Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

в позові вказано, що 17 квітня 2016 року за адресою: Калуське шосе, 6, м. Івано-Франківськ трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Opel Vectra 2004 року, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер VIN: [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортним засобом мотоциклом - А Megelli 250R, 2011 року, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова) [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Дорожньо-транспортна пригода трапилася у зв`язку із порушенням відповідачем Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, оскільки він не впоравшись з керуванням допустив зіткнення з транспортним засобом позивача, в результаті чого обидва транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Внаслідок зіткнення транспортних засобів не з вини позивача, йому завдано майнової шкоди. Майнова шкода полягає у пошкоджені транспортного засобу позивача, що підтверджується Звітом про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №128, складеного 01.08.2016 (дата оцінки 13.07.2016) аварійним комісаром [PERSON] . Так, згідно вказаного звіту вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача становить 34445, 40 гривень з ПДВ. Позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 34445, 40 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення про те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу завдано матеріальної шкоди, пошкоджено транспортний засіб, щодо позивача винесено постанову про закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, відповідач керував транспортним засобом (мотоциклом) в стані алкогольного сп`яніння, щодо відповідача відсутня постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності, в зв`язку з завершенням строків давності, в свою чергу відсутність постанови не може бути підставою для звільнення [PERSON] від обов`язку відшкодувати завдану шкоду. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, письмово відзиву чи заперечень на позовну заяву відповідачем не подано. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Оскільки учасника справи повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за його відсутність в судовому засіданні процесуальним законом повністю покладено на відповідача. Судом встановлено наступні обставини. Згідно Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №128 складеного аварійним комісаром [PERSON] вартість матеріального збитку пошкодженням Opel Vectra, реєстраційний номер [NUMBER] складає 3445,40 гривень. Постановою старшого слідчого СВ Івано-Франківського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області Івонюк В.М. від 31/05/2019 кримінальне провадження закрито, в зв`язку з відсутністю в діянні позивача - [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Згідно відповіді Департаменту УПП в Івано-Франківській області від 11/12/2019 01/07/2019 копія постанови про закриття кримінального провадження разом з копіями матеріалів кримінального провадження, супровідного листа та повідомлень про запрошення до підрозділу патрульної поліції у зв`язку із закінченням терміну притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 38 КУпАП були повернуті в Івано-Франківський ВП ГУНП в Івано-Франківській області. Згідно долучених до матеріалів справи позивачем фото таблиць транспортному засобу позивача завдано механічних ушкоджень, що підтверджується протоколом огляду транспортного засобу від 13/07/2016. Згідно з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Однак згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, у випадку заподіяння шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, її відшкодування вирішується з урахуванням доведення правових підстав взаємних претензій користувачів транспортних засобів на основі принципу змагальності за змістом ст. 12 ЦПК України. Відповідно до п. 1.1., 1.9., 11.3., 12.1. Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу. Згідно з п.10.1. Правил перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. За вимогами п.10.4 Правил перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Відповідно до постанови Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №126/1439/17 обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Суду не надано доказу того, що відповідачу відомо про закриття кримінального провадження, а також, що постанову про закриття кримінального провадження не скасовано. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом процесуального закону постанова про закриття кримінального провадження та встановлені за нею обставини, їх юридична оцінка не є преюдиційними для суду при вирішенні спору. Таким чином позивач не звільнений від доказування обставини за ДТП взагалі, а також щодо відсутності вини в його діях, зокрема. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже однозначність одноособовості вини відповідача у спричинені дорожньо-транспортної пригоди та неправомірності заподіяння шкоди позивачу підлягає доведенню в цій справі саме позивачем, на основі виконання позивачем його обов`язку щодо надання суду доказів вини виключно відповідача, а так само і факт відсутності вини позивача у порушенні правил дорожнього руху. Сама по собі обставина проведення досудового розслідування щодо позивача та закриття кримінального провадження за досудовим розслідуванням щодо позивача не звільняє його від обов?язку доказування обставини відсутності в його діях порушень Правил дорожнього руху, доведення перед судом неправомірності дій відповідача, неправомірного заподіяння відповідачем шкоди позивачу, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням відповідачем закону та правовими наслідками таких дій. Важливо особливо відзначити, що в позовній заяві щодо вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу розміщено абстрактне за своїм змістом судження про те, що «дорожньо-транспортна пригода трапилася у зв`язку з порушенням відповідачем Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, оскільки він не впоравшись з керуванням допустив зіткнення з транспортним засобом позивача, в результаті чого обидва транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень (докази порушення правил дорожнього руху відповідачем та наявності в цьому його вини будуть подані до моменту розгляду справи по суті)». Однак позивачем так і не було надано суду жодного доказу щодо вини відповідача. Так само позивачем не зазначено в позовній заяві безпосередньо на пункт правил дорожнього руху, який було порушено відповідачем. Також позивачем не доведено, що позивач переконався в безпечності виконання ним маневру, внаслідок якого мало місце ДТП. Саме позивач для встановлення обставин ДТП надав суду постанову про закриття кримінального провадження, в якій вказано, що ДТП за участі позивача та відповідача мало місце на лівому узбіччі зустрічної смуги частини дороги, після того як позивач виїхав на зустрічну смугу, проїхав по ній 5 метрів і відчув удар мотоциклом відповідача в бокову частину автомобіля. Отже причиною ДТП є виїзд позивачем на зустрічну смугу руху транспорту, в якій здійснював рух відповідач. У свою чергу в п. 10.1. Правил дорожнього руху вказано, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Таким чином позивач не виконав його обов`язку за п. 10.1. Правил дорожнього руху, оскільки саме внаслідок його виїзду на зустрічну смугу відбулось ДТП. Не увімкнення позивачем покажчика лівого повороту і не надання ним пояснень про те, що ним було увімкнено покажчик повороту, а саме виконання ним обов`язку за п. 10.1. Правил дорожнього руху щодо однозначного переконання що його дія буде безпечною і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Отже саме позивачем було порушено правила дорожнього руху, що спричинило ДТП і заподіяння ушкоджень транспортним засобам. В постанові про закриття кримінального провадження вказано, що його закрито з підстав не доведення вини будь-кого із водіїв, оскільки розглядались різні варіанти розвитку дорожньо-транспортної ситуації. Крім цього вина у вчиненні делікту підлягає встановленню саме цим судом, на підставі безпосередніх доказів, які надаються сторонами, а не на підставі будь-яких припущень органу досудового розслідування про можливості розвитку дорожньо-транспортних ситуацій. Отже позивач не виконав свого обов`язку щодо надання суду доказів вини відповідача. Так само в постанові про закриття кримінального провадження вказано, що позивач, незалежно від увімкнення покажчика повороту був зобов`язаний не виїжджати на смугу зустрічного руху до того часу, поки його дія не матиме наслідку зіткнення з будь-якими учасником дорожнього руху на ній чи в її наслідок. До матеріалів справи не долучено жодного належного та допустимого доказу, за яким можливо було б встановити дійсні обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже на час звернення до суду позивачу було відомо, що доказування обставин не може бути здійснено на основі одних лише його припущень. Так само на час звернення до суду позивачу було відомо, що відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази на обґрунтування свого позову має подати саме позивач. Так, згідно наданої позивачем постанови про закриття кримінального провадження показання водіїв були взаємно суперечними, досудове розслідування не встановило хто саме з водіїв першим виїхав на зустрічну смугу. В свою чергу, згідно п. «а», «б» п. 14.2 ПДР перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що: жоден з водіїв транспортних засобів, які рухаються за ним і яким може бути створено перешкоду, не розпочав обгону; водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту (перестроювання) ліворуч. Таким чином позивачем не обґрунтовано та не підтверджено належними засобами доказування, що здійснюючи обгін він переконався в тому, що такий самий маневр не здійснює будь-який інший учасник руху, в тому числі відповідач, а також те, що позивач подав сигнал про намір повороту ліворуч раніше ніж відповідач почав здійснювати свій маневр. Так, відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим позивачем не враховано, що відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій щодо надання суду доказів ні до часу, що визначений процесуальним законом, ні після цього часу. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: dismissed