Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до до [PERSON] про визнання порядку користування житлом. Вимоги позову, обґрунтовано наступним. Він, [PERSON] , на підставі договору дарування між ним та [PERSON] від 1.02.2019 р. є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстроване належним чином у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інша 2 частини спірної квартири належить [PERSON] 1972 р.н. Згідно із технічним паспортом на спірну квартиру квартира складається із однієї житлової кімнати площею 17.7 кв. м., кухні 8.5 кв.м., ванни 2.6 кв.м.. вбиральні 1.0 кв. м. коридору 4.7 кв м., лоджії 4.1 кв м., загальною площею 38.6 кв.м., та розташована на п`ятому поверсі 16 поверхового будинку. Позивач зазначає, що намагаючись реалізовувати право власності на свою частку у спільному майні, він неодноразово звертався до відповідача з усними пропозиціями, намагаючись безконфліктно вирішити проблемні питання спільної часткової власності, та прийти до порозуміння. Він пропонував відповідачу продати належну йому частку у спільному майні. Пропонував відповідачу викупити його частку у спільному майні. Відповідач заперечував. Позивач зазначає, що в рамках досудового врегулювання спору 24.05.2019 р. він направив на адресу відповідача цінний лист №0222514885934 з описом вкладення, в якому Позивач вимагав від відповідача надати відсутні в нього ключі, оскільки відповідач змінив замки і належні в нього ключі не підходять до квартири, потрапити до неї Позивач не може, користуватися своїм майном він в змозі. Одночасно, Позивач висловив готовність сплачувати відповідну частину комунальних послуг, і нести витрати пов`язані з утриманням спільного майна, після того, як відповідач надасть йому вільний доступ, без перепон, до володіння та користування його часткою, оскільки на даний час Відповідач використовує спільне майно на власний розсуд та у власних інтересах. Зазначає, що відправлений лист-вимогу відповідач отримати відмовився і 11.06.2019 р. він повернувся до відправника з поміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Позивач вважає, що відповідач свідомо проігнорував його вимоги. Крім того, позивач вказує, що в рамках досудового врегулювання спору, 24.06.2019 року він направив відповідач,ще один цінний лист, яким пропонував продати йому або викупити у відповідача частку спірної квартири за ринковою ціною, а якщо такою можливості у Відповідача немає, позивач запропонував йому встановити порядок користування і сплачувати орендну плату в розмірі 2500 грн. на місяць за користування його часткою у спільному майні, або навпаки. Пропозиції Відповідачем були проігноровані, лист повернувся «за закінченням встановленого строку зберігання». В обґрунтування позовних вимог, Позивач зазначає, метою його звернення до суду з позовною заявою за встановленням порядку користування, є отримання права вимоги матеріальної компенсації від відповідача, за користування його часткою у спільному майні, у відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України, в зв`язку з тим, що відповідач користувався і користується спільним майном одноособово, домовитись з відповідачем про порядок користування спільним майном в добровільному порядку, не можливо. Позивач наголошує, що спірна квартира є однокімнатною, відповідач проживає там разом із співмешканкою, володіє та користується всією квартирою одноособово. Відповідач повністю ігноруєте його звернення, вимоги, та пропозиції щодо спільного володіння та користування спільним майном. Ігнорує пропозиції щодо встановлення порядку користування спільним майном. Відповідач не сплачує, за його вимогою, плати за орендне користування часткою Позивача, яку він фактично окупував. Позивач, пропонує встановити порядок користування спірною квартирою відповідно до ст. 358 ЦК України, шляхом виділення відповідачу в натурі, в користування всіх приміщень в квартирі [ADDRESS] , тобто всієї квартири в цілому, з правом вимоги позивачем відповідної матеріальної компенсації з відповідача, за таке користування часткою майна, що належить позивачу, посилаючись на ч. 3 ст. 358 ЦК України. Зазначив, що він, [PERSON] , дає свою згоду, та не заперечує проти того, щоб відповідач користувався, належною йому на праві спільної часткової власності Ѕ частиною спірної квартири, тобто всією квартирою в цілому. Обов`язок по сплаті комунальних послуг, та інших розходів з належного утримання спільного майна, Позивач пропонує покласти на відповідача, оскільки він буде користуватися всією квартирою одноособово. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: -встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення відповідачу в натурі, в користування всіх приміщень спірної квартири, тобто всієї квартири в цілому, з правом вимоги позивачем відповідної матеріальної компенсації з відповідача, за таке користування часткою майна що належить позивачу; -зобов`язати відповідача одноособово нести витрати на управління, утримання та збереження спільного майна - квартири [ADDRESS] , сплачувати комунальні, та інші послуги, нести відповідальність перед третіми особами, тощо; -стягнути з Відповідача судові витрати. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва 14 серпня 2019 року прийнято до розгляду справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання порядку користування житлом. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі. Згідно ст. 178 ЦПК України, Відповідач скористався правом та подав Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов є необґрунтованим і безпідставним, вимоги викладені в позові не відповідають чинному законодавству, мотивуючи тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2010року, яке набрало законної сили 05.10.2011 року, Ѕ спірної квартири на праві власності стала належати його колишній дружині - [PERSON] , а інша Ѕ квартири належить йому без виділення часток в натурі. 01.02.2019 року [PERSON] безоплатно подарувала свою частку спірної квартири [PERSON] . Відповідач вказує, що спірна квартира є однокімнатною, а тому виділити частку в натурі на підставі вимог ст. 364 ЦК України є неможливо оскільки неможливо виділити ізольовані жилі чи інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. На ці обставини посилається і сам Позивач у своїй позовній заяві. Відповідач зазначає, що погодитись на пропозицію Позивача щодо компенсації не може, оскільки: щодо продажу Позивачем своєї частки квартири , то у нього немає фінансової можливості придбати зазначену частку квартири; щодо продажу Позивачу своєї частки квартири - це також він не можу виконати, оскільки немає іншого житла, крім частки у спірній квартирі; щодо матеріальної компенсації за користуванням частки квартири, що належить в даний час Позивачу - Відповідач звертає увагу суду, що з моменту поділу спірної квартири з колишньою дружиною, та з моменту дарування частки квартири Позивачу, ні [PERSON] ні [PERSON] взагалі не приймали жодної участі у утримування частки квартири, не сплачували навіть комунальні платежі. Відповідач зазначає, що крім того, за весь цей час лише він утримував квартиру в цілому, за власні кошти поліпшував житлові умови, як то утеплював квартиру в цілому (придбав і поставив пластикові вікна, поклав плитку, робив інший поточний ремонт). Вважає, що вимога Позивача про стягнення з нього матеріальної компенсації за користуванням його частки в квартирі є надуманими і такими, що є явно несправедливими і незаконними. Він ніколи не заперечував ні [PERSON] , ні [PERSON] в користуванні їх часткою в квартирі. Цей факт підтверджується тим, що він вже близько 13 років він не змінював замок до загальних дверей в спірній квартирі. Відповідач не заперечує і не буде чинити перешкод [PERSON] в користуванні своєю часткою спірної квартири. Посилаючись на викладені заперечення у Відзиві, Відповідач просить суд: позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення. В порядку ст. 179 ЦПК України, Позивач подав Відповідь на Відзив, в якій зазначає, що заперечення на його позовну заяву вважає безпідставними, не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки наведені у Відзиві доводи відповідача не відповідають дійсності та спрямовані на ведення суд в оману. Враховуючи викладене, у поданій Відповіді на відзив, Позивач просить суд: -задовольнити позов у повному обсязі; -стягнути з [PERSON] по 2500 грн. за кожен місяць користування Ѕ частиною квартири [ADDRESS] , що належить позивачу, а саме за час користування з 24.06.2019 р. по 5.12.2019 р., а саме 13000 грн.; -стягнути з відповідача судові витрати. В порядку ст. 180 ЦПК України, Відповідач подав заперечення на відповідь на Відзив, в яких зазначив, що відповідь на Відзив є необґрунтованою і безпідставною, пояснення, міркування і аргументи позивача, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству, мотивуючи тим, що спірна квартира є однокімнатною і тому виділити частку в натурі є неможливо, оскільки неможливо виділити ізольовані жилі чи інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Рішенням суду про поділ спірної квартири без виділення в натурі не зазначено, яка саме Ѕ частина квартири належить йому, а інша [PERSON] , подарована в подальшому [PERSON] . З огляду на це також немає можливості визначити якою саме частиною квартири повинен володіти, користуватись він, а якою позивач. Вважає, що вимога Позивача про стягнення з нього матеріальної компенсації за користуванням його частки в квартирі за кожен місяць є надуманими і такими, що є явно незаконними, оскільки частки спільного майна не виділені в натурі і між ним і позивачем немає домовленості про порядок володіння і користування спільним майном. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив задовольнити у повному обсязі. Вимоги заявлені у Відповіді на Відзив не підтримав. Представник відповідача та Відповідач у судовому засіданні просили відмовити в задоволені позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши Вступне слово сторін, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2010 року, яке набрало законної сили 05.10.2011 року, Ѕ спірної квартири на праві власності належить [PERSON] , а інша Ѕ квартири належить [PERSON] , без виділення часток в натурі. Згідно Договору дарування Ѕ частки квартири від 01 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережанською Н.П., зареєстрованого в реєстрі за №40 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 154817240, [PERSON] подарувала (передала у власність безоплатно) [PERSON] Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту, виданого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, спірна квартира посімейного, спільного заселення розташована на 5 поверсі 16 поверхового будинку та складається з 1 кімнат жилою площею 17,7 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 17,7 кв.м., кухні 8,5 кв.м., ванна 2,6 кв.м., вбиральні 1,0 кв.м., коридору 4,7 кв.м. Квартира обладнана балконом, лоджією 4,1 кв.м., балкон (засклений). Загальна площа квартири 38,6 кв.м. Норма ч. 1, ч. 2ст. 355 ЦК України прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За змістом ч. 1ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з ч. 2ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пункт 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачає, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до ч.1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК). Присудження судом грошової компенсації одному із співвласника замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної сумісної чи часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте, у своїй позовній заяві, позивач просить суд, зокрема, виділити Відповідачу в натурі, в користування всіх приміщень спірної квартири, тобто всієї квартири в цілому, з правом вимоги позивачем відповідної матеріальної компенсації з відповідача, за таке користування часткою майна що належить позивачу. Тобто, позивач фактично заявляє вимоги в інтересах відповідача, що не передбачено ЦПК України. Крім того, Відповідач заперечує проти даних позовних вимог, не заперечує право власності Позивача на Ѕ частки квартири, не чинить перешкод Позивачу у користуванні часткою у власності, та зазначає про відсутність виділення часток в натурі. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За правилом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у ст.319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. У частинах першій та другій ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Виходячи з наведених вище норм, суд зазначає про обов`язок власника нести витрати по утриманню власністю та відсутністю підстав передачі цього обов`язку іншим частковим співвласникам даного майна. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проаналізувавши усі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed