Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.02.2002 року він являється власником квартири [ADDRESS]. Крім нього в квартирі зареєстрована його колишня дружина [PERSON], [INFO], шлюб з якою було розірвано на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.08.2011 року. Починаючи з 2010 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, остання змінила місце свого проживання, залишивши проживати з ним їхню спільну, на той час неповнолітню, дочку [PERSON], 1994 року народження. З того часу він жодного разу відповідача не бачив, за місцем реєстрації вона не з'являлась, стосунки з дочкою - не підтримує, її місце проживання йому не відоме. В зв'язку з тим, що відповідач в вищевказаній квартирі зареєстрована, хоча й не проживає, він змушений нести додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги. Отже, оскільки відповідач не проживає в квартирі понад один рік, підстав для зберігання за нею права користування жилим приміщенням немає, тому він просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Сторони в судове засідання не з'явились. Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Судові повістки про виклик в судові засідання, призначені на 20 червня 2018 року та 14 вересня 2018 року, було надіслано відповідачу на адресу місця реєстрації, а саме, [ADDRESS]. Судова повістка про виклик до суду на 20.06.2018 року була отримана, про що свідчить підпис в рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення, судова повістка про виклик до суду на 14.09.2018 року повернулась на адресу суду з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення». Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Кіровоградській області від 28.09.2017 року відповідач за вказаною в позові адресою, а саме, [ADDRESS], зареєстрована з 12.06.2002 року Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи викладене, відповідач вважається таким, що про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідност.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім "ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Припинення сімейних відносин власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік , якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном (частини 1, 3, 7ст. 319 ЦК України). Судом встановлено, що сторони в період з 02.10.1993 року по 09.08.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 09.08.2011 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №822, [PERSON] придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] Згідно з довідкою голови правління ОСББ «Наш дім 141/5» від 04.08.2017 року №201, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 12 червня 2002 року, однак з червня 2010 року за вказаною адресою не проживає. Відповідно до актів №1, №2 від 04.08.2017 року про опитування свідків, [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що [PERSON], [INFO], з червня 2010 року і по день складання акту за вказаною адресою не проживає, сумісного господарства з колишнім чоловіком [PERSON] не веде, участі у вихованні дитини не приймає. Згідно з актом №3 від 04.08.2017 року під час проведення обстеження квартири [ADDRESS], було встановлено, що [PERSON], [INFO], за вказаною адресою з 2010 року не проживає. Разом з тим, відповідно до ст.22 КпШС України, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на квартиру, а саме на 01.02.2002 року, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Отже, враховуючи, що квартира [ADDRESS] [PERSON] набута у приватну власність у період шлюбу з [PERSON], остання, відповідно вимог ст. 22 КпШС України, являється співвласником вказаної квартири. Відповідно до ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Оскільки відповідача в установленому законом порядку не позбавлено права власності на спірну квартиру вона як співвласник квартири не може бути визнана такою, що втратила право проживання та користування квартирою. Непроживання відповідача у спірній квартирі з 2010 року не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право проживання та користування квартирою. Посилання позивача на положення ч.2 ст.405 ЦК України не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, так як відповідач зареєстрована в спірній квартирі не як член сім'ї власника квартири, а як співвласник квартири. Враховуючи викладене, суд вважає, що законні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом - відсутні, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати, відповідно вимог ст. 141 ЦПК України, суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed