Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

До суду 12.10.2020 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання дитини та повернення її батьку. Згідно обґрунтування позову, 28.08.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 424. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох малолітніх дітей: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). У подальшому, 31.08.2016 р., - Солом`янським районним судом шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Свої позовні вимоги Позивач мотивує тим, що у грудні 2014 року Відповідачка поїхала до Канади для захисту дисертації, Позивач залишився в Україні виховувати спільних дітей. У березні 2020 року малолітній син Позивача - [PERSON] тимчасово переїхав до свого дідуся - [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що наприкінці квітня 2020 року йому стало відомо, що його син - [PERSON] повідомив йому по телефону, що знаходиться у бабусі - [PERSON] у місті Одеса. Таким чином Позивач вважає, що такий переїзд сина є проявом спроби відповідача - [PERSON] обмежити спілкування Позивача з сином. Також Позивач зазначив, що дані спроби пов`язані з тим, що матір дітей - [PERSON] бажає вивезти дітей закордон на постійне місце проживання, тим самим припинити спілкування Позивача із дітьми. Позивач вважає, що проживання сина [PERSON] окремо від батька, в сім`ї рідної бабусі не відповідає інтересам дитини. Ухвалою суду 02.11.2020 р. відкрито провадження по справі. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, розгляд справи 30.11.2021 року був відкладений на 25.01.2021 року. Представник відповідача [PERSON] - адв. Немерцалова С.В. 29.12.2020 року подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с.83-103), у якому зазначила наступне. [PERSON] та [PERSON] з червня 2008 року по жовтень 2010 року проживали разом на території Канади, де [PERSON] проходила навчання в аспірантурі та працювала помічником викладача на кафедрі антропології Університету Альберти. Спільні діти Позивача та [PERSON] народилися на території Канади та відповідно до місцевого законодавства мають статус канадських громадян. Рішення про народження дітей саме в Канаді та набуття ними канадського громадянства було спільним рішенням подружжя і неодноразово обговорювалося між Позивачем та Відповідачкою. У жовтні 2010 року подружжя разом з новонародженим сином [PERSON] переїхало до м. Петрозаводськ (Карелія. РФ), де [PERSON] , проводила дослідницьку роботу для захисту кандидатської дисертації. Також у відзиві зазначено, що оскільки Позивач не міг забезпечити родину матеріально, на час декретної відпустки по догляду за малолітніми дітьми подружжя переїхало проживати в Україну до м. Одеси, де проживає мати [PERSON] .. Оскільки і в Україні Позивач не міг заробити достатньо коштів для утримання родини, родина переїхала до міста Олександрії, де проживав батько Відповідачки [PERSON] , у будинку якого і почала проживати родина. У 2014 році [PERSON] була запропонована робота на кафедрі антропології Університету Альберти (Канада). Позивач запевнив [PERSON] в тому, що він з дітьми приїде незабаром до Канади. Для того, щоб закріпити домовленості, сторони 26.12.2014 р. уклали меморандум, в якому визначили суттєві умови тимчасового вимушеного проживання [PERSON] окремо від дітей. У відзиві представника відповідача зазначає, що не дивлячись на домовленості, [PERSON] увесь час відкладав час приїзду до Канади. [PERSON] за власні кошти оформила [PERSON] візу до Канади на період з 14.09.2015 р. по 20.02.2017 р., але він нею не скористався. Після розірвання шлюбу, Позивач відмовився повертатися до Канади разом із дітьми, та заборонив їм виїжджати до Канади на будь-який період. Додатково у відзиві зазначила, що через відсутність згоди щодо місця проживання дітей [PERSON] звернулась із заявою про визначення місця проживання дітей до органу опіки та піклування та рішенням виконкому Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24.10.2019 року №668 місце проживання дітей було визначено за місцем проживання матері. Рішення є чинним та не скасованим. Також вважає необґрунтованими доводи позивача щодо її наміру вивезти дітей за кордон, оскільки здійснити зазначене неможливо без згоди батька. Додатково у відзиві зазначила, що переїзд [PERSON] до дідуся та пізніше до бабусі було здійснено за власним бажанням дитини та позивач протягом тривалого часу не цікавився обставинами проживання дитини та не розшукував його. У своєму відзиві Відповідач 1 також вказує на те, що переїзд малолітнього [PERSON] був обумовлений наявністю конфліктів між дитиною та Позивачем, відсутністю догляду та турботи зі сторони батька. Від дідуся, [PERSON] поїхав до бабусі (Відповідач 2). З 30.04.2020 року та по теперішній час [PERSON] проживає у місті Одесі разом із Відповідачем 2 за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] стверджує, що Позивач, під час проживання з ним дитини не забезпечував всі його потреби та нехтував батьківськими обов`язками, соціальним розвитком дитини Позивач не цікавився. До суду 11.01.2021 року надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] (а.с.68-82), до якої долучено Акт початкової оцінки потреб сім`ї від 31.04.2019 р. № 367, в якому зазначено, що «батько в повній мірі виконує батьківські обов`язки, зі слів малолітнього [PERSON] «забезпечений всім необхідним для навчання, має друзів та почуває себе добре», зі слів медсестри «претензій до батька немає», також Позивач надав характеристику з попереднього місця навчання сина - Олександрійського колегіуму, у якій зазначено успіхи дитини у навчанні та комунікації з однолітками, та факт того. Що батько і мати дитини цікавляться навчанням сина, відгукуються на прохання вчителів. Також було надано копію листа Олександрійської міської ради, згідно якого скарг та нарікань з боку навчальних, лікувальних закладів, громадськості та правоохоронних органів на неналежне утримання та розвиток дітей до служби у справах дітей не надходило. До суду 25.01.2021 року представником відповідача [PERSON] - адв. Немерцаловою С.В. також подано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с.124-132), у якому було зазначено, що [PERSON] ніколи не залишала дітей та завжди про них піклувалася. Вона працює в Канаді, але підтримує з дітьми безперервний тісний зв`язок. Фактично вона одноособово їх утримувала, купувала речі, сплачувала за гуртки, перераховувала кошти Позивачу. Також Відповідач 2 разом з відзивом подав до суду характеристику малолітнього [PERSON] з учбового закладу ОПЗШ «Ніка-М», який відвідує останній на час проживання дитини у м. Одеса з Відповідачем 2. У наданій характеристиці зазначено, що Бабуся допомагає [PERSON] виконувати його шкільні обов`язки та допомагає з предметами, з яких він зазнає труднощів. Батько [PERSON] з класним керівником не зв`язувався. Успіхами сина та його шкільним життям за період його навчання у школі не цікавився. Представником [PERSON] 25.01.2021 року було надано до суду заперечення на відповідь на відзив [PERSON] (а.с.139-176), у якому Відповідачем 1 було вказано, що Позивачем надано акт оцінки потреб сім`ї/особи, висновок оцінки потреб сім`ї (соціальна картка №111). Зазначені документи належать до форм обліку соціальної роботи з сім`ями/особами, які перебувають у складних життєвих обставинах. Датовані зазначені документи травнем 2019 року. Висновок наведений у документах - ознак складних життєвих обставин не виявлено. З наведеного вбачається, що зазначені документи мають на меті віднесення певних верств населення до таких, що потребують допомоги з боку держави. Та жодним чином не доводять виконання Позивачем батьківських обов`язків та не спростовують наведені у Відзиві на позовну заяву факти. Крім того, як вбачається зі змісту цих документів вся інформація в них наведена зі слів [PERSON] . Представником відповідача у запереченнях обґрунтовано докази, надані Позивачем щодо «Результатів індивідуальної діагностики [PERSON] від 15.10.2019 року». Представник [PERSON] вказувала, що у результатах зазначено: "Найкомфортнішим місцем перебування, який асоціюється зі «щастям» і «захопленням» є, зі слів дитини, дім з бабусею [PERSON] (Відповідачка - [PERSON] )". «Сім`я на момент діагностики має травмуючий фактор». Отже з наданих Позивачем доказів вбачається, що «безпечне, спокійне та стійке середовище» для дитини є проживання разом з бабусею - [PERSON] . Щодо характеристики учня 4-І класу навчально-виховного комплексу «Олександрійський колегіум-спеціалізована школа» [PERSON], представник відповідача звернув увагу, що надана характеристика містить наступне: «За час навчання показав себе як здібний, але не завжди старанний учень, … Домашні завдання не завжди виконує охайно, інколи не в повному обсязі». У підготовчому засіданні 25.01.2021 року суд протокольно задовольнив клопотання представника відповідачів та вирішив викликати в засідання для заслухання думки неповнолітнього [PERSON] , 2010 р.н., та в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 15.03.2021 року. Підготовче засідання призначене на 15.03.2021 року повинно було відбутися в режимі відеоконференції, проте через технічні причини, які відбулися у позивача [PERSON] , відео конференц зв`язок не відбувся, але до зали суду з`явилася представник відповідачів - адвокат Немерцалова, яка надала суду клопотання про виклик свідків та заяву щодо розгляду справи за відсутністю сторони відповідача. Також просила закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті. У підготовче засідання представник третьої особи не з`явилася, 15.03.2021 року на електронну адресу суду надала заяву щодо розгляду справи за відсутністю представника органу опіки та піклування ПРА ОМР. Ухвалою суду від 15.03.2021 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 18.05.2021 року. Через технічну неспроможність позивача вийти у конференцзв`язок, розгляд справи 18.05.2021 року було відкладено на 27.05.2021 року. У судовому засіданні 27 травня 2021 року надав свої пояснення дитина - [PERSON] . У зв`язку з зайнятістю головуючого в кримінальному провадження по справі було оголошено перерву до 13.07.2021 року. У судовому засіданні 13.07.2021 року були присутні позивач, відповідачка [PERSON] та представник - [PERSON] , представник третьої особи - [PERSON] .. Позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити за обставин, викладених у позові та відповіді на відзив. Відповідачка та представник - адв. Врона А.В. позовні вимоги не визнали та просили відмовити за обставин, викладених у заявах по суті. Представник третьої особи - Давиденко Л.В. також висловила заперечення щодо задоволення позову. Надали свої пояснення свідки: [PERSON] , [PERSON] .. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено з наступних підстав. Згідно матеріалів справи вбачається, що 28.08.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 424. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох малолітніх дітей: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). 31.08.2016 р. - Солом`янським районним судом шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] та [PERSON] з червня 2008 року по жовтень 2010 року проживали разом на території Канади, де [PERSON] проходила навчання в аспірантурі та працювала помічником викладача на кафедрі антропології Університету Альберти. Спільні діти Позивача та [PERSON] народилися на території Канади та відповідно до місцевого законодавства мають статус канадських громадян. У жовтні 2010 року подружжя разом з новонародженим сином [PERSON] переїхало до м. Петрозаводськ (Карелія. РФ), де [PERSON] , проводила дослідницьку роботу для захисту кандидатської дисертації. У 2014 році [PERSON] була запропонована робота на кафедрі антропології Університету Альберти (Канада). У 2019 році [PERSON] звернулась з заявою про визначення місця проживання дітей до органу опіки і піклування. Рішенням Виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 жовтня 2019 року № 668 про визначення місця проживання дітей, місце проживання дітей, [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження р/н [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження р/н [NUMBER] ) було визначено за місцем проживання матері - [PERSON] . Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно з ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.4 ст.155 СК України - ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки зобов`язаний у семиденний строк подати до суду позов про позбавлення батьківських прав або про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Згідно ч.3 ст.170 СК України - якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). З огляду на викладене, суд зазначає, що підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров`я і морального виховання. Частина 2 ст. 155 СК містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У ч.ч.1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Практикою Великої Палати Верховного суду (постанова по справі № 712/10623/17 від 04.07.2018 року) зазначено: Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3, частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з положеннями ст. 157 Сімейного кодексу України, передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі стст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питанням соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 конвенції). Згідно зі ст. 141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЕСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЕСПЛ, від 16 липня 2015 року). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітній [PERSON] , [INFO] у судовому засіданні 27.05.2021 року виявив негативне ставлення до батька, вказав на факт невиконання Позивачем своїх батьківських обов`язків, що виявлялось в байдужості батька до фізичного та психологічного стану дитини. За словами малолітнього [PERSON] , під час проживання з ним батько не цікавився його життям, не надавав належного догляду, не турбувався про харчування, не забезпечував його всім необхідним, виявляв байдужість до його навчання та розвитку. Потім він подзвони представнику матері та попросив його забрати від батька до матері або її батьків. З жовтня 2019р. по початок 2020р. він проживав у батьків матері, де ходив до школи а потім він в липні 2020р. переїхав жити до м. Одеси до мами та бабусі. У судовому засіданні [PERSON] висловив свою думку про те, що не бажає в подальшому проживати з батьком, оскільки у бабусі (Відповідача 2) в м. Одеса, де він наразі проживає, йому комфортніше. Про нього піклуються та надають належну увагу і турботу. Крім того з пояснень сторін судом встановлено, що під час розгляду справи в червні 2021р. відбулась спільна зустріч дітей з обома батьками на базі відпочинку, та в подальшому [PERSON] повернувся до мами, а [PERSON] до батька. Суд враховує показання малолітнього [PERSON] , надані у суді 27.05.2021 року, та вважає за необхідне врахувати їх під час винесення судового рішення, оскільки відповідно до частини першій статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд також зазначає, що при вирішенні справи по суті, враховується думка представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, який був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи. Представник органу зазначив, що причин для відібрання малолітнього [PERSON] у матері та переданні її батьку - немає, представник Органу опіки та піклування категорично не погодився з позовними вимогами [PERSON] , не вбачаючи підстав для їх задоволення та у повному обсязі підтримав позицію, висловлену у судових засіданнях представником Відповідача 1 та Відповідача 2. Також судом приймаються до уваги показання свідків. Зокрема, свідок [PERSON] повідомила суду, що відповідачка [PERSON] є донькою чоловіка свідка - [PERSON] .. [PERSON] разом із [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] в 2014 році приїхали проживати до батька [PERSON] . Свідку відомо, що між собою позивач та відповідач оформили домовленість, згідно якої [PERSON] зобов`язався проживати разом із дітьми в будинку батька [PERSON] на час, поки [PERSON] закінчує навчання в Канаді , та всі фінансові витрати вони розділяють навпіл, після чого позивач повинен був з дітьми переїхати до відповідачки у Канаду. Після від`їзду [PERSON] , [PERSON] прожив у них приблизно 2 місяці, при цьому при уході за дітьми він був незграбний та за дітьми не доглядав (не прав, не готував їсти, відмовився матеріально забезпечувати) та фактично утриманням дітей займалась свідок разом з її чоловіком. З цього приводу у них виникли конфлікти та в лютому 2015 року позивач разом із дітьми з`їхав на іншу квартиру. Після цього [PERSON] відправляла їм кошти, свідок готували їжу, а її чоловік відвозив це дітям та позивачу. Проте, в травні 2015 року їм подзвонили із дитячого садку та запропонували їм матеріальну допомогу, їм стало відомо, що діти ходять голодними та приготовлена свідком їжа до них не доходить, хоча вона готувала на всіх. Після чого свідок із чоловіком почали брати дітей на вихідні, мити їх, кормити, прати їх одяг. При цьому позивач кожного разу вчиняв конфлікт та їх зауваження щодо утримання дітей позивач навіть не реагував. З цього приводу навіть орган опіки та піклування був залучений та в 2019 році було визначено місця проживання дітей разом із матір`ю. проте, позивач почав морально тиснути на дітей та протягом двох тижнів не пускав [PERSON] ні до школи, ні на вулицю. У жовтні 2019 року (десь 18 числа) сам [PERSON] додзвонився до них та попросив забрати його до дідуся та адвокат привіз дитини, про що було відразу повідомлено до органу опіки та піклування. З цього часу дитина жила у них, а позивач навіть не цікався його життям (до лютого 2020 року). Свідок зазначила, що за все матеріальне утримання завжди сплачувала мати дітей - [PERSON] , вона також оплачувала квартиру, в якій мешкав позивач. Свідок [PERSON] пояснила, що вона була вчителькою [PERSON] (з 1 по 3 класу) та вона постійно наглядала за дівчинкою, оскільки батько зовсім не виконував своїх обов`язків та був відсторонений від шкільних справ дитини. Свідок зазначила, що дівчинка часто була неохайною, непричесаною, з немитим волоссям. На думку свідка, дитина є запуганою, не зібраною , батько з дитиною уроки не робить, дитина займається по телефону з матір`ю; батько до школи не з`являється, з нею (свідком) спілкуватись не бажає, пиши листи на електронну пошту школи. Відповідно до ч.1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, та згідно з ч.ч.1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та не вбачає в діях відповідачів порушень батьківських обов`язків, ухилення від їх виконання та піклування за дитиною, відповідно суд не знаходить підстав відбирати дитину [PERSON] у матері [PERSON] за відсутності підстав такого відібрання. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed