобто 26 квітня 2009 року та закінчився для штрафних санкцій 26.04.2010 року та для стягнення заборгованості за процентами 26 квітня 2011 року. Позивач з вимогою про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON], [PERSON] звернувся лише 24 квітня 2014 року, у звязку з чим строк позовної давності щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором з боржника [PERSON], минув. А тому в даній частині позов не підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] як з поручителя, то дані вимоги також задоволенню не підлягають по наступним підставам. Статтею 559 ЦК України передбачені підстави припинення договору поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобовязань боржника за кредитним договором. Кредитор вимоги до поручителя у встановлений законодавством строк не предявив. Згідно з умовами кредитного договору від 25 квітня 2008 року, було визначено строк дії договору до 25 квітня 2009 року. Але, позивач протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання по кредитному договору № 017/006/08-22-4 від 25.04.2008 року, а саме 26.04.2009 року, не предявляв до поручителя вимог про погашення заборгованості, а звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачів лише 24 квітня 2014 року, тобто після припинення дії договору поруки, укладеного в якості забезпечення зобовязань. А тому, враховуючи положення ст. 559 ЦК України, суд вважає що договір поруки від 25 квітня 2008, укладений між ВАТ «БТА [PERSON]» та [PERSON] є припиненим. А тому не має підстав стягувати заборгованість з відповідача [PERSON] Саме такого висновку дійшов\~\~Верховний Суд України у\~Постанові\~суду від\~29 січня 2014 року у справі про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року за позовом\~\~Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: частини четвертої статті 559 та статті 1050 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Посилання позивача у позовній заяві що з відповідачів вже була стягнута заборгованість за кредитним договором, що підтверджується наявним в матеріалах справи рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 12.07.2011 року є безпідставними, окільки згідно даного позову позивач просить стягнути заборгованість з відповідачів за кредитним договором № 017/006/08-22-4 від 25.04.2008 року, а згідно рішення суду з відповідачів стягнуто заборгованість за кредитним договором № 77/07-ДН(ДП) від 13.11.2007 року. Таким чином, оскільки позивач не має правової підстави звернення до відповідачів після спливу строку позовної давності та після припинення дії договору поруки, з вимогою щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, то суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, тому підстав для повернення судового збору не має. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed