Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

До суду звернувся представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2017 року №1567, видане [PERSON] державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О.О. в частині включення до складу спадщини недоотриманих [PERSON] сум щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 по 24.07.2015 та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року в розмірі 4596, 05 гривень та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним Олександром Олександровичем 05 грудня 2017 року видано зокрема [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку на майно, яке залишилося після смерті батька відповідача, який помер [INFO] на тимчасово непідконтрольній території України. Зокрема, у свідоцтві зазначено, що до складу спадщини померлого входить: невиплачені суми страхових виплат та доплата по перерахунку щомісячних страхових виплат в розмірі 7 121, 45 гривень. Посилаючись на правову позицію, відображену в постанові Верховного суду України у справі №243/746/16-ц, позивач вважає, що особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, яким є батько відповідача мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади України здійснюють свої повноваження у повному обсязі, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Натомість померлий за період з 01.12.2014 року по 24.07.2015 року не звертався з відповідною заявою до робочих органів Фонду, у зв`язку з чим йому було фактично нараховані та залишилися невиплаченими щомісячні страхові виплати. Щомісячні страхові виплати за цей період могли бути нараховані померлому лише на підставі його заяви робочим органом Фонду за фактичним місцем його проживання (перебування). Однак останній не скористався своїм правом на отримання страхових виплат відповідно до чинного законодавства, тому страхові щомісячні виплати з 01.12.2014 року йому не нараховувалися. Щодо довідки, на підставі якої видано оскаржуване свідоцтво про право на спадщину, позивач зазначає, що інформація, викладена у ній, не врахована державним нотаріусом і він посвідчив право відповідача на спадщину за законом на кошти у сумі 4596, 05 гривень, на право на які у померлого за життя не виникло. Ухвалою суду від 20 травня 2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 17). 30 травня 2019 року від представника позивача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області - Машко Н.М., надійшла заява, відповідно до якої на вимогах позову наполягав, з підстав викладених в позовній заяві, справу розглядати без його участі (а.с. 25). 07.06.2019 року від представника третьої особи -Державного нотаріуса Біловодської державної нотаріальної контори, надійшли заяви про розгляд справи за відсутності представника та надав письмову думку по даній справі, посилаючись на те що, будь-яких доказів того, що померлий [PERSON] був позбавлений права на страхові виплати позивачем не надано, вважає позов не може бути задоволений, оскільки документи КМУ та Верховного суду України, наведені у позовній заяві, стосуються порядку виплати вище вказаних виплат, а не права на їх отримання. (а.с. 29, 30). Ухвалою суду від 15 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 40 ). 25.10.2019 року від представника позивача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області - Машко Н.М., надійшла заява, відповідно до якої на вимогах позову наполягав, з підстав викладених в позовній заяві, справу розглядати без його участі та не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с. 25). У судове засідання представник позивача не прибув, у раніше поданих заявах просив розглянути справу без його участі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Біловодської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк правом на подачу відзиву на позов не скористалася, в судове засідання повторно не з`явилася, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи належним чином шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади України, оскільки всі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, якій були надіслані судом на її адресу фактичного місця проживання, повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Зі згоди позивача суд ухвалює проводити заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані сторонами докази, з`ясувавши позиції учасників провадження, суд дійшов до наступного висновку. Згідно довідкою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області від 23.02.2017 №02/392 потерпілому [PERSON] не виплачено щомісячні страхові виплати за липень - листопад 2014 року на загальну суму 2525, 40 гривень. Також необхідно донарахувати потерпілому щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року по 24.07.2015 року (включно) та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 4596, 05 гривень. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 7121, 45 гривень». (а.с.8). [PERSON] , яка є донькою потерпілого, 05.12.2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку на майно, відповідно до якого спадщина складається з недоотриманої пенсії у розмірі 34 961, 16 грн., та недоотриманих страхових виплат у розмірі 7 121, 45 гривень. [PERSON] перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Луганської області в м. Краснодон Луганської області. Згідно ст. 81 ЦПК України, на сторони покладено обов`язок доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Постанова Фонду про припинення страхових виплат потерпілому [PERSON] у матеріалах справи відсутня. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1085-р визначено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1276-р «Про внесення змін у додатки 1 і 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 внесено зміни до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. До складу визначених переліком населених пунктів увійшло м. Сорокине (Краснодон ) Луганської області. Відповідно до статей 1216, 1218,1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Статтею 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини. Правовий аналіз вказаних норм свідчить про те, що до складу спадщини входить сума страхових виплат, які були нараховані, але не отримані спадкодавцем за життя. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі належним чином оцінених доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки страхові виплати призначалися потерпілому [PERSON] пожиттєво, постанова про припинення цих виплат виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України в м. Краснодон Луганської області не виносилася, а тому ці виплати увійшли до складу спадщини, право на яку має відповідач. Доводи позивача, що [PERSON] не перемістився з тимчасово окупованої території України, та не набув права на страхові виплати, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність довідки про взяття на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для не нарахування йому належних страхових виплат, оскільки останні є його майном в розумінні статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Доводи про припинення забезпечення діяльності відділення в м. Сорокине (Краснодон) Луганської області, та як наслідок припинення виплати страхового відшкодування потерпілому, не заслуговують на увагу, оскільки Європейський Суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Посилання позивача на те, що на момент смерті спадкодавця щомісячні страхові виплати нараховані не були, а відтак в розумінні статті 1227 ЦК України не можуть входити до складу спадщини, також до уваги не приймаються, оскільки вказані доводи спростовуються довідкою, наданою Фондом на запит нотаріуса щодо наявності недоотриманих [PERSON] сум страхових виплат. Крім того, посилання позивача на правові позиції, викладені у постанові Верховного суду України у справі №243/746/16-ц, суд вважає необґрунтованим, оскільки правовідносини у справі, що розглядалася у касаційній інстанції не тотожні спірним правовідносинам, що розглядаються наразі. Так, касаційним судом висловлена правова позиція стосовного правовідносин які виникли між потерпілим від нещасного випадку (Позивачем) і Фондом з приводу стягнення недоплаченої страхової виплати під час перебування на тимчасово непідконтрольній Україні території. Так, у постанові наголошено, що жодними законодавчими актами не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території, тому вимоги про стягнення страхових виплат під час перебування потерпілого на непідконтрольній території України є необґрунтованими. Водночас, справа, що розглядається, стосується правовідносин, які випливають зі спадкового права, а саме, визначення складу спадщини та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, тому застосовування правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 12 квітня 2017 року за аналогією, є неправильним. Окрім того, правові позиції, викладені у постанові ВСУ від 12 квітня 2017 року, на які посилається відповідач, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки за своїм змістом суперечать правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 243/3505/16-ц, де вказано, зокрема, що жоден із законів не передбачає такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Більш того, у вказаній постанові ВС наголошено, що підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Ці підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Підсумовуючи наведене суд, дійшов до висновку, що померлий [PERSON] не мусив переміщуватися з тимчасово окупованої території України для звернення про продовження страхових виплат, відсутність такого звернення не є підставою припинення виплат. Склад спадщини, визначений державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори у свідоцтві про прийняття спадщини за законом, є правильним, нотаріус відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України правомірно видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на недоотримані страхові виплати, оскільки його зміст повністю кореспондується зі змістом інформації Фонду про наявність заборгованості за страховими виплатами. З огляду на це, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд, відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, покладає судові витрати на позивача, тому позовні вимоги у частині стягнення з відповідача сплаченого судового збору у розмірі 1921,00 гривень задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed