Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до [PERSON] , просила суд: «Встановити порядку користування квартирою [ADDRESS] : - виділити в користування [PERSON] житлову кімнату, що іменується у плані технічного паспорта № 2 , площею 20,3 кв.м; - у користування [PERSON] залишити житлову кімнату №3, площею 10,8 кв.м, - у спільному користуванні залишити кухню площею - 8,1 кв.м, ванну кімнату площею 2,1 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м. Зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні, володіння та розпорядження належній їй Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Зобовязати [PERSON] передати позивачу ключі від вхідних дверей в квартиру [ADDRESS] ». 28 квітня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання не чинити перешкод у користування квартирою та передати ключі від квартири, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. З дотриманням вимог статями 174, 178 ЦПК України, 05 липня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, за змістом відзив у відповідач висловив свою позицію щодо підстав та предмету позову, просив в позові відмовити, мотивуючи свою позицію тим, що порядок спірною квартирою визначено попередніми власниками квартири, які відкрили окремі особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, спору щодо користування квартирою між новими співвласниками відсутній, позивач має окрему житлову кімнату, яку закрила на ключ, доступ до цієї кімнати має лише позивач, однак наміру проживати в квартирі позивач не має, проживає за межами України, боку відповідача не чинитися жодних перешкод позивачу у доступі до квартири, замки від вхідних дверей в квартиру відповідач не змінював, тому наведені позивачем обставини є надуманими та не підтверджено належними та допустимими доказами, що є обов`язком позивача. Відповідно до ст. 275 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 13 липня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено хвалу про відмову у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - [PERSON] . У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що 26 квітня 2005 року укладено Договір дарування Ѕ частини квартири, за предметом договору [PERSON] передала в дар [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] , інша частка (1/2) квартири залишилась у власності [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач є спадкоємцем першої черги за законом щодо майна померлої матері [PERSON] , однак до цього часу не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Позивач не має можливості в повній мірі розпоряджатись належною їй часткою квартири, оскільки відповідач чинити перешкоди, не надає доступу до квартири, змінив замки, фактично розпоряджається всією квартирою одноособово, що стало підставою для звернення позивача до правоохоронних органів. За наведених обставин позивач вимушена звернитись з цим позовом до суду для врегулювання спірних питань щодо визначення порядку користування квартирою та усунути перешкоди у користування квартирою, просить позов задовольнити з урахуванням обраного способу захисту. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та долучених до відзиву доказів, які спростовують позицію позивача щодо чинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою, додатково пояснили, що після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідач в межах визначеного строку звернувся із заявою до органів нотаріату щодо прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, до складу спадщини входить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , що свідчить про фактичне прийняття спадкового майна. Відповідач постійно проживає в квартирі, за встановленим попередніми власниками порядку користування займає більшу кімнату, де зробив ремонт, у користуванні позивача знаходиться менша за розміром кімната, однак позивач тривалий час не проживає в квартирі, свою кімнату зачинила, відповідач доступу до цієї кімнати не має. Відповідач наголосив, що порядок користування квартирою, про який просить позивач, не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав, оскільки площа кімнати, яку просить виділити собі у користування позивач більше відносно ідеальної частки кожного із співвласників, крім того містить вихід на єдиний у квартирі балкон. Зазначене порушує його право на доступ до усіх приміщень у квартирі. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормою статті 321 Цивільного кодексу України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що 26 квітня 2005 року укладено Договір дарування Ѕ частини квартири, за предметом договору [PERSON] передала в дар [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Інша частка (1/2) квартири [ADDRESS] , залишилась у власності [PERSON] . За даними, які внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, 01 березня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , підстава виникнення права власності - договір дарування Ѕ частини квартири, серія та номер:6-1492, виданий 26 квітня 2005 року, видавник Шоста Київська державна нотаріальна контора. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (ст. 1216 Цивільного кодексу України) Спадкування здійснюється за заповітом та за законом. (ст.1217 Цивільного кодексу України) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України). Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. У першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. (ст.1261 ЦК України) 12 вересня 2007 року [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом після щодо майна померлої матері - [PERSON] , звернувся до органів нотаріату України із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптелою О.Р. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, разом з тим, згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. У статті 1299 ЦК України визначено, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №522/18342/16-ц. З урахуванням вказаного, суд вважає доведеним той факт, що відповідач прийнявши в установленому законом порядку спадщину, з часу відкриття спадщини набув право володіння і користування нею та, відповідно, право на захист цих прав. Виходячи з положень частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. За нормою статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Таким чином, не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте розміром менше від встановленого для надання одній особі, частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора). Відповідно до даних технічного паспорту - квартира [ADDRESS] , складається з двох кімнат житловою площею 31,1 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -20,3 кв.м, 2-а кімната - 10,8 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 8,1 кв.м, коридор 6,0 кв.м., ванна кімната площею 2,1 кв.м, вбиральня площею 0,9 кв.м, квартира обладнана балконом 2,0 кв.м. Виходячи з предмету позову, позивач просить виділити у власне користування жилу кімнату площею 20,3 кв.м, залишити у користування відповідача жилу кімнату площею 10,8 кв.м. За змістом положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира перебуває у власності двох осіб, які мають рівні частки в об`єкті нерухомого майна, а загальний розмір житловою площі квартири складає 31,1 кв.м, тому фактично на кожного власника квартири припадає по 15,55 кв.м жилої площі квартири (31,5 кв.м : 2 = 15,55 кв.м) Вирішуючи спір з урахуванням обраного позивачем способу захисту, суд приходить до висновку, що порядок користування квартирою за варіантом запропонованим позивачем створює дісбаланс інтересів співвласників та не забезпечує їм рівні умови для здійснення своїх прав власника, оскільки площа кімнати, яку просить виділити позивач становить 20,3 кв.м, що більше у відношенні до ідеальної частки відповідача у справі, як співвласника цієї квартири. До того ж, балкон в спірній квартирі є лише один, а тому виділення позивачці кімнати, з якої є вихід на балкон, обмежує права відповідача як учасника спільної сумісної власності, оскільки таке приміщення має залишитися у спільному користуванні співвласників квартири, оскільки іншим балконом квартира не обладнана. Технічні характеристики квартири свідчать, що неможливо визначити порядок користування спірною квартирою між співвласниками з дотриманням прав кожного з них на володіння, користування та розпорядження належною їм часткою. Зазначене свідчить про спрямованість заявлених позивачем вимог не на встановлення судом порядку користування (стаття 358 ЦК України), а на здійснення реального поділу квартири відповідно до часток кожного із співвласників, з облаштуванням ізольованих житлових приміщень (кімнат), (стаття 364, 367 ЦК України), тоді як з вимогами про поділ квартири у натурі сторони до суду не зверталися. Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №640/14359/14-ц. Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Пунктом 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 (з відповідними змінами та доповненнями) визначено, що спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, розв`язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку. З огляду на наведене, чинним законодавством визначено, що за відсутності згоди між мешканцями квартири (співвласниками) щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг і неможливості його розв`язання шляхом переговорів між учасниками спору, спір повинен бути вирішений у судовому порядку. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету міністрів України №572 від 08.10.1992 р., передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Відповідно до ст.20 ч.3 п.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Також, нормою Закону визначено обов`язок виконавця підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Статтею 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулюються особливості укладання договорів у багатоквартирному будинку. Із норми ч.4 вказаної статті слідує, що процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін. Встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками за рішенням суду є самостійною підставою для звернення позивача з метою розподілу особових рахунків, а у разі відмови в цьому останній не позбавлений права звернутись за захистом до суду. Як з`ясовано судом під час розгляду справи, підтверджується долученими до відзиву на позов доказами, між співвласниками житлового приміщення не існує спірних питань щодо проведення оплати за житлово-комунальні послуги, з урахуванням долучених до справи копій квитанцій на оплату щомісячних платежів убачається, що попередніми власниками цієї квартири вирішено питання щодо розподілу особових рахунків, відкрито два окремих особових рахунків на кожного із співвласника квартири, ці обставини не спростовано позивачем, яка не скористалась правом надати докази належного виконання зобов`язань по оплаті за фактично спожиті житлово-комунальні послуги, в тому числі й щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг та його оплату, відповідно до часток у праві спільної часткової власності на квартиру. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Виходячи з предмету позову, позивачем заявлено вимогу щодо зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні, володіння та розпорядження належною їй Ѕ частиною квартири [ADDRESS] , та передати ключі від вхідних дверей до квартири. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 статті 81 ЦПК України) Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками». Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 09 вересня 2009 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення у цивільній справі №2-1444/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Хвиля», про усунення перешкод у користуванні квартирою при здійснення права власності, вселення та виселення [PERSON] , [PERSON] з квартири. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Хвиля», про усунення перешкод у користуванні квартирою при здійснення права власності, вселення та виселення [PERSON] , [PERSON] з квартири, - задоволено. Вселено [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , при обмежені права власності. Виселити [PERSON] , [PERSON] із квартири [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. В порядку примусового виконання рішення суду, 25 листопада 2010 року державним виконавцем Дніпровського районного управління юстиції Кирик А.О. складено Акт державного виконавця, яким встановлено, що « [PERSON] зобов`язано не чинити перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] , та попереджено боржника про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Статтею 67 цього Закону врегульовано питання щодо виконання рішення про вселення стягувача. Зокрема, частинами першою, другою, п`ятою цієї статті передбачено, що державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) у ньому. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення. У частині шостій статті 67 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку. Разом з тим, позивач правом звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження для повторно здійснення примусового вселення стягувача не скористалась та не надала докази, які мали підтвердити той факт, що боржник в процедурі виконавчого провадження, відповідач по цій справі, перешкоджає позивачу у проживанні (перебуванні) в квартирі після винесення державним виконавцем акту щодо виконання рішення суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Оцінивши долучені докази у їх сукупності, вислухавши думку сторін цивільного процесу, наведені ними доводи та заперечення щодо підстав позову, судом не встановлено обставин, які б доводили порушення прав позивача шляхом створення перешкод в користуванні квартирою, в тому числі після виконання судового рішення, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №2-1444/09, та безпосередньо стосується прав та обов`язків відповідача у даній справі, при цьому суд враховує позицію відповідача, який наголосив в судовому засіданні на тому, що позивач тривалий час не користується квартирою, хоча має окрему виділену кімнату, яка зачинена та не використовується позивачем, наміру вселятись до квартири не має, ці обставини не спростовано позивачем та його уповноваженим представником, а в силу положень ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд критично відноситься до позиції позивача, яка вважає беззаперечним доказом створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою звернення до Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції у м.Києві 07 липня 2020 року та 28 жовтня 2020 року, за результатами розгляду яких надано відповідь згідно Закону України «Про звернення громадян», оскільки сам факт звернення позивача до правоохоронних органів без застосування до конкретних осіб заходів належного реагування на виявлені під час перевірки порушення не можуть слугувати належним доказом вчинення з боку відповідачів протиправних дій, в той же час в силу положень ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню та є обов`язковими для суду обставини встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання не чинити перешкод у користування квартирою та передати ключі від квартири, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed