Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, відповідно до якої просив припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття відповідно до судового наказу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №202/1493/18 від 12 квітня 2018 року. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що Судовим наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі №202/1493/18 від 12 квітня 2018 року було присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця з 28 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 22 травня 2019 року №179 був встановлений спосіб участі Позивача у вихованні малолітньої [PERSON] [INFO] . У зв`язку із невиконанням рішення від 22 травня 2019 року №179 Позивач неодноразово звертався до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради з питання сприяння виконання вищевказаного рішення, про що листом від 13 грудня 2019 року №Х-6 Позивача було повідомлено, що 24 серпня 2019 року Відповідач разом із малолітньою [PERSON] [INFO] виїхали з пункту пропуску Чонгар (Салькове) та з того часу дитина в Україну не поверталась, що підтверджує факт перебування дитини у Автономній Республіці Крим. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань було відкрите кримінальне провадження №12019040660001900 за фактом вчинення Відповідачем злочину передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, а саме вивезення малолітньої [PERSON] без згоди батька. Оскільки на сьогоднішній день неможливо встановити, як витрачаються аліменти на малолітню дитину та чи сприяє це її гармонійному розвитку та її інтересам, позивач вважає, що в такому випадку має відбутися припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. З метою захисту порушених прав та інтересів, позивач обрав судовий захист відновлення таких прав, що і зумовило його звернутись до суду з відповідною позовною заявою про припинення стягнення аліментів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2020 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 19 січня 2021 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем її реєстрації, повістка повернена з відміткою по закінченню терміну зберігання, причини неявки суду не повідомила, відзиву, заяв, заперечень до суду не надала, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. В ході судового розгляду встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2017 року (справа 202/2020/17). Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину: доньку [PERSON] , [INFO] , про що Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 26 грудня 2013 року зроблено відповідний запис за № 1464, згідно з яким в графі батько записаний « [PERSON] », в графі мати - « [PERSON] », на підставі чого видане свідоцтво про народження. Після розірвання шлюбу між сторонами, дитина проживає разом із матір`ю [PERSON] . Судовим наказом Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2018 року по справі № 202/1493/18 стягнено з [PERSON] , [INFO] (серія і номер паспорту громадянина України - [NUMBER] ), місце реєстрації: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28 березня 2018 року до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. З приводу заявлених вимог про припинення стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань стосовно дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-Ш, з відповідними змінами та доповненнями, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою, як моральний так і правовий обов`язок батьків. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З аналізу вказаних норм СК України вбачається, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога кореспондується з положеннями ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст.273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Звільнення від сплати аліментів є одним із способів припинення аліментного обов`язку та за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження. З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, один із батьків дитини, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Відтак, з урахуванням предмета спору за позовом [PERSON] (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є наявність або відсутність особистих та майнових прав і обов`язків позивача, як платника аліментів із одержувачем аліментів та дитиною, на користь яких вони стягуються на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ст.18 СК Україна, згідно з якою одним з них є припинення правовідношення. На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати аліментів позивач посилався на те, що Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 22 травня 2019 року №179 був встановлений спосіб участі Позивача у вихованні малолітньої [PERSON] [INFO] . Згідно з листом Виконавчого комітету Індустріальної районної у містіі Дніпрі ради від 13 грудня 2019 року №Х-6 [PERSON] повідомлено, що 24 серпня 2019 року [PERSON] разом із малолітньою [PERSON] [INFO] виїхали з пункту пропуску Чонгар (Салькове) та з того часу дитина в Україну не поверталась, що підтверджує факт перебування [PERSON] у Автономній Республіці Крим. У зв`язку з тим, що донька [PERSON] перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим у органі опіки та піклування відсутня будь-яка можливість перевірити умови проживання дитини за місцем перебування. Відповідно до листа Виконавчого комітету Індустріальної районної у містіі Дніпрі ради від 14 січня 2020 року №Х-1 за розглядом заяви [PERSON] повідомлено, що спеціалістами служби у справах дітей Індустріальної районної у місті ради здійснено вихід за адресою мешкання дитини: [ADDRESS] Під час виходу з`ясовано, що будинок зачинений, на подвір`ї відсутні ознаки перебування когось в оселі на теперішній час. Згідно з листом Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 14 грудня 2020 року №Х-1 за зверненням [PERSON] повідомлено, що наявність заборгованості зі сплати аліментів є підставою для відмови платнику аліментів у проведенні інспекційного відвідування одержувача аліментів. Згідно з наданою [PERSON] довідкою - розрахунком заборгованості по аліментам за судовим наказом № 2-н/202/94/2018 від 21.04.2018 про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , встановлено, що заборгованість по аліментних платежах станом на 01.10.2020 року становить 27339,46 грн. (двадцять сім тисяч триста тридцять дев`ять гривень сорок шість копійок). Звернули увагу на те, що згідно з чисельними зверненнями [PERSON] органом опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради в особі служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради проводилась робота під час, якої встановлено, що донька [PERSON] , [INFO] , виїхала з пункту пропуску Чонгар (Салькове) 24.08.2019 року, мати дитини [PERSON] виїхала з пункту пропуску Чонгар (Салькове ) 10.12.2019 року. З того часу дитина та її мати в Україну не повертались, що підтверджує факт перебування [PERSON] в АР Крим і взагалі унеможливлює проведення інспекційного відвідування одержувача аліментів за адресою: [ADDRESS] . В межах даної справи позивачем належними та допустимими доказами не доведено підстави для припинення стягнення з нього аліментів на утримання доньки на користь відповідача у зв`язку зі зміною обставин, а саме те, що донька не проживає зі своєю матір`ю, оскільки як встановлено в судовому засіданні та підтверджено самим позивачем, малолітня донька весь період часу проживає разом з матір`ю, а з 10.12.2019 року вони проживають в АР Крим. Щодо припинення стягнення аліментів у зв`язку з неможливістю проконтролювати цільове використання аліментів відповідачем, то як встановлено в судовому засіданні, заборгованість по аліментних платежах [PERSON] станом на 01.10.2020 року становить 27339,46 грн. При цьому, судом враховується, що у випадку не цільового використання аліментів відповідачем - позивач не позбавлений можливості здійснити захист своїх прав у відповідності до ст. 186 СК України. Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доводи позивача, що підставою для припинення стягнення аліментів є невиконання відповідачем рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 22.05.019 року за №179 про визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] та спілкуванні з нею та виїзд останньою разом із дочкою в АР Крим не заслуговують на увагу суду, оскільки зазначені докази не є належними доказами щодо предмету доказування, а як встановлено в судовому засіданні та не заперечував сам позивач, малолітня дитина проживає разом з матір`ю. Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачем не доведено свої позовні вимоги з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази по справі, тому суд надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень частини 1 статті 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому слід врахувати приписи статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed