Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У червні 2016 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у володінні та користування квартирою, виселення із квартири без надання іншого житла. Згодом, уточнивши позовні вимоги, вказав наступне. За рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2014 року у справі за його позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-і особи: приватний нотаріус Литвинова Інна Вікторівна, приватний нотаріус Черняєва Алла Олександрівна, приватний нотаріус Бугайова Людмила Яківна, про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу квартири, анулювання правовстановлюючих документів, стягнення збитків та моральної шкоди, позов частково був задоволений та визнані недійсними: доручення від імені [PERSON] [PERSON] від 24 вересня 2002 року, та договір купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2002 року за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON]. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2014 року вирішено витребувати у [PERSON] вищевказану квартиру та передати її у власність [PERSON]. Тобто, в даний час позивач є власником вказаної квартири, яка належала йому до 2002 року за угодою про розподіл спадкового майна між ним та батьком. [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року купив спірну квартиру у [PERSON]., став власником вказаної квартири як добросовісний набувач. Оскільки визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 25 вересня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], то договір купівлі-продажу вказаної квартири, вчинений між [PERSON] та [PERSON] від 10 грудня 2003 року являється нікчемним. Судовим рішенням витребувано у [PERSON] спірну квартиру та передано у власність позивача, проте до теперішнього часу рішення суду відповідачем не виконано, тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом, в якому просить скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на [PERSON], вчинений за договором купівлі-продажу квартири від 10 грудня 2003 р., здійснити державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказану квартиру в Державному Реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень за Угодою про розподіл спадкового майна, укладеною 25 січня 2002 р. між [PERSON] та [PERSON], усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS], повернувши йому вказану квартиру шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення, знявши його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просять їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори 25 січня 2002 року за реєстровим № 1-405, спадкоємцями майна [PERSON], померлої [INFO] року, є в рівних частках кожний її: чоловік [PERSON] та син [PERSON] Спадкове майно складається з 1/2 частини кооперативної квартири [ADDRESS] та кооперативної квартири [ADDRESS] (а.с. 95). З угоди, посвідченої державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори від 25 січня 2002 року за реєстровим № 1-407, вбачається, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] розподілили вищевказане спадкове майно. Згідно вказаної угоди [PERSON] переходить у власність 1/2 частина кооперативної квартири [ADDRESS]., а [PERSON] переходить у власність кооперативна квартира [ADDRESS] (а.с. 96). Згідно доручення, посвідченого державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори від 24 вересня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2- 460 [PERSON] уповноважив [PERSON] продати належну йому на праві власності кооперативну квартиру [ADDRESS] за ціну та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно, виходячи із розумної доцільності. ( а.с. 97). Як вбачається з тексту договору купівлі - продажу від 25 вересня 2002 р. кооперативної квартири [ADDRESS], що належала продавцеві, тобто [PERSON], [PERSON] від імені [PERSON], на підставі доручення, посвідченого 24.09.2002 року державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Харківської області, в реєстрі за № 2-460, продав квартиру [PERSON] Виходячи з умов договору, [PERSON] одержав гроші для свого довірителя [PERSON].( а.с. 98). Договір купівлі- продажу від 10 грудня 2003 року свідчить про те, що [PERSON], (до шлюбу [PERSON]), у свою чергу, продала [PERSON] належну їй на праві власності кооперативну квартиру [ADDRESS] ( а. с. 100) Право приватної власності на нерухоме майно, а саме, на кооперативну квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] в Куп'янському бюро технічної інвентаризації 20 січня 2004 року (/ а.с.101). В 2014 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-і особи: приватний нотаріус Литвинова Інна Вікторівна, приватний нотаріус Черняєва Алла Олександрівна, приватний нотаріус Бугайова Людмила Яківна, про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу квартири, анулювання правовстановлюючих документів, стягнення збитків та моральної шкоди. Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2014 року позов частково був задоволений та визнані недійсними: доручення від імені [PERSON] [PERSON] від 24 вересня 2002 року, та договір купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2002 року за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-12). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2014 року рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2014 року змінено, та вирішено витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати її у власність [PERSON] Вказане рішення набрало законної сили 15 вересня 2014 року (а.с. 6-8). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 30 Конституції України гарантує недоторканість житла. Конституція захищає володільця житла, від незаконних посягань будь-яких осіб. Право громадян на житло закріплено статтею 47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституція України захищає володільця житла від незаконних посягань будь-яких осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Ураховуючи вимоги статті 10 ЦПК України та виходячи зі змісту статті 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбає майно в особи, якій не належить право його відчуження. Крім того, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За положеннями зазначених норм право на витребування майна у добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України належить лише власнику цього майна. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Згідно ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними). Згідно вимог п.26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. У відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, майно, яке є предметом судового розгляду та відчужено без волі власника, а тому право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі у справі № 6-1цс15. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Матеріали справи свідчать, що права [PERSON] порушені, як власника спірної квартири, так як факт вибуття спірної квартири з його володіння під впливом обману з боку [PERSON], який вчинив у відношенні нього шахрайство, встановлений вироком суду, що набрав законної сили, і не потребує доказування. Крім того, довіреність, якою позивач уповноважив [PERSON] продати спірну квартиру рішенням суду визнана недійсною, і як наслідок цього договір купівлі-продажу спірної квартири від 25 вересня 2002 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є нікчемними. За таких обставин, вимоги позивача щодо усунення перешкоди у здійсненні ним права власності на спірну квартиру шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення підлягають задоволенню. Згідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене, єдиним власником спірної квартири є позивач [PERSON] на підставі угоди про розподіл спадкового майна , укладеної між [PERSON] та [PERSON], та посвідченою 25 січня 2002 року державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим № 1-407. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, право власності відповідача [PERSON] є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування житловим будинком, яка нерозривно пов'язана з власністю. Отже, вимоги позивача щодо зняття з реєстраційного обліку [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, вчиненого за договором купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року та здійснення державної реєстрації права власності за [PERSON], суд приходить до наступного. Згідно п. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. Згідно п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Також, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі зокрема рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, за змістом наведеної норми визнання судом договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним є підставою для внесення до державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав, проведеної на підставі такого договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як вимоги позову є законними та обґрунтованими.

Outcome: approved