Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб Центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей», [PERSON], Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачі є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Батько [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає, його місце знаходження не відоме, проживає на окупованій території Донецької області. Відповідач [PERSON], з якою проживала малолітня дитина, як спосіб виховання дитини переважно обирала фізичні покарання та інші методи, що принижують гідність дитини та які супроводжувались словесними образами, ненормативною лексикою, що завдали психічних травм дитині. 14 жовтня 2016 року відповідач [PERSON] вигнала малолітню дитину - [PERSON] з дому, у зв'язку із чим остання два дні змушена була жити на вулиці. 16 жовтня 2016 року відповідно до акту «Про покинуту чи знайдену дитину» неповнолітня [PERSON] була влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 міста Києва. 27 жовтня 2016 року дитину переведено до Центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей». У зв'язку з наведеним просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], передати органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації малолітню дитину - [PERSON], стягнути з [PERSON] та [PERSON] на особу, або установу в якій буде перебувати дитина аліменти на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки від заробітку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, стягнути судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні визнала позовні вимоги, проти задоволення позову не заперечувала. Представник третьої особи Центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей» - Кашпур Ю.М. в судовому засіданні визнав позовні вимоги, проти задоволення позову не заперечував. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтрималала в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно свідоцтва про народження неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с. 17). 19 червня 2006 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до довідки Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві від 19 вересня 2017 року проведено перевірку бази поліції м. Києва, проте встановити фактичне місце проживання [PERSON] не вдалось (а.с. 99). Згідно письмових пояснень малолітньої [PERSON], зокрема, вбачається, що відповідач [PERSON] 14 жовтня 2016 року вигнала [PERSON] з дому, у зв'язку із чим остання два дні змушена була жити на вулиці (а.с. 10-13). 16 жовтня 2016 року [PERSON], [INFO], передано до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 (а.с.67, 68). 28 жовтня 2016 року наказом Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 26 [PERSON] поставлено на профілактичний облік, як дитину, що опинилася у складних життєвих обставинах (а.с.8). Відповідно до листа Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві від 14 листопада 2016 року №ЖЕО 89737 відносно [PERSON] складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП від 16 жовтня 2016 року та за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП від 27 жовтня 2016 року (а.с. 19). 20 жовтня 2015 року [PERSON] повідомлено про настання відповідальності за невиконання обов'язків батьків по утриманню, вихованню та навчанню неповнолітніх дітей (а.с.20). 26 жовтня 2016 року [PERSON], [INFO] влаштована в Центр допомоги дітям «Місто щасливих дітей» (а.с. 55). Згідно письмових пояснень [PERSON] від 12 квітня 2017 року, вбачається, що за 6 місяців перебування у Центрі допомоги дітям «Місто щасливих дітей» вона 5 разів зустрічалась з матір'ю, яка поводилсь агресивно. Весь час спілкувалась з бабусею. Не хоче повертатись до мами, тому що боїться її агресивної поведінки, хоче щоб її забрала бабуся (а.с. 56). 11 травня 2017 року [PERSON] звернулась із заявою до Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про залишення у своїй опіці [PERSON] (а.с. 61, 71-72, 73). Згідно акту про передачу дитини у біологічну сім'ю від 12 травня 2017 року [PERSON], [INFO] передано біологічній бабусі [PERSON] (а.с. 60). Позивач просить позбавити [PERSON], [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 лютого 2017 року № 1553/41/3/103, вважає за можливе позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 100-101). Частина 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України передбачає можливість суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що висновок органу опіки та піклування обґрунтований лише тим, що відповідач [PERSON] проживає на окупованій території в Донецькій області. Мати дитини [PERSON] як спосіб виховання дитини переважно обирала фізичні покарання та інші методи, що принижують гідність дитини та які супроводжуються словесними образами, ненормативною лексикою, що завдали психічних травм дитині. 14 жовтня 2016 року [PERSON] вигнала [PERSON] з дому, у зв'язку із чим остання два дні змушена була жити на вулиці. 16 жовтня 2016 року відповідно до акту «Про покинуту чи знайдену дитину» неповнолітня [PERSON] була влаштована до центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 міста Києва. 27 жовтня 2016 року дитину переведено до Центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей». При цьому у висновку відсутні відомості щодо заходів, які приймалися для з'ясування причин неналежного виконання відповідачем [PERSON] батьківських обов'язків та відомості про належне повідомлення та встановлення місця перебування відповідача [PERSON] при розгляді питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Крім цього, судом не встановлено, що у відповідачів [PERSON] та [PERSON] закріпилася стійка поведінка щодо невиконання обов'язків по вихованню дитини. Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, який вважав за можливе позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Пленум Верховного Суду України у постанові № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» дає судам роз'яснення, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі (пункт 12 вказаної постанови). Так, позиція Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» від 07 березня 2007 року щодо питання, чи було втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції право заявника на повагу до його сімейного життя, чи було втручання виправданим, полягає у наступному. 50. Це втручання не становитиме порушення статті 8, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. 53. Визначаючи, чи був захід, який оскаржується, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, розглядатиме підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їхньої відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягає не у виконанні обо\-в'язків національних органів щодо вирішення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами в межах їх свободи розсуду, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення від 23 вересня 1994 р. у справі «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland), Series A, № 229-A, с. 20, п. 55, та, mutatis mutandis, рішення від 9 червня 1998 р. у справі «Бронда проти Італії» (Bronda v. Italy), Reports of Judgments and Decisions 1998?IV, с. 1491, п. 59). 54. Далі Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 1008-1009, п. 78). 55. У цій справі Суд зазначає, що компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, взяли до уваги доводи, надані матір'ю дитини та іншими свідками з її боку, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. 56. Суд не має сумнівів, що такі доводи могли бути належними. Однак з урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень (див. рішення у справі «Ельсгольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 52, ECHR 2000-VIII; зазначене вище рішення у справі «P., C., та S. проти Сполученого Королівства» (P., C. аnd S. V. the United Kingdom), п. 119, та рішення у справі «Венема проти Нідерландів» (Venema v. the Netherlands), заява № 35731/97, п. 91, ECHR 2002-X, із посиланням на рішення від 8 липня 1987 р. у справі «W. проти Сполученого Королівства» (W. v. United Kingdom), Series A, № 121, с. 28-29, п. 64). 57. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу. 60. Таким чином, Суд доходить висновку, що заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Таким чином, у цій справі права заявника, гарантовані статтею 8 Конвенції, були порушені. Отже, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на осіб, які не виконують обов'язків по вихованню дитини, та встановлених обставин щодо не врегулювання питання щодо невиконання відповідачами обов'язків по вихованню дитини органами опіки та піклування, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо їх малолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO]. Також позивач просить передати органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації малолітню дитину - [PERSON] та стягнути з [PERSON] та [PERSON] на особу, або установу, в якій буде перебувати дитина аліментів на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частки від заробітку відповідачів щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону від 13 січня 2005 р. № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього ж Закону безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Під час розгляду справи питання про призначення опікуна не розглядалося. Не можуть стягуватися аліменти на користь відповідного дитячого закладу, оскільки ч. 1 ст. 8 Закону від 13 січня 2005 року № 2342-IV «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» встановлено, що держава здійснює повне забезпечення дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. Відповідно передбачено порядок фінансування такого забезпечення за рахунок державного та місцевого бюджетів. Згідно із ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи те, що у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав позивачу відмовлено, тому суд не вбачає підстав для задоволення похідних вимог в частині передання Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації неповнолітню [PERSON] та стягнення з [PERSON] та [PERSON] на особу, або установу в якій буде перебувати дитина аліментів на утримання [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частки від заробітку відповідачів щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Із зазначених підстав суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб Центру допомоги дітям «Місто щасливих дітей», [PERSON], Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів повністю.

Outcome: dismissed