Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

23 червня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача про .визнання недійсним Договору № 52 оренди однокімнатної квартири [ADDRESS]; визнання недійсною Довіреності від 14 серпня 2015 року виданої [PERSON] щодо уповноваження [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською\~І.\~П., реєстровий № 1364; про заборону [PERSON] укладати будь-які правочини щодо використання спірного майна - квартири [ADDRESS] та усунення перешкод [PERSON] у володінні та користуванні власним майном - належною їй часткою у квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вона, [PERSON] є власником Ѕ житлової нерухомості - квартири загальною площею 43,8 кв. м. за адресою [ADDRESS]. форма власності - приватна, вид спільної власності: спільна часткова. Вказана власність належить їй на підставі нотаріально завіреного Договору дарування 1/2 частини квартири, від 25 червня 2002 року, укладеного між [PERSON] та нею, [PERSON]. У відповідності з Довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки №1621 від 23.05.2016 року у вказаній квартирі прописано та проживає двоє осіб: [PERSON] та [PERSON]. Приїхавши з закордону вона, позивач, при потраплянні у власне житло виявила там незнайому людину. Позивач викликала поліцію та подала відповідні заяви. При подальшому розгортанні подій виявилось , що [PERSON] ( [PERSON]) надала нотаріально засвідчену Довіреність від 14 серпня 2015 року терміном на три роки, якою третя особа - [PERSON] отримує право «бути моїм представником з усіх без винятку питань, що стосуються моїх прав та інтересів як власника квартири [ADDRESS], а також з питань укладення від мого імені договору найму(оренди) цієї квартири з будь-якими особами на термін та на умовах на її розсуд та здійснення від мого імені дій, пов'язаних з її утриманням. Ій стало відомо, що 26.11.2016 року довіреною особою укладено Договір №52 оренди квартири у приватної особи між [PERSON] та [PERSON] про надання у оренду однокімнатної квартири [ADDRESS]. Договір укладено терміном на 9 місяців з оплатою 3300 грн. щомісячно. Вважає, що надання такої довіреності та укладання договору оренди порушує її права, як власника житлової площі і не дає їй змоги користуватись її квартирою, оскільки вказана квартира є однокімнатною, і не може бути поділеною між двома людьми. Представник [PERSON] не мав права на укладення будь-якого договору найму, оскільки сама довірителька не мала права на вчинення такого роду правочинів, зважаючи, що є власницею тільки 1/2 квартири на праві спільної часткової власності. Між співвласниками не було жодної домовленості щодо будь-якого іншого використай вказаного помешкання, окрім як особистого проживання. Вона, позивач, не давала жодної згоди на будь-яке інше використання помешкання тим більше через третіх осіб. Укладена довіреність є такою, що надана особою-довірителем з перевищенням власної правоздатності , оскільки остання не є власником всієї квартири №14, атому не мала права без попередньої згоди іншого власника, надавати довіреність на всю квартиру (без визначення об"єму повноважень третьої особи). Як наслідок, договір оренди, укладений третьою особою є таким, що не відповідає чинному законодавству і є нечинним, оскільки особа не могла бути уповноваженою на укладення таких правочинів [PERSON] З огляду на викладене, просить позовні вимоги задовольнити. 29 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] за участю третіх осіб: [PERSON], державного нотаріуса П"ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинської Н.М. про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності. Відповідно до ухвали суду від 13 березня 2017 року вказані позови об'єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року, позовну заяву [PERSON], залишено без розгляду, у зв»язку із поданням заяви про відкликання позову. В судовому засіданні представники позивача, кожен окремо, позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним у позові. Просять такий задовольнити, з огляду на те, що позивачу, як співвласнику квартири чиняться перешкоди у користуванні належним їй майном, а також вчинено правочин щодо її власності без її згоди та відома. Представники відповідача, кожен окремо, висловились проти задоволення позовних вимог , посилаючись на свої письмові заперечення, згідно яких Верховним судом України зроблено висновок, що фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двохсторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватись судом недійсним і припинятись лише на майбутнє, а не з моменту його укладення. Таким чином, визнаючи договір оренди недійсним необхідно встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором. Позовні вимоги [PERSON] зводяться до визнання недійсним договору оренди житлового приміщення, який сторони розірвали, а майно повернули. Тобто права та зобов'язання, які виникали зі спірного договору є припиненими станом на момент розгляду судового спору судом. Враховуючи викладене, представники відповідача вважають, що оспорюваний Договір оренди №52 від 26.11.2015 року не може бути визнаний судом недійсним на майбутнє, оскільки останній вже припинив свою дію до моменту проголошення судового рішення. Припинення неіснуючого документу, який не створює жодних прав та не породжує обов'язків буде помилковим, у зв'язку з чим, наведене є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] Що ж стосується доводів позивача, що оспорювані договір та довіреність суперечать цивільному кодексу України, а саме вимогам ст.ст.238,316,317,358,369 Цивільного кодексу України ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зазначають, що згадана квартира належить [PERSON] на підставі Договору дарування від 25.06.2002 року. Враховуючи, що вказаний договір укладено сторонами 25.06.2002 року, для визначення моменту набуття позивачкою права власності на квартиру до дати набрання чинності ЦК України, необхідно застосувати вимоги ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на момент укладення договору дарування. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963 року, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено договором або законом. Як вбачається з тексту договору дарування від 25.06.2002 року, останній не містить жодної інформації про факт передання частини згаданої квартири позивачці або іншого порядку набуття [PERSON] права часткової власності. Таким чином, до набрання чинності ЦК України в новій редакції, позивачка могла набути право власності на 1/2 житлової квартири лише в день передання останній для використання (проживання) частини цієї квартири. Ствердили, що відповідач не визнає та заперечує обставину передання [PERSON] до [PERSON] та прийняття [PERSON] від [PERSON] частини житлової квартири [ADDRESS]. Наголошує, що позивач ніколи не використовувала та не проживала в згаданій квартирі, а сплата всіх витрат на комунальні послуги по утриманні згаданої квартири здійснювалось виключно відповідачкою. З огляду на викладене, [PERSON] не набула права часткової власності на 1/2 житлової квартири [ADDRESS] згідно вимог ЦК УРСР 1963 року, а могла набути лише в порядку встановленому ЦК України в новій редакції. Звертають увагу суду, що відповідно до довідки з місця проживання N91621 від 23.05.2016 року у вказаній квартирі зареєстрована лише одна особа, а саме [PERSON] при цьому, дата її реєстрації - 12.02.1987 року. Будь-якої інформації про дату реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою, наведений доказ не містить. Крім того, вказана довідка містить важливу інформацію про дату набуття позивачкою права часткової власності на Ѕ згаданої житлової квартири, а саме 26.04.2016 року, шляхом проведення їх державної реєстрації. Оспорювана довіреність була укладена 14.08.2015 року. З огляду на викладене, момент вчинення оспорюваної Довіреності є 14.08.2015 року, а наведені позивачем доводи, щодо недотримання вимог цивільного законодавства, в частині набуття права власності позивачки виникли лише 26.04.2016 року, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Набуте право власності позивачкою на 1/2 квартири з 26.04.2016 року сторона відповідача не оспорює. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 58881684 від 11.06.2016 року, [PERSON] є власником Ѕ об»єкту житлової нерухомості - квартири загальною площею 43,8 кв. м. за адресою [ADDRESS]. форма власності - приватна, вид спільної власності: спільна часткова. Вказана власність належить позивачу на підставі нотаріально завіреного Договору дарування 1/2 частини квартири, від 25 червня 2002 року, укладеного між [PERSON] та нею, [PERSON]. Прізвище « [PERSON]» вподальшому було змінено на «[PERSON]». Тобто, дарувальником частини спірної квартири відповідачу, є позивач. 14.08.2015 року [PERSON] надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською І.П., реєстровий № 1364, [PERSON] для представництва її інтересів перед третіми особами щодо розпорядження належної їй квартирою за адресою : [ADDRESS]. Відповідно до вказаної довіреності, [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, що стосуватимуться розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду) за ціну та на умовах відомих представнику, належної їй квартири за вказаною адресою. Довіреність видана строком на три роки і дійсна до 14.08.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Статтею 239 ЦК України, також передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Також відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Як зазначає позивач, прибувши в Україну з-закордону вона довідалась, що у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі проживає стороння особа. Судом встановлено, що згідно Договору оренди квартири у приватної особи № 52 від 26.11.2015 року, укладеного між [PERSON], що діє на підставі довіреності № 1364 та орендарем [PERSON], передано в оренду 1 - кімнатну квартиру , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] терміном на 9 місяців із щомісячною орендною платою в розмірі 3300 грн. За вимогами ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як на одну з підстав визнання договору оренди квартири недійсним, позивач посилається на недійсність правочину - довіреності, оскільки така надана особою - довірителем з перевищенням власної правоздатності, так як остання не є власником усієї квартири, а тому надавати право розпорядження усією квартирою вона не мала. Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди № 52 від 26.11.2015 року був розірваний сторонами 21.07.2016 року, шляхом підписання акту прийому - передачі житлового приміщення від 21.07.2016 року. Згідно зі статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України, передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 236 Цивільного кодексу України, визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Судом встановлено та підтверджено учасниками судового процесу, що станом на момент розгляду справи спірний договір оренди квартири, а також довіреність припинили свою дію, а квартира реально є вільною, відтак у зв»язку із відсутністю порушених, невизнаних чи оспорюваних прав чи свобод позивача, у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Окрім того, враховуючи наведене, задоволенню не підлягають похідні вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою позивача, так як на момент розгляду справи такі не чиняться. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed