Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивачка звернулась з даним позовом, в якому зазначила, що вона та її матір [PERSON] - є жертвами політичних репресій. 20 квітня 1992 року вони були реабілітовані. Її мати за життя зверталась з листом до Генеральної прокуратури про повернення їй конфіскованого житлового будинку,якій належав їй на праві приватної власності в [ADDRESS]. В подальшому це звернення було розглянуто по суті в Коломийській районній раді народних депутатів і було прийнято рішення про часткову компенсацію її матері за втрачене майно - 7020 тис.крб. (купонів). В решті було обіцяно після здачі нового приміщення лікарні, і переміщення на її місце дитячого садка, в старому приміщенні дитячого садка можливе переобладнання в житлове приміщення, куди можливо буде заселити родину відповідачів, які проживали в спірному будинку. На це погодилась мати позивачки. Не зважаючи на прийняте рішення, будинок до цього часу позивачці,яка є спадкоємцем першої черги після смерті матері не повернуто. Вказує,що у відповідачів є інші будинку ,в яких вони можуть проживати,а вона має право як репресована вселитись у свій будинок. Посилається на ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» та постанову КМ України від 18.02.1993 року №112 «Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок виплати компенсацій,повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих» згідно яких жертвам політичних репресій повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість. А у разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються ,відшкодовується їх вартість спадкоємцям першої черги. Позивачка вказує,що є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері, а отже має право на повернення їй будинку в натурі. Просить ухвалити рішення,яким виселити відповідачів [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON].,з житлового будинку,який належав на праві власності [PERSON],який розміщений за адресою [ADDRESS], та стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідач представник Печеніжинської селищної ради ОТГ надав суду відзив і в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вказав, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки позивачка та її представник не надали суду доказів -документу, який свідчить про наявне право власності на спірний будинок за померлою матір'ю позивачки. Вказує також на те,що позивачці,а саме її матері було сплачено компенсацію, а також на той факт що заяви про компенсацію чи повернення майна подаються не пізніше 3-х років з моменту набрання чинності ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні». В будинку на даний момент проживає родина з 6-ти чоловік, де є неповнолітні діти, відповідно вважає, що позивачкою пропущено строк давності звернення до суду щодо повернення майна. Коломийська РДА надала суду пояснення, в якому просять розглянути справу у відсутність представника, за наявними в справі матеріалами. Відповідачі [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],Білецький В.В. в судові засідання не з'являлись, про день,час та місце слухання справи були належним чином повідомлені. Відповідач [PERSON] помер,що підтверджується актовим записом про смерть №88 від 18 квітня 2018 року (а.с.158). Заслухавши пояснення представника позивачки, представника Печеніжинської ОТГ та дослідивши матеріали справи, розглянувши письмові документи,які долучені до справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка та її матір [PERSON] - є жертвами політичних репресій. В судовому засіданні було встановлено, що позивачка та її мама - [PERSON] (померла - [INFO] і після її смерті позивачка є спадкоємцем 1 черги за законом) є жертвами політичних репресій в Україні. Згідно довідки від 20.04.1992 року вони реабілітовані (а.с. 12). Згідно висновку про встановлення результатами перевірки факту конфіскації майна від 14.12.1992 року - яким встановлено, що [PERSON] В належав будинок із господарськими спорудами в смт.Печеніжин. Даний висновок також в сукупності із вищевказаними доказами підтверджує власність [PERSON] на оспорюваний будинок (а.с. 27). Так, чоловік [PERSON] - [PERSON] (підпільна кличка «[PERSON]», витяг з Державного реєстру атів цивільного стану від 30.01.2018 року додається) був членом ОУН - УПА та був вбитий в [INFO]. Через цю причину [PERSON] разом із дітьми, зокрема з позивачкою, була виселена і тому будь - які відомості про її сім'ю були знищені. Це підтверджується відповіддю із Державного архіву Івано - Франківської області від 01.02.2018 року де зазначено, що в протоколах засідань Печеніжинської районної ради депутатів трудящих за 1946 - 1947 рр. будь-яких рішень стосовно будинковолодіння [ADDRESS], яке належало [PERSON] та [PERSON] не виявлено. Протоколи засідань Печеніжинської селищної ради за вищевказаний період на зберігання в держархів області не надходили (а.с. 41). Відповіддю із Служби Безпеки України від 31.01.2018 р повідомлено, що в Архіві Управління СБ України в Івано - Франківській області відсутня будь - яка інформація стосовно [PERSON] (орієнтовно [INFO]) та її чоловіка [PERSON] (приблизно [INFO]), які проживали в [ADDRESS]. (а.с. 40). Те, що [PERSON] разом із свої чоловіком проживали в смт. Печеніжин підтверджується книжкою [PERSON]. Так в передмові до даної книжки зазначено наступне: «Так з'явився надзвичайно вартісний список вояків УПА і підпільників ОУН з Печеніжина». На 65 стор. даної книжки (описано біографію [PERSON]). На 83 стор., 94 стор., 126 даної книжки також згадано про [PERSON] (а.с. 42-49). Крім цього, на додатковий запит на Службу Безпеки України про можливість ознайомитись із справою по [PERSON], видно із справи №149105 із протоколу допиту від 24.10.1948 року - [PERSON], «що [PERSON] по кличці «[PERSON]» був вбитий в [INFO]». Із протоколу допиту від 04.09.1948 року - батька [PERSON] - [PERSON], що його сім'я (включаючи [PERSON]) проживали в Печеніжині. Із протоколу допиту брата [PERSON] - [PERSON] від 1948 року також випливає, що [PERSON] проживав в Печеніжині (а.с. 50-62). За життя [PERSON] зверталася із листом в Генеральну прокуратуру України про повернення конфіскованого житлового будинку, який належав їй на праві приватної власності, за адресою: [ADDRESS]. Даний лист із Генеральної прокуратури України був скерований за належністю до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Івано-Франківської обласної ради народних депутатів, що підтверджується відповіддю з даної Комісії на ім'я [PERSON] від 27.09.1994 року (а.с.13). Комісія з питань поновлення прав реабілітованих надіслала лист для розгляду та вирішення по суті до Коломийської районної Ради народних депутатів. По результатах розгляду листа було прийнято районною комісією з питань поновлення прав реабілітованих протокол №35 від 10.11.1994 року, в якому під п. 5 зазначено наступне: «Розглядали справу реабілітованої [PERSON], жит. С. Сопів, яка була виселена із смт. Печеніжин: «По даній справі виступили відповідальний секретар комісії [PERSON], ознайомила комісію про те, що реабілітована [PERSON] хоче, щоб їй в натурі повернули житловий будинок в смт. Печеніжин. Будинок знаходиться на балансі Печеніжинського колгоспу, не приватизований. В даному будинку проживає сім'я із 6 чоловік. Голова Печеніжинської селищної ради п. Бодейчук М. вказав, що в даний час селищна Рада не має можливості забезпечити сім'ю [PERSON] рівноцінним житлом. Але є варіант такий: в Печеніжині будується лікарня, після закінчення її будівництва старе приміщення лікарні буде реконструктоване під дитячий садок, а дитячий садок можна переобладнати під житло і тоді буде можливість пересилити сім'ю [PERSON], а реабілітованій Кузик повернути житловий будинок. Точного строку не можу вказати, але до 1 - 1,5 року це повинно бути зроблено. Голова комісій п. Романюк М. погодився з даним варіантом. Цей варіант підтримали члени комісії і з цим погодилась реабілітована п. Кузик М. За решту будівель і майна виплатити компенсацію в сумі 7020 тис. крб. /купонів/» (а.с.14-15). Відповідачем по справі, а саме Печеніжинською ОТГ (в склад якої входить Печеніжинська селищна рада) було визнано, що будинок за адресою:сел. [ADDRESS] - на той час - належав [PERSON] Так, в протоколі №35 від 10.11.1994 року, в якому під п. 5 зазначено, що в даний час селищна Рада не має можливості забезпечити сім'ю [PERSON] рівноцінним житлом, однак є варіант, що в Печеніжині будується лікарня, після закінчення її будівництва старе приміщення лікарні буде реконструктоване під дитячий садок, а дитячий садок можна переобладнати під житло і тоді буде можливість пересилити сім'ю [PERSON], а реабілітованій Кузик повернути житловий будинок. Точного строку не можу вказати, але до 1 - 1,5 року це повинно бути зроблено (а.с. 14-15). На виконання даного протоколу районною комісією з питань поновлення прав реабілітованих було прийнято рішення від 10.11.1994 року, №35в згідно якого ( долучено до позовної заяви, цитую): «По справі реабілітованої [PERSON] жит. [PERSON] виселеної смт. Печеніжин: -фінансовому відділу виплатити з місцевого бюджету за конфісковані будівлі /крім житлового будинку/ і майно в сумі 7020 т. крб. /купонів/ згідно архівних документів. Тут слід зазначити, що дані гроші [PERSON] були отримані, що вказує на належність їй спірного будинку. -рекомендувати Печеніжинській селищній Раді /М. Бодейчуку/ після закінчення будівництва лікарні вишукати кошти для проведення реконструкції старих приміщень лікарні для дитячого садка, а дитячий садок під житло яке надати сім'ї [PERSON], яка проживає в будинку реабілітованої [PERSON], після чого будинок повернути реабілітованій» (а.с. 16-17). Станом на час розгляду даної справи нова лікарня є недобудована, нових приміщень в с.Печеніжин не має. Крім цього , суд зауважує, що представником позивачки до суду не надано жодних правоустановлюючих документів про те,що позивачка, або її батьки були власниками спірної будівлі. Згідно до п.3 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям,затвердженого Постановою КМ України 18.02.1993 року №112 (з змінами та доповненнями) громадянам, реабілітованим згідно із статтями 1 і 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість (за винятком майна, цивільний обіг якого було заборонено на час піддання репресіям). У разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються (відшкодовується їх вартість) спадкоємцям першої черги. Однак,у відповідності до ст.5 ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом. Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. У відповідності до статті 256 ЦК України , позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із позовної заяви та пояснень представника позивача , позивачка дізналася про те, коли і як їй буде повернуте приміщенні 10 листопада 1994 року (а.с.14), а також знала про те,що умови, зазначені в даному документі не виконуються більше як 20 років. Жодних заяв чи позовів до суду з цього приводу позивачка протягом більш як двадцяти років з 1994 року по 2017 рік не подавала. Представником відповідача - Печеніжинської ОТГ - до суду було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивачка звернулася з позовною заявою тільки 10 січня 2018 року, пропустила строк позовної давності, не подала клопотання про його відновлення, не навела причин поважності пропущення строку. Так, і по тексту позовної заяви, так і в своїх поясненнях представник позивачки підтверджував , що його довірителька знала про рішення від 10.11.1994 року. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Нормою ч.3 ст.267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони в спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК, положення якої сформульоване із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акту, який встановлював би інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони в спорі суд не застосовує позовної давності. Тобто цією нормою встановлено суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони в спорі. Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні. Отже, без заяви сторони в спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Дана правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року №6-3063цс 16. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в постанові №6-17цс17 від 22.02.2017 року зазначено, що факту, який доводить, що позивач не знав про порушення свого цивільного права, недостатньо. Він повинен також довести, що й не міг дізнатися про порушення свого права, однак в процесі розгляду даної справи, представник позивачки не зміг довести цього факту, оскільки з 10.11.1994 року більше як 20 років позивачка жодних дій не здійснювала для виконання прийнятого рішення. Згідно із чч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК в редакції 2004 року, тобто на час коли подана позовна заява, та ст.81 ЦПК в діючій редакції , про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» суд вказав, що положення стосовно сплати державного мита для подачі скарги та про забезпечення сторін у справі копіями цієї скарги слугує меті забезпечення належного адміністрування правосуддя. Сторони, яких це стосується, можуть резонно сподіватися що ці правила будуть реалізовуватись на практиці. Не дивлячись на це, такі правила чи їх застосування не повинно радикально позбавляти сторін у справі можливості скаржитись до суду. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв'язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд зазначає, що рішення повинно бути не тільки законним але і справедливим. Так, дійсно чинним законодавством передбачено можливість повернення майна та отримання компенсації реабілітованим особам у певні строки. Як вбачається з матеріалів справи, вищезгаданий Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» набрав чинності 8.05.1991 року -публікація в газеті «Голос України», а довідку про реабілітацію позивачка та її мати отримали 20 квітня 1992 року. З часу винесення протокольного рішення від 10 листопада 1994 року про можливість альтернативного виділення приміщення родині [PERSON] і звільнення спірного будинку, пройшло більше як 20 років. В період з 1994 року до грудня 2017 року жодних дій по поверненню будинку позивачкою не було вчинено. Крім цього, позивачка в своєму позові вказує, що у відповідачів, родини [PERSON], є інші будинки, де вони можуть мешкати, однак таких доказів суду не надала. Представник позивачки не зміг надати суду будь-яких доказів наявності правовстановлюючого документу на право власності на спірний будинок, вказуючи тільки на відповіді державних органів. Однак, суд зазначає, що в цілому відповіді з державних органів позивачці на її запити, не є правовстановлюючими документами на нерухоме майно, що і підтвердив представник позивачки в судовому засіданні 11.06.2018 року. Суд бере до уваги твердження представника позивачки та представника відповідача про той факт, що спірний будинок знаходиться на балансі Печеніжинської ОТГ, однак зауважує,що згідно ст.5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» у відповідності до якої вилучені будівлі можуть бути повернуті за умови, якщо вони не зайняті. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Як вбачається з змісту позовної заяви, пояснень представника позивачки та представника відповідача можливості виселити багатодітну родину з спірного будинку на даний час не має. За таких обставин суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та необхідності в їх відмові. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed