Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

16 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працює директором Слов'янського хіміко - механічного технікуму з 1999 року, а [PERSON] є його замом. [PERSON] систематично розповсюджує про нього неправдиву інформацію, яка принижує його честь та гідність. Так, під час зборів трудового колективу, 14.12.2014 року, [PERSON] перед учасниками зборів заявив, що він не має права займати посаду директора технікуму, оскільки має судимість, що він купив собі звання заслуженого працівника освіти України та що він є алкоголіком. Вважає, що дана неправдива інформація, що розповсюджена [PERSON] порочить його честь та гідність як директора учбового закладу та шкодить його інтересам, тому просить суд визнати, що інформація, яку розповсюдив про нього [PERSON] на зборах колективу СХМТ 14.12.2014 року є недостовірною, шкодить його діловій репутації як директора учбового закладу, шкодить його інтересам, зобов'язати [PERSON] спростувати вказану інформацію на зборах колективу СХМТ та принести йому публічне вибачення, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000 грн., та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили суд їх задовольнити, а також позивач зазначив, що уточнює розмір моральної шкоди та просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 1 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] вимоги позивача не визнав просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що він відносно [PERSON] не розповсюджував неправдивої інформації, не казав, що [PERSON] незаконно отримав звання заслуженого працівника освіти України, казав, що [PERSON] було притягнуто до кримінальної відповідальності за посадові злочини, а пізніше він отримав звання заслуженого працівника освіти України. Також додав, що у них з [PERSON] напружені стосунки та на одинці з ним він міг сказати йому все що завгодно, але на зборах колективу він цього собі не дозволяв. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в СХМТ викладачем математики, [PERSON] зібрав збори колективу з приводу того, що закінчувалися його повноваження як директора технікуму, [PERSON] було запропоновано надати звіт за період його роботи, тому збори було перенесено на 14 грудня 2014 року де [PERSON] звітував про заслуги та досягнення на посаді директора. [PERSON] задавалися питання на які він відповідав, після питання [PERSON] про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, вони почали сваритися, люди почали розходитися, [PERSON] теж вийшов. Вона не чула щоб [PERSON] казав, що [PERSON] купив звання заслуженого працівника освіти України та називав [PERSON] алкоголіком. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в СХМТ бібліотекарем. Була присутньою на зборах. Чула, що [PERSON] казав про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] та як [PERSON] запитував чи заслужено [PERSON] отримав звання заслуженого працівника освіти України під час розлідування кримінальної справи. Як [PERSON] називав [PERSON] алкоголіком вона не чула, також не чула ніяких образ на адресу [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що на зборах колективу у листопаді 2014 року першим виступав [PERSON], за ним [PERSON], якому [PERSON] поставив питання про притягнення до кримінальної відповідальності та про наявність звання заслуженого працівника освіти України, було прийнято рішення про перенесення зборів на іншу дату. 14.12.2014 року [PERSON] звітував про досягнення за відпрацьований час, надав копії документів: постанову про закриття кримінальної справи відносно нього та посвідчення заслуженого працівника освіти України. Потім між [PERSON] та [PERSON] почалася сварка, збори закінчилися, люди почали розходитися, а ж потім [PERSON] назвав [PERSON] алкоголіком. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Відповідно до ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на свій розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. У відповідності із ст. 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, в яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати за судом спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов'язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Відповідно до роз'яснень наданих в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009року, зазначено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. З огляду на приписи ст. 277 ЦК України, ст. 60 ЦПК України викладені в позові обставини підлягають доказуванню позивачем та в разі їх невизнання спростуванню відповідачем. Відповідно до Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК. З огляду на приписи ст. 277 ЦК України, викладені в позові обставини підлягають доказуванню позивачем та в разі їх невизнання спростуванню відповідачем. Позивач , як на докази поширення недостовірної інформації послався на свідків, однак в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони взагалі не чули, щоб на зборах [PERSON] ображав [PERSON], а свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони чули як у ході сварки [PERSON] назвав [PERSON] алкоголіком, однак це вже було як скінчилися збори. Також ці свідки вказали, що [PERSON] на зборах не казав, що [PERSON] купив звання заслуженого працівника освіти України, а запитував, чи заслужено [PERSON] отримав таке звання, маючи судимість, на що [PERSON] на наступні збори приніс постанову про закриття кримінально справи та посвідчення заслуженого працівника освіти України. Так, з постанови Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, вбачається, що 17.02.2011 року кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України припинено у зв'язку зі зміною обстановки та звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за скоєний злочин, передбачений ч.2 ст. 191 КК України у зв'язку зі зміною обстановки. З посвідчення №3235, вбачається, що Указом Президента України від 04.10.2013 року, [PERSON] присвоєно почесне звання «Заслужений працівник освіти України». З огляду на наведені докази, суд вважає, що дійсно між сторонами, у зв'язку з вищенаведеним могли бути неприязні стосунки, що підтверджується доводами позивача та свідками по справі, однак суд вважає, що відомості, а саме висловлювання відповідача на адресу позивача, що [PERSON] купив собі звання заслуженого працівника освіти України та, що він є алкоголіком, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних та є оціночними судженнями, а тому не принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], крім того ці відомості не були опублікувані у пресі, передані по радіо, телебаченю чи з використанням інших засобів масової інформації, поширені в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладені в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлені в публічних виступах, в електронних мережах, тощо, оскільки свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що на зборах [PERSON] не висловлювався в адресу позивача, а висловлювався в адресу позивача в ході сварки, яка виникла між [PERSON] та [PERSON] після зборів, також суд вважає, що висловлювання відповідача на зборах про те, що відносно [PERSON] було відкрито кримінальну справу не є інформацією, що принижує честь, гідність позивача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відносно [PERSON] дійсно було відкрито кримінальну справу за ч.2 ст. 191 КК України, яку 17.02.2011 року припинено та звільнено від кримінальної відповідальності, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, слід відмовити.

Outcome: dismissed