Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності за нею в порядку набувальної давності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 2005 року позивачка проживає в квартирі та користується всією квартирою, в тому числі і 2/3 частками квартири [ADDRESS] (далі - Квартира), проводить поточні ремонти, сплачує квартирну плату та комунальні платежі, також зазначила, що її володіння вказаною квартирою є безперервним, оскільки вона не переривали ніколи володіння квартирою протягом всього строку набувальної давності. Крім того, за цей час жоден із співвласників не цікавився своєю власністю та не заявляв жодних претензій чи заперечень щодо володіння їхньою власністю позивачкою та її матірю. Також протягом 10 років жодна інша особа не заявляла претензій чи заперечень до позивачки щодо володіння та користування нею 2/3 частинами спірної квартири. З викладених підстав просила задовольнити її позов. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Додала, що заволоділа майном відповідачів в 2008 році. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявилися, поважної причини своєї неявки суду не повідомили, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином - оголошенням в газеті "Урядовий кур'єр". Суд, заслухавши думку позивачки, представника позивачки , дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON] рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2005 року справа №2-581/2005, визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 24 червня 2003 року. На підставі договору дарування від 15 липня 2008 року [PERSON] подаровано [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS]. [PERSON] з Реєстру прав власності на нерухоме майно №19311465 від 25.06.2008 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/3 частині квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 11, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Крім того, при вирішенні питання про право власності в силу набувальної давності, задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років і більше. Виникнення володіння, що пов'язано з добросовісним заволодінням річчю, полягає в переконанні володільця, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до нього законно. Набуття права власності на майно за набувальною давністю виникає тоді, коли власник майна довгий час не виявляв наміру визнати річ своєю, погодився з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності. Оскільки набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном і наявність у володільця певного юридичного титулу (договір найму, збереження тощо), виключає застосування набувальної давності передбачене ч.1 ст.344 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, Квартира належить позивачці на праві спільної часткової власності, таким чином відсутні підстави вважати, що Квартира для позивачки є чужим майном. Крім того, позивачка заволоділа Квартирою в 2008 році, тобто на час розгляду справи минуло менше 10 років. Також, слід звернути увагу на те, що позивачка посилаючись на правовід підстави передбачені ч.1 ст.344 ЦК України, ставить питання про набуття нею права власності на 2/3 частки Квартири, оскільки 1/3 часткою вона вже володіє, що не відповідає вимогам ст.344 ЦК України. Відтак, підстав для визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON] саме за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed