Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів у зв'язку із захистом прав споживача. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказує, що 16 липня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено письмовий договір фінансового лізингу №009884, згідно до якого [PERSON] зобов'язувався сплатити лізингодавцю грошові кошти у сумі 38000грн, як авансовий платіж, за продаж йому, не більше ніж за 120 робочих днів з моменту здійснення даного авансового платежу, автомобіля марки «Geely» моделі «МК», загальною вартістю 76000грн., а ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язалося продати зазначений автомобіль у строк та на умовах, передбачених цим договором. Свої зобов'язання за даним договором позивач виконав і станом на 16.07.2014 року сплатив на рахунок відповідача кошти у сумі 30400грн., у сумі 7600грн. та 28.07.2014 року сплатив кошти у розмірі 7600грн., а всього на суму 45600грн. Однак, на момент звернення позивача до суду із даним позовом, між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не було підписано акт приймання-передачі, а строк передачі предмета лізингу, а саме 120 робочих днів з дня отримання відповідачем авансового платежу, закінчився 12.12.2014р. Оскільки відповідач не надав йому повну, достовірну та доступну інформацію відносно предмета договору та умов договору він 05.03.2015року звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» з заявою про розірвання договору фінансового лізингу. На що йому було надано відповідь, що відповідно п. 10.12. вказаного договору передбачено штраф за розірвання договору лізенгоодержувачем у розмірі авансового платежу. Враховуючи вище вказані обставини справи, позивча вважає, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» з ним було укладено несправедливі умови договору та оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надала йому автомобіль та не повернула сплачені кошти, чим порушила її права та вимоги чинного законодавства, він змушений звернутися з даним позовом до суду. Просить суд визнати договір фінансового лізингу № №009884 від 16 липня 2014 року укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь сплачені ним грошові кошти у сумі 45600 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Просив суд визнати договір фінансового лізингу № 009884 від 16 липня 2014 року з додатками №1,2,3, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] сплачені ним грошові кошти у сумі 45600 гривень. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився, але на адресу надіслав письмове заперечення в якому вказав, що підстави для визнання довогору фінансового лізингу № 009884 від 16 липня 2014 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відсутні. Так, 16 липня 2014 року було укладено договір фінансового лізингу з [PERSON], який ознайомився з договором, про що свідчить його особистий підпис на кожній сторінці договору та є підтвердженням досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору. Договір укладений у письмовій формі, тобто усі вимоги щодо чинності правочину сторонами було дотримано, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» здійснює свою діяльність відповідно до норм чинного законодавства. Вважає, що позивач намагається ухилитися від виконання взятих на себе зобов'язань. Умовами договору передбачено сплату штрафу лізингоодержувачем за дострокове розірвання договору. Після підписання договору фінансового лізингу 16.07.2014 року позивач взяв на себе обов'язок по сплаті всіх передбачених договором платежів та виконання усіх встановлених умов, а відповідач в разі належного виконання позивачем умов договору придбати у свою власність бажаний товар та передати його у користування позивачу. На виконання умов договору [PERSON] сплатив комісію за організацію договору в розмірі 7600 грн. та авансовий платіж в розмірі 38000 грн. Відповідно до п. 1.7. Договору предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмету лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Оскільки [PERSON] не було виконано умову договору, а саме не було сплачено повністю передбачений договором лізинговий платіж комісію за передачу товару в розмірі 3 % від вартості товару, тому у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відсутня можливість передати обраний товар у володіння та користування позивачу на сьогоднішній час. Також вказує, що відповідно до п. 10.12. договору, у разі розірвання договору після сплати авансового платежу лізингоодержувач має сплатити штраф у розмірі нарахованого авансового лізингово платежу. В такому випадку вказана сума підлягає зарахуванню в рахунок погашення штрафу, комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Дослідивши надані письмові докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 16 липня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено письмовий договір фінансового лізингу №009884, згідно до якого [PERSON] зобов'язувався сплатити лізингодавцю грошові кошти у сумі 38000грн, як авансовий платіж, за продаж йому, не більше ніж за 120 робочих днів з моменту здійснення даного авансового платежу, автомобіля марки «Geely» моделі «МК», загальною вартістю 76000грн., а ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язалося продати зазначений автомобіль у строк та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними у укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положенням ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачунадається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Суд вважає, що вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 16.07.2014 року №009884 та додатки до договору № 1, 2, 3 відповідають. Даний договір містить найменування товару, розмір лізингових платежів та строку лізингу. Умови даного договору є чіткими, зрозумілими та містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Крім того, підставою вважати, що [PERSON] було зрозумілі умови даного договору та додатків до нього, є особистий підпис [PERSON] на кожному аркуші договору фінансового лізингу №009884 від 16.07.2014 року та додатків до даного договору. Факт підписання даного договору та додатків до нього позивачем не оспорюється. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та ч.6 ст. 203 ЦК України. З наданий матеріалів справи суд не вбачає встановлених законом підстав щодо визнання даного правочину недійсним. Відповідно до п.4.1 п.4 договору ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», вартість предмету лізингу становить 76000грн. Комісія за організацію у розмірі 10% від вартості предмету лізингу, що становить 7600грн., авансовий платіж у розмірі 50% від вартості предмету лізингу, що становить 38000грн. та комісія за передачу предмету лізингу у розмірі 3% від вартості предмету лізингу, що становить 2280грн. Дослідивши надані позивачем квитанції про сплату на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» платежів у відповідності до вимог пп.4.1 п.4 договору фінансового лізингу №009884 від 16.07.2014 року, судом встановлено, що [PERSON] було сплачено кошти у сумі 45600грн., яка складається із авансового платежу у розмірі 38000грн. та комісії за організацію у розмірі 7600грн. однак не сплачено комісію за передачу предмету лізингу у розмірі 3% вартості предмету лізингу, що становить 2280грн. Відповідно до п.1.7 договору фінансового лізингу №009884 від 16.07.2014 року обчисленні строку передачі предмету лізингу розпочинається після сплати лізингоодержувачем [PERSON] усіх сум визначених пп.4.1 п.4 даного договору. А тому на підставі вище вказаних обставин, суд приходить до висновку, що твердження [PERSON] про порушення зобов'язання ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» виконання договору фінансового лізингу №009884 від 16.07.2014 року у частині не підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не виконано основні умови даного договору лізингу. Суд констатує, що посилання позивача на порушення його прав як споживача згідно Закону України «Про захист прав споживачів» є не доведеними та безпідставними. Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» діяла виключно в рамках повноважень та згідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про фінансовий лізинг». Посилання позивача, що умови договору фінансового лізингу №009884 від 16.07.2014р. є несправедливими відповідно до ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» так як відповідачем було включено до договору лізингові платежі, суд вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки спеціальним законом який регулює правові та економічні засади у фінансовому лізингу, а саме у ст.. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивач не надав до суду достатніх та необхідних доказів того, що відповідач ввів його в оману під час укладання договору фінансового лізингу від 16.07.2014р. №009884, а тому такі доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу №009884 від 16.07.2014 року укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] Відповідно до ст.216 ЦК України не дійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що суд не знайшов підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, тому відсутні підстави і для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 45600грн., що були сплачені позивачем. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача є недоведеними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своїх доводів, тому в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору згідно положень ЗУ «Про захист прав споживачів», в задоволенні позову суд відмовляє, тому судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed