Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначала, що відповідач [PERSON] на теперішній час не є членом її родини, знята з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS], однак продовжує проживати в ній. Позивач позбавлена права повноцінно користуватись, володіти та розпоряджатись квартирою, що належить їй на праві приватної власності, у зв'язку з чим просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник позивача позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити з мотивів викладених у позовній заяві, та виселити [PERSON], оскільки її проживання в квартирі, що належить [PERSON] є перешкодою для позивача. Відповідач [PERSON] в ході судового розгляду позов не визнала. Зазначала, що позивач вже не вперше звертається до суду із позовом про ї виселення. У подальшому клопотала про розгляд справи за її відсутності, надала заперечення проти позову, в яких зазначила, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.01.2013 року за нею визнано право користування спірним житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] в м. Кривому Розі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.03.2013 року відхилено касаційну скаргу [PERSON] та підтверджено той факт, що вона вселилась та зареєстрована в спірній квартирі як член сім'ї власника. В задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності представлені докази в обґрунтування позову та заперечень проти нього, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 цього Кодексу). Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду від 01.07.2013 року "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ", відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 24 березня 1998 року, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ»в реєстровій книзі № 120П (а.с. 5). З пояснень сторін вбачається, що відповідач вселилась у спірну квартиру у зв'язку з укладанням в травні 1998 року шлюбу із сином позивача - [PERSON] У подальшому шлюб між відповідачем та сином позивача розірвано в судовому порядку в травні 2011року. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] поселилася в квартирі і була зареєстрована в ній як член сім'ї власника квартири і набула право на користування житловою площею в спірній квартирі, що підтверджено судовими рішеннями, які набули законної сили і є преюдиційними в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України (а.с. 9-11, 23-24, 25-27, 28-30). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні прав користування та розпорядження власністю, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON], та встановлено, що [PERSON] вселилась та зареєстрована в спірній квартирі, як член сім'ї власника і у встановленому законом порядку набула права користування ним. Зазначене рішення набрало чинності (а.с. 23-24). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення суду від 20 березня 2012 року (а.с. 26). Також, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2013 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Відповідне рішення набрало чинності (а.с. 25-27). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] на вищевказане рішення суду відхилено (а.с. 28-30). Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України відповідач, як член сім'ї власника житла, має право на користування таким житлом згідно закону. Крім того, право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР. При цьому право на житло, як суб'єктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах. Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 2 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій, при цьому ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Отже, відповідач має право користування житлом на правах членів сім'ї позивача і факт розірвання шлюбу між відповідачем та [PERSON], не позбавляє останньої права користування спірним житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР , виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Правовий аналіз норм ЖК УРСР дозволяє зробити висновок, що виселення осіб без надання іншого житлового приміщення допускається у випадках, прямо визначених законом, зокрема: у разі звернення стягнення на предмет іпотеки (житлові приміщення), за неможливістю спільного проживання наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які проживають разом з ним в квартирі у зв'язку з систематичним руйнуванням чи псуванням житлого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, чи особа самоправно зайняла житлове приміщення, тощо. Позивач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що відповідач порушує її права власності на вказану квартиру, чи права користування нею, так само як і про те, що відповідач систематично руйнує чи псує житлове приміщення, використовує його не за призначенням, чи систематично порушує правила співжиття, або відповідач самоправно вселилась у житлове приміщення, тощо. При цьому, правомірність проживання відповідача у спірній квартирі неодноразово була предметом розгляду судових інстанцій за позатими [PERSON] про виселення [PERSON] (а.с. 9-11, 23-24, 25-27, 28-30) Таким чином суд вважає, що підстав для виселення відповідача з квартири станом на момент розгляду справи не вбачається. З огляду на встановлені обставини справи та вимоги законодавства, що регулює дані правовідносини суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення відсутні. Позивач є інвалідом 2-ої групи та на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у розмірі 243,60грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed