Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 3 902 162,49 грн., з урахуванням існуючого боргу, індексу інфляції та 3% місячних від простроченої суми, починаючи з дати винесення рішення суду від 11 березня 2003 року до 11 березня 2014 року, а також сплачений судовий збрів у сумі 3654,00 грн., що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 30 серпня 1999 року [PERSON] на підставі договору позики, який підвереджується розпискою від 30 серпня 1999 року, отримав від [PERSON] позику в сумі 95135,00 доларів США, що на дату отримання позики по курсу НБУ 437,87 грн. за 100 доларів США становило 416567,62 грн., які зобов'язувався повернути зі сплатою 3% у місяць у строк до 15 листопада 1999 року, однак до теперішнього часу відповідач свої зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2003 року, судом присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 506 974 грн.41 коп., 10 грн. за отримання довідки та повернення державного мита в сумі 1700,00 грн. На підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 08 травня 2003 року відкрите виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №2-197, виданого 14 квітня 2003 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу, визначеного за рішенням суду. На час звернення з цим позовом до суду, рішення суду відповідачем не виконано, заборгованість у визначеному судом розмірі відповідачем не погашена, тому позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 3 902 162,49 грн., з урахуванням існуючого боргу, індексу інфляції та 3% місячних від простроченої суми, починаючи з дати винесення рішення суду 11 березня 2003 року до 11 березня 2014 року, посилаючись на положення ст.625 Цивільного кодексу України. Відповідач [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що 30 серпня 1999 році відповідач позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 95135,00 доларів США та не заперечує той факт, що взяті на себе зобов'язання не виконав, кошти позивачу не повернув. Відповідача наголосив, що про наявність рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2003 року, яким зобов'язано відповідача повернути кошти позивачу, дізнався лише після пред'явлення виконавчого листа до відділу державної виконавчої служби, оскільки участі при розгляді справи в суді не приймав, однак у встановленому порядку рішення суду не оскаржував, на даний час відкрите виконавче провадження, державним виконавцем накладено арешт на майно відповідача, інших заходів державним виконавцем вжито не було, до цього часу рішення суду не виконано. В той же час, відповідач вважає, що позивач звернулась з цим позовом до суду поза межами визначеного законодавством строку позовної давності, оскільки позивач будучи обізнаною про рішення суду, починаючи з 2003 року не зверталась з вимогами до відповідача про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, а звернулась з цим позовом лише в 2014 році, тому є підстави відмовити у задоволенні позову, у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які долучено до справи. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача, представника відповідача [PERSON], оцінивши наявні у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2003 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу по договору позики. Судом присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 506 974 грн. 41 коп., 10 грн. за отримання довідки та повернення державного мита в сумі 1700,00 грн. (а.с.5) 08 травня 2003 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №23917160 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-197 виданого 14 квітня 2003 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON]. (а.с. 43) На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2012 року, у виконавчому листі, виданому Дніпровським районним судом міста Києва 14.04.2003 року по справі за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу по договору позики, читати прізвище, ім'я та по батькові стягувача, а також його адресу проживання «[PERSON]», адреса проживання «[ADDRESS]» замість «[PERSON]», адреса проживання «[ADDRESS]». (а.с.44). Виходячи з предмету спору, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, пов'язані з виконанням договірних зобов'язань, які виникли на підставі договору позики, які регулюються положеннями Глави 32 «Позика» Цивільного кодексу України, який прийнятий 18 липня 1963 року. Відповідно до положень ч.1 ст.214 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повинен сплатити за час прострочення три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. (пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення. (пункт 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики від 30 серпня 1999 рок між [PERSON] та [PERSON], який оформлений у вигляді боргової розписки, індексації не підлягає, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в рішенні від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10, тому в силу положень ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковим для застосування для всіх судів України. Разом з тим, прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка кореспондується з положеннями ч.1 ст.214 Цивільного кодексу України (в редакції Цивільного кодексу України від 18 липня 1963 року), щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року) зазначається, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з положеннями ст.6 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу України у редакції Закону України від 11 липня 1995 року «Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України», застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до ст. 71 зазначеного Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Як передбачено ст. 75 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно зі ст. 76 Цивільного кодексу України (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У відповідності з положеннями ст. 80 Цивільного кодексу України, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Судом встановлено, що право на звернення з позовом до суду у позивача [PERSON] виникло з моменту порушення [PERSON] терміну виконання грошового зобов'язання, тобто з 16 листопада 1999 року, і до введення в дію ЦК України з 01 січня 2004 року, тобто встановлений ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року строк позовної давності вважається таким, що сплинув. Разом з тим, позивач [PERSON] пред'явила вимоги до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та три відсотки річних від простроченої суми, у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, шляхом звернення з цим позовом до суду, який подано 20 березня 2014 року, що підвереджується відбитком поштового штемпеля на конверті, в якому надійшла позовна заява до суду, тобто із значним перевищенням установленого законодавством трьохрічного строку позовної давності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальні питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення визначені у статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, серед іншого, суд вирішує питання чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи. Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Аналізуючи норми чинного законодавства, які підлягають до застосування до склавшихся правовідносин, суд, з урахуванням положень п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якою передбачено застосування до такої категорії позовів строків позовної давності, які були встановлені на час укладення та дії договору позики, який укладено у формі боргової розписки, тобто загального строку позовної давності у три роки, як визначено у ст. 71 Цивільного кодексу України ( в редакції від 18 липня 1963 року), яка кореспондується з положеннями ст. 257 Цивільного кодексу України (в редакції чинній з 01 січня 2004 року), приходить до висновку про наявність підстав для відмови у позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та три відсотки річних від простроченої суми, у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, у зв'язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем [PERSON] у письмових запереченнях на позов, які долучено до справи, що є підставою для відмови у задоволенні позову. В той же час, суд враховує, що позивач [PERSON] не скористалась процесуальним правом надати докази, які мали підтвердити поважні причини несвоєчасного звернення з цим позовом до суду, та не подала заяву про поновлення пропущеного строку для подання позову до суду. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та три відсотки річних від простроченої суми, у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи прийняте судом рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed