Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» Одеської обласної ради звернулось до суду із заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку [PERSON] ([INFO], громадянка Королівства Нідерланди, яка мешкає: [ADDRESS]) посилаючись на те, що їй був встановлений діагноз: «маячний розлад». На думку заявника, за характером психічного захворювання [PERSON] потребує стаціонарного лікування, так як хвора в силу неможливості достатнього розуміння своїх дій, загострення психічного розладу, від добровільної госпіталізації та лікування у стаціонарі відмовляється, що може привести до небезпеки для оточуючих, оскільки у неї відсутня критика до хворобливого стану. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 липня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. У судовому засіданні представник комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» Одеської обласної ради підтримав заяву у повному обсязі та просив суд її задовольнити. Лікар психіатр у судовому засіданні підтримала заяву у повному обсязі та просила суд її задовольнити, пояснивши, що хвора виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для оточуючих. Прокурор Одеської місцевої прокуратури № 4 вважала, що правових підстав для госпіталізації [PERSON] немає, тому заперечувала проти задоволення заяви комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» Одеської обласної ради. Головний спеціаліст відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти госпіталізації [PERSON] Сама [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що не бажає проходити лікування в примусовому порядку, вважає себе здоровою, хоч і висловлювала нісенітниці, але поводила себе доброзичливо. Дослідивши заяву про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, вислухавши пояснення заінтересованих сторін, заявника, прокурора, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про психіатричну допомогу", дія цього Закону поширюється на громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частина 2. ст. 28 Конституції України визначає, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За змістом ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями. Статтею 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь - яку медичну спеціальність, інші особи. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу. Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливо лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Інших правових підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу законодавцем не передбачено. Тобто, законною підставою для примусової госпіталізації є встановлення у особи тяжкого психічного розладу внаслідок якого особа є небезпечною для оточуючих та/або не може забезпечити самостійно свою життєдіяльність. Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об'єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги. по-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації. по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 07.07.2018 р. була госпіталізована до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» Одеської обласної ради бригадою швидкої медичної допомоги по рапорту з поліції у зв'язку із загостренням хронічного психічного розладу та агресивними діями на адресу оточуючих. Раніше пацієнтка знаходилась на лікуванні у КНП «ООМЦПЗ» ООР у відділені № 12. Після виписки амбулаторне лікування не приймала. Напередодні госпіталізації була виявлена співробітниками поліції у себе вдома, вела себе неадекватно, викидала речі з вікон своєї квартири, висловлювала нісенітниці. З представленого висновку лікарів-психіатрів №1879 від 17.07.2018р. вбачається, що [PERSON] був встановлений діагноз: «маячний розлад». За характером психічного захворювання хвора потребує стаціонарного лікування, оскільки в силу неможливості достатнього розуміння своїх дій, із розвиненням загострення хронічного психічного розладу, від добровільної госпіталізації до стаціонарну відмовляється, що може привести до небезпеки для оточуючих. Разом з тим, висновок комісії лікарів-психіатрів не містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають підстави суду вважати, що наявне у [PERSON] психічне захворювання, може вимагати невідкладної психіатричної допомоги в умовах стаціонару, з підстав визначених ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» зокрема, що [PERSON] в силу свого психічного розладу вчинила або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Слід зазначити, що відмова хворого від добровільної госпіталізації не може розглядатися судом, як самостійна підстава для примусової госпіталізації такої особи в примусовому порядку. З боку представника заявника та лікаря-психіатра хворого суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував, що [PERSON] в силу свого психічного розладу вчинила або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Фактично, заява психіатричного закладу, була мотивована тим, що [PERSON] була доставлена працівниками поліції, оскільки вела себе неадекватно, викидала речі з вікон своєї квартири, висловлювала нісенітниці. Відповідно до ст. 342 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні. Отже, встановленні у судовому засіданні фактичні обставини вказують на відсутність достатніх правових підстав для примусової госпіталізації [PERSON] у психіатричний заклад. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заява про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed