Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася 20.05.2019р. до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просила припинити право спільної часткової власності між [PERSON] та відповідачами на житловий будинок з прибудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за позивачем право власності на житлову прибудову літ. «АIV-2» а саме: коридор №4-1 (загальною площею 19,9кв.м.), вбиральня №4-2 (загальна площа 1,9 кв.м.), ванна №4-3 (заг.площа 13,0 кв.м.), кладова №4-4 (заг. площа 3,5 кв.м.), кухня №4-5 (загальна площа 18,0 кв.м.), вітальня № 4-6 (загальна площа 20,4 кв.м.), житлова кімната №4-7 (загальна площа 20,0 кв.м.), житлова кімната №4-8 (загальна площа 18,2 кв.м.), загальна площа яких становить 119,9 кв.м., огорожу № 4, 5, 6, 9, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,0166 га та господарські будівлі літ. «М», «В» загальною площею 21,9 кв.м., які знаходяться на земельній ділянці площею 0,0022га, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що житловий будинок з належними до нього прибудовами, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачам у справі. Так, вказано, що позивач [PERSON] , є власником 1/20 частки будинку [ADDRESS] та господарських споруд на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.09.2006 року. Частка домоволодіння, власником якої є позивач складається з житлової прибудови літ. «АIV-2» а саме: коридор №4-1, вбиральня №4-2, ванна №4-3, кладова №4-4, кухня №4-5, вітальня № 4-6, житлова кімната № 4-7 , житлова кімната № 4-, загальна площа яких становить 119,9 кв.м., господарськи будівлі літ. «М», «В», огорожу № 4, 5, 6. Позивач вказує, що на даний момент виникла необхідність у поділі в натурі нерухомого майна. Вказане домоволодіння, що перебуває у співвласності - повністю ізольовані. Виділ частки технічно можливий та не потребує проведення будь-яких змін у технічній конструкції нежитлових приміщень. Оскільки відповідачі не здійснюють жодних заходів стосовно поділу та виділу в натурі вказаної нерухомості, тому позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 21 травня 2019 провадження у справі залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 15 липня 2019 ухвалою суду провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання з повідомленням сторін. 25 жовтня 2019 надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому позивач за зустрічними позовними вимогами просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «АІІІ-2», з житловою прибудовою літ «а2», до яких входять, а саме: коридор №2-1 (загальною площею 14,1 кв.м.), кухня №2-2 (загальною площею 11,7 кв.м.), житлова кімната №2-3 (загальною площею 11,9 кв.м.), сан.вузол №2-4 (загальна площа 2,8 кв.м.), коридор №2-5 (загальна площа 6,5 кв.м.), житлова кімната №2-6 (загальна площа 19,4 кв.м.), сходова клітина №2-7 (загальна площа 4,6 кв.м.), коридор №2-8 (загальна площа 6,1 кв.м.), житлова кімната №2-9 (загальна площа 12,9 кв.м.), житлова кімната №2-10 (загальна площа 12,6 кв.м.), шафа №2,0 кв.м.), житлова кімната №2-12 (загальна площа 22,3 кв.м.), 2-ІІІ - кладова (загальна площа 5,9 кв.м.), 2-ІV - веранда (загальна площа 7,6 кв.м.), 2-VІІ - гараж (загальна площа 20,1 кв.м.), загальна площа яких становить 160,5 кв.м., житлова площа - 79,1 кв.м., огорожа №1, 2, 3, погріб літ. «Б», які знаходяться на приватизованій земельній ділянці площею 0,0196 га кадастровий номер 7110136400:01:009:0086 та господарська будівля літ. «Д», загальною площею 11,5 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує наступним чином. Зазначено, що [PERSON] є власником 4/25 частки будинку [ADDRESS] та господарських споруд на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.09.2006 року. Частка домоволодіння, власником якої є [PERSON] складається з житлової прибудови літ. «АІІІ-2», з житловою прибудовою літ «а2», до яких входять, а саме: коридор №2-1 (загальною площею 14,1 кв.м.), кухня №2-2 (загальною площею 11,7 кв.м.), житлова кімната №2-3 (загальною площею 11,9 кв.м.), сан.вузол №2-4 (загальна площа 2,8 кв.м.), коридор №2-5 (загальна площа 6,5 кв.м.), житлова кімната №2-6 (загальна площа 19,4 кв.м.), сходова клітина №2-7 (загальна площа 4,6 кв.м.), коридор №2-8 (загальна площа 6,1 кв.м.), житлова кімната №2-9 (загальна площа 12,9 кв.м.), житлова кімната № 2-10 (загальна площа 12,6 кв.м.), шафа №2-11 (загальна площа 2,0 кв.м.), житлова кімната № 2-12 (загальна площа 22,3 кв.м.), 2-ІІІ - кладова (загальна площа 5,9 кв.м.), 2-ІV - веранда (загальна площа 7,6 кв.м.), 2-VІІ - гараж (загальна площа 20,1 кв.м.), загальна площа яких становить 160,5 кв.м., житлова площа - 79,1 кв.м., огорожа №1, 2, 3, погріб літ. «Б», які знаходяться на приватизованій земельній ділянці площею 0,0196 га кадастровий номер 7110136400:01:009:0086 та господарська будівля літ. «Д», загальною площею 11,5 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] вказує, що на даний момент виникла необхідність у поділі в натурі нерухомого майна. Вказане домоволодіння, що перебуває у співвласності - повністю ізольовані. Виділ частки технічно можливий та не потребує проведення будь-яких змін у технічній конструкції нежитлових приміщень. Оскільки відповідачі не здійснюють жодних заходів стосовно поділу та виділу в натурі вказаної нерухомості, тому позивач звернулась до суду з даним зустрічним позовом. Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 провадження за зустрічним позовними вимогами залишено без руху, надано [PERSON] строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 12 грудня 2019 провадження за зустрічними позовними вимогами та первинними позовними вимогами [PERSON] об`єднано в одне провадження. Закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в судовому засіданні по суті позовних вимог за первинним позовом та зустрічними позовними вимогами. Від позивача [PERSON] та її представника адвоката Прядки В.М. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Від відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічними позовними вимогами [PERSON] 04.03.2020 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Також зазначено, що просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Та задовольнити в повному обсязі зустрічні позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первинного і зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони у справі є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] . Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.05.2019р. (номер інформаційної довідки 166392974) вбачається, що: -[PERSON] на праві власності належить 1/20 частина вказаного вище житлового будинку на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси, -[PERSON] належить на праві приватної власності 7/100 частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 25.12.2007 Придніпровським районним виконавчим комітетом, -[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25.12.2007 належить по 7/100 часток житлового будинку кожному, -[PERSON] на підставі прийняття рішення про державну реєстрацію прав на майно від 14.07.2006 року на праві власності належить 4/25 частин житлового будинку; -[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 01.09.1998р. належить по 11/100 частин житлового будинку кожному. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Придніпровського районного суду від 12.09.2006р. належить нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме: сарай, Б, Д, загальною площею 27,6 кв.м., складова частина якого: господарська будівля, В,М, загальною площею 21,8 кв.м. (реєстраційний номер 1814780971101). Також встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме: господарська будівля, Д, загальною площею 11,5 кв.м. Позивач [PERSON] зазначає, що звернення до суду з даним позовом, зумовило необхідність виділення в натурі об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, задля подальшого оформлення права власності на таке приміщення. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічними позовними вимогами [PERSON] також вказує, що звернення до суду з даним позовом, зумовило необхідність виділення в натурі об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, задля подальшого оформлення права власності на таке приміщення. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 364 ЦК України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що с у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадках, встановлених законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Згідно зі ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У відповідності до пунктів 54, 56 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, проводиться за умови наявності технічної можливості такого виділу та можливості використання майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин. Для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що створюється шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній власності, та має наслідком припинення права спільної власності для усіх або одного із співвласників, подаються, зокрема, договір про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду. Отже суд при наявності порушеного права та вирішенні такого спору повинен встановлювати обставини технічної можливості виділу майна та можливості його використання як самостійного об`єкта цивільних відносин. Пунктом 6 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, встановлено, що перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті виділення частки з об`єкта нерухомого майна, проводиться технічна інвентаризація, яка включає комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних матеріалів технічної інвентаризації та технічного паспорта. Пунктами 1.2, 3.10, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, передбачено, що виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, який готує суб`єкт господарювання. За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач [PERSON] та відповідач за первинними позовними вимогами та позивач за зустрічними вимогами [PERSON] зазначають, що кожен із співвласників користується окремою часткою домоволодіння і виділення такої частки з об`єкта нерухомого майна не перешкоджає праву користування житловими приміщеннями іншими співвласниками. Проте, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Таким чином, фактичних даних про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна при виділі частки в натурі, виготовлення відповідних матеріалів та технічного паспорта, надання висновку про технічну можливість такого виділу, відсутності самочинно збудованих, реконструйованих, перепланованих об`єктів в складі спільного майна на момент розгляду справи суду не надано. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З огляду на вищевикладене, враховуючі наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] про виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed