Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

Заявники 22.08.2017 року звернулися до суду з заявою про встановлення факту смерті фізичної особи в певний час, посилаючись на те, що [PERSON] є сином [PERSON], а [PERSON] - онука [PERSON]. Зазначили, що [INFO] року [PERSON] померла в Ялтинській міській лікарні № 1 в м. Ялта АР Крим через наслідки перенесеного інфаркту, що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15.08.2017 року, довідкою про смерть № 1246 від 15.08.2017 року, свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15.08.2017 року, які видані медичними закладами та органами реєстрації, що знаходяться на території, непідконтрольній державній владі України. Зазначили, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. Просили суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], померлої [INFO] року у місті Ялта АР Крим. В судовому засіданні заявники заяву підтримали та просили суд задовольнити заявлені вимоги. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомили. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення заявників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до ст.ст. 234 ч.2 п.5, 256 п.8 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації її органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч.1 ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для про ведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є рідним сином [PERSON], [INFO], що підтверджується його копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 05.11.1962 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON], з якого вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Заявниця [PERSON] є рідною дочкою [PERSON] та відповідно онукою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] Факт смерті [PERSON] на тимчасово непідконтрольній території в м. Ялта АР Крим підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого 15.08.2017 року Ялтинською міською лікарнею № 1, довідкою про кремацію від 18.08.2017 року, виданою крематорієм міста Новоросійськ. [INFO] року Ялтинським міським відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим видано свідоцтво про смерть [PERSON] [INFO], актовий запис № 1245, серія [NUMBER]. Місце смерті місто Ялта АР Крим. Згідно ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Сімферополь, є тимчасово окупованою територією. Відповідно ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий на тимчасово окупованій території України органами та/або посадовими та службовими особами, створеними, обраними чи призначеними у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 у зв'язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим та міста Сімферополя на тимчасово окупованих територіях проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України, здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території. У відповідності до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження або смерті. З письмової відповіді, наданої Черкаським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області № 3741/15.3-04.5 від 22.08.2017 року, вбачається, що заявникові [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], з посиланням на те, що відповідно до частини першої статті 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Аналіз документів, представлених заявником свідчить, що свідоцтво про смерть [NUMBER] видане 15.08.2017 року Ялтинським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим не є підставою для державної реєстрації смерті. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявникам для реєстрації її смерті у відповідності із законодавством України, та отримання свідоцтва про смерть та оформлення своїх спадкових прав. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, та вважає доведеним факт смерті [PERSON], [INFO], місце смерті: м. Ялта Автономна Республіка Крим, яка настала [INFO] року, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявниками свідоцтво про смерть [PERSON], видане державним органом України. Відповідно ч.4 ст.257-1, п.8 ст.367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved