Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги мотивують тим, що квартира № 16, яка знаходиться у будинку №29 по вул.Осипенка в м.Мукачево належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло видане виконавчим комітетом Мукачівської міської ради 08 серпня 2007 року, яке зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Так, з дружиною [PERSON] вони розлучилися 28 травня 2009 року, після чого вона виїхала з квартири, забрала свої речі та більше не з'являється. Факт того, що [PERSON], [INFO] не проживає за адресою : [INFO], кв.№16, Закарпатської області з 2009 року, посвідчили сусіди Актом № 140 від 01 вересня 2017 року, який у свою чергу складено у присутності уповноваженої особи ТОВ І.Т.В. Сервіс Плюс. Діти після розлучення, залишилися проживати разом з ним, а де зараз проживає його колишня дружина йому не відомо. В той же час реєстрація відповідача [PERSON] у вищевказаній квартирі, створює йому ([PERSON]І.), перешкоди у володінні та користуванні майном та тягне зайві витрати по сплаті комунальних платежів. Крім того, відповідач отримала в Банку кредит і на їхню адресу регулярно приходять претензії з погрозами щодо майна, що спричиняє значні незручності для нього та дітей. Тому на підставі вищенаведеного він ([PERSON]І.) звертаються до суду та просить визнати [PERSON], [INFO], втратившою право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №16, в будинку №29 по вул. Осипенка, в м.Мукачево, Закарпатської області. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 224 цього Кодексу. Третя особа - представник Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання, в якому просить розглянути справу у його відсутності, вирішення позовних вимог залишає на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло зареєстроване виконавчим комітетом Мукачівської міської ради 12 серпня 2007 року в електронному реєстрі прав -2- власності на нерухоме майно, квартира №16, яка знаходиться в будинку №29 по вул.Осипенка в м.Мукачево, Закарпатської області, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.8), що також стверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно видане Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 12 вересня 2007 року (а.с.9) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна сформованої за №102586808 від 03 листопада 2011 року. Відповідно до копії Свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] 1-ФМ №023947 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачево Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №91 від 28 травня 2009 року (а.с.6). З Акту за №140 виданого управляючою компанією ТОВ І.Т.В. Сервіс Плюс від 01 вересня 2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], за адресою: м.Мукачево, вул.Осипенка, буд.№29, кв.№16, Закарпатської області не проживає з 2009 року, про що засвідчили своїми підписами: [PERSON], який проживає за адресою: [INFO], кв.№9, Закарпатської області; [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], кв.№12, Закарпатської області; [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], кв.№4, Закарпатської області (а.с.7). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Так, статтями 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені у статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 355 Цивільного кодексу Українипередбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Тобто, даною статтею встановлено, щоправо спільної сумісної власності- цеправо двох чи більше осіб на один об'єкт (на одну річ або сукупність речей). У свою чергу право спільної власності здійснюється кількома особами - співвласниками. Спільний об'єкт може складатися з однієї речі або сукупності речей, які можуть бути подільним або неподільними, проте як об'єкт права власності вони утворюють єдине ціле. Коментована стаття говорить про те, що - цеправо кожного із співвласників поширюється на весь об'єкт у цілому, а не на певну його частину. Тобто,право спільної власності характеризується множинністю її суб'єктів та єдністю об'єкта. Відповідно до частини 1 та 2 статті 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Нормою статті 369 Цивільного кодексу України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, суд звертає увагу на зміст пункту 5 Постанови №20 Пленуму Верховного суду України Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності від 22 грудня 1995 року -3- (із змінами та доповненнями), якимвстановлено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є - квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Нормою пункту 7 даної Постановивстановлено, що судам слід враховувати, що відповідно до діючого національного законодавства - громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. В пункті 1 статті 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод,гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. З матеріалів справи вбачається, що квартира №16, яка знаходиться в будинку №29 по вул.Осипенка в м.Мукачево Закарпатської області належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчать наявні в матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності на житло виданого 08 серпня 2007 року виконавчим комітетом Мукачівської міської ради та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Тобто, право кожного із співвласників - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вищевказаної квартири поширюється на всю квартиру у цілому, а не на певну її частину. В той же час [PERSON], який являється одним з співвласників квартиру № 16, яка знаходиться в будинку № 29 по вул.Осипенка в м.Мукачево звертається до суду та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування даною квартирою, посилаючись на одну з підстав - Закон України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні. Однак, суд приходить до висновку, що у разі визнання [PERSON] втратившою право користування квартирою №16, яка знаходиться у будинку № 29 по вул.Осипенка в м.Мукачево, буде порушено режим права спільної сумісної власності встановленої національним законодавством України. З урахуванням наведеного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - необхідно відмовити.

Outcome: dismissed