Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з тих підстав, що є спадкоємець [PERSON], яка померла 10.04.2015р.. За своє життя вона дала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 3000доларів США, що підтверджується борговою розпискою від 01.08.2013 року. Згідно вказаної розписки, відповідач зобов'язався повернути борг до 01.08.2014р. зі сплатою 3% річних в кінці строку. Крім того, [PERSON] дала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 8000доларів США, що підтверджується борговою розпискою від 14.08.2013року. Згідно вказаної розписки, відповідач зобов'язався повернути борг до 01.01.2014р. зі сплатою 3% річних в кінці строку. Також, [PERSON] дала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 1000доларів США, що підтверджується борговою розпискою від 16.02.2015року. Згідно вказаної розписки, відповідач зобов'язався повернути борг до 16.03.2015р. зі сплатою 2,5% річних в кінці строку. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по боргу, судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору. Представник позивача в судове засідання, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до розписки від 01.08.2013 року [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 дол. США, а відповідач - [PERSON] прийняв та зобовязався повернути у строк до 01.08.2014року зі сплатою 3% річних в кінці строку; відповідно до розписки від 14.08.2013 року [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 8000 дол. США, а відповідач - [PERSON] прийняв та зобовязався повернути у строк до 01.01.2014року зі сплатою 3% річних в кінці строку; відповідно до розписки від 16.02.2015 року [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 дол. США, а відповідач - [PERSON] прийняв та зобовязався повернути у строк до 16.03.2015року зі сплатою 2,5% річних в кінці строку. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-КГ 197643 виданого 11.04.2015р. відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні [PERSON] померла 10.04.2015року, про що зроблений актовий запис №377, спадкоємцями після якої є чоловік [PERSON] та син [PERSON], які отримали свідоцтва про спадщину за законом на спадкове майно в рівних частках кожен. Наявність розписки у спадкоємця позикодавця є доказом невиконаних позичальником умов договору. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов'язаннях. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що у разі смерті особи, якій були заподіяні збитки в результаті невиконання договору, до складу спадщини входить право на відшкодування як реальних збитків, так і упущеної вигоди (ст. 22 ЦК). До спадкоємців переходить і право вибору способу відшкодування. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчуєпередання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Саме такі правові висновки про застосування статей 625,1046, 1047, 1049 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14, і що згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З досліджених документів судом встановлено, що [PERSON] набув право вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики, однак позивач хоча і спадщину прийняв, а не пред'явив відповідачу претензію щодо повернення боргу, крім того з матеріалів справи вбачається, що він є не єдиним спадкоємцем, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, як передчасні. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, судові витрати у розмірі 551 грн 20 коп. не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed