Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 21 квітня 2016 року було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року № 103 справу № 756/4783/16-ц за позовом [PERSON] передано на розгляд судді Андрейчуку Т.В. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 квітня 2013 року він придбав у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Іншим співвласником цієї квартири є [PERSON] . Позивач стверджував, що, починаючи з 01 квітня 2014 року [PERSON] без його згоди уклала договори оренди квартири [ADDRESS] та отримала від цього дохід у сумі 192350,00 грн. У зв`язку з цим [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь половину коштів, отриманих відповідачем від здачі в оренду квартири [ADDRESS] , що становить 96175,00 грн. 02 серпня 2016 року Оболонським районним судом м. Києва залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Також позивачем було подано заяви про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог, в якій [PERSON] зазначив, що за договором дарування від 30 жовтня 2015 року [PERSON] набула у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Зважаючи на це, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири [ADDRESS] за період з 01 квітня 2014 року до 30 жовтня 2015 року у сумі 63175,00 грн; стягнути з [PERSON] на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири [ADDRESS] за період з 30 жовтня 2015 року до 01 квітня 2016 року у сумі 33000,00 грн. 19 грудня 2017 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з [PERSON] на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири [ADDRESS] за період з 01 квітня 2014 року до 30 жовтня 2015 року у сумі 63175,00 грн; стягнути з [PERSON] на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири [ADDRESS] за період з 30 жовтня 2015 року до 31 березня 2018 року у сумі 75600,00 грн. 02 грудня 2019 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з [PERSON] на його користь неотриманий ним дохід від здачі в оренду його частини квартири [ADDRESS] за період з 31 жовтня 2015 року до 31 травня 2020 року у сумі 258800,00 грн. 09 лютого 2021 року [PERSON] подано до суду заяву про зміну предмета позову, яка не була прийнята судом, позаяк за своїм змістом це є заявою про збільшення позовних вимог. 19 квітня 2021 року [PERSON] подано до суду заяву про зміну предмета позову, яка не була прийнята судом, оскільки за своїм змістом це є заявою про збільшення позовних вимог, крім цього указана заява була подана з порушенням строків, визначених ст. 49 ЦПК України. Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначили про безпідставність позовних вимог. Відповідачі вказали, на те, що [PERSON] була власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Іншим співвласником цієї квартири був її син [PERSON] . У рамках виконавчого провадження було звернуто стягнення на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] . Цю частину квартири придбала з прилюдних торгів [PERSON] , яка 15 квітня 2013 року продала її своєму брату [PERSON] 01 квітня 2014 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір оренди, за умовами якого передала в найм [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Цей договір діяв до серпня 2014 року. 18 жовтня 2014 року [PERSON] за договором передала в найм [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Цей договір діяв до 30 червня 2020 року. 10 вересня 2015 року [PERSON] подарувала свою частину квартири [PERSON] , який у свою чергу за договором дарування від 30 жовтня 2015 року відчужив її на користь своєї доньки [PERSON] . За договором від 01 листопада 2015 року [PERSON] передала [PERSON] у безоплатне користування 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, відповідачі здавали в оренду належну їм 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а отже підстав для компенсації [PERSON] половини коштів, отриманих відповідачами від здачі в оренду їх частини квартири [ADDRESS] , немає. Також відповідачі зазначали, що позивачем не надано розрахунку сум, які просить стягнути позивач з відповідачів. З цих підстав [PERSON] , [PERSON] просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. 19 вересня 2016 року [PERSON] , [PERSON] звернулися з зустрічним позовом до [PERSON] про грошових коштів. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом, а вимоги за зустрічним позовом були об`єднані в одне провадження з первісним позовом. Зустрічна заява мотивована тим, що з 05 квітня 2013 року [PERSON] був власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Як стверджували позивачі, відповідач за зустрічним позовом не ніс витрат на утримання нерухомого майна, співвласником якого він є. З цих підстав [PERSON] , [PERSON] просили суд стягнути з [PERSON] на їх користь компенсацію витрат, пов`язаних з утриманням квартири [ADDRESS] , за період з 01 вересня 2013 року до 01 вересня 2016 року у сумі 13131,92 грн: 9166,00 грн - на користь [PERSON] , 3965,92 грн - на користь [PERSON] . Відзиву на зустрічну позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні 08 вересня 2021 року представник позивачів за зустрічним позовом подав заяву про відмову від позову своїх довірителів. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року прийнято відмову представника позивачів за зустрічним позовом від позову своїх довірителів та закрито провадження у справі в частині зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. У судовому засіданні представники позивача підтримали позов свого довірителя, просили суд його задовольнити. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши вступні слова сторін та їх представників, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. За положеннями ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної часткової власності. Так, судом з`ясовано, що 01 березня 2008 року [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] набула у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Іншим співвласником згаданої квартири був [PERSON] 30 січня 2012 року 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , було продано з прилюдних торгів [PERSON] 05 квітня 2013 року за договором купівлі-продажу [PERSON] відчужила належну їй на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] позивачеві [PERSON] . 10 вересня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] . У свою чергу за договором дарування від 30 жовтня 2015 року [PERSON] відчужив згадане нерухоме майно на користь своєї доньки [PERSON] . За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, цо є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Порядку володіння та користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками визначено не було. 01 квітня 2014 року [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого наймодавець передала наймачеві в строкове платне користування на умовах оренди 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Строк дії договору - 6 місяців. Також 18 жовтня 2014 року [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) у уклали договір оренди житлового приміщення, за умовами якого наймодавець передала наймачеві в строкове платне користування на умовах оренди 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Строк дії договору - 6 місяців. 01 січня 2015 року додатковою угодою № 1 сторони продовжили дію договору оренди до 31 грудня 2016 року. 01 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] право безоплатного тимчасового проживання у належній на праві власності [PERSON] 1/2 частині квартири [ADDRESS] , а також право передачі у платне чи безоплатне користування третій особі указаного майна. Строк дії договору - до 30 жовтня 2015 року. Додатковою угодою від 31 жовтня 2019 року № 1 продовжено дію договору від 01 листопада 2015 року до 31 грудня 2019 року, а додатковою угодою від 02 січня 2020 року - до 31 грудня 2020 року. На підставі договору від 01 листопада 2015 року [PERSON] неодноразово продовжувала дію договору оренди 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладеного нею та [PERSON] . Ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили Відомостей на підтвердження того, що правочини щодо передачі в оренду 1/2 частини квартири [ADDRESS] , були визнані судом недійсними, матеріали справи на містять. За приписами ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Аналіз указаної норми свідчить про те, що будь-які надбання, доходи, одержані за рахунок усього спільного майна, повинні розподілятись між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Так, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України). Позивачем не надано належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачі за період з 01 квітня 2014 року до 31 травня 2020 року отримували дохід від здачі в оренду усієї квартири [ADDRESS] , що є необхідною умовою для виникнення у [PERSON] відповідно до положень ст. 359 ЦК України права на отримання частини суми орендної плати відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] засвідчив, що за договором оренди від 01 квітня 2014 року він не користувався усією квартирою [ADDRESS] , а лише окремими приміщеннями. Судом було задоволено клопотання представника позивача про допит [PERSON] в якості свідка, однак ця особа жодного разу не з`явилась до суду для проведення його допиту. Цивільним процесуальним законодавством України передбачено, що доказом можуть лише показання, надані свідком, який був безпосередньо допитаний у судовому засіданні. Пояснення, надані особою у письмовій формі, можуть бути письмовим доказом у справі за умови, якщо вони подані до суду стороною чи третьої особою у справі. Особи, які є не сторонами чи іншими учасниками справи, права на подання доказів не мають (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Таким чином, подані [PERSON] нотаріально засвідчена заява від 02 лютого 2020 року, копія договору оренди від 18 жовтня 2014 року та додаткова угода № 1 до нього (т. 2, а. с. 101-106) є недопустимими доказами. Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог.

Outcome: dismissed