Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У червні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського нотаріального округу Дяченко В`ячеслав Анатолійович про зміну черговості і одержання права на спадкування, визнання майна об`єктами спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом права спільної власності, в якому просилаВизнати за [PERSON] право на спадкування у першій черзі спадкування, як дружини, після померлого [INFO] [PERSON] . Визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] : квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,6 кв.м., житлової площею 29,8 кв.м.. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] : грошові кошти у розмірі 14 160 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят доларів США), з яких 12000 доларів США вкладу та 2160 доларів США нарахованих процентів, згідно договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN80000731808852 «Стандарт» від 27.12.2012 року, який укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.12.2012 року. Визнати за [PERSON] [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м.. Визнати за [PERSON] [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку від 14161 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят доларів США), з яких 12000 доларів США вкладу та 2160 доларів США нарахованих процентів, згідно договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN80000731808852 «Стандарт» від 27.12.2012 року та стягнути судові витрати з відповідача. Згідно ухвали суду від 02 липня 2019 року відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання. В ході підготовчого судового засідання відповідачем було подано зустрічний позов, в якому [PERSON] , просила визнати право особистої приватної власності [PERSON] в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] , визнати право особистої приватної власності [PERSON] в порядку спадкування на грошові кошти в сумі 14160 доларів США, які знаходяться в ПАТ КБ «ПриватБанК» за договором банківського вкладу (депозиту № SAMDN80000731808852 «Стандарт» від 27.12.2012 року), виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] судові витрати. Поряд з цим, в ході підготовчого судового засідання відповідачем [PERSON] подано відзив на позов [PERSON] , в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 21 серпня 2019 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому вказувалось про доводи відповідача зазначені у відзиві на позов необґрунтованими, недоведеними та надуманими. Згідно ухвали суду від 09 вересня 2019 року витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Соборності, 66) довідку про розмір пенсії щомісячно гр. [PERSON] , [INFO] (р.н.к.п.о. [NUMBER] ), за період з травня 2009 року по грудень 2015 року. Витребувано з Комунального підприємства «3-тя міська клінічна поліклініка Полтавської міської ради» ( 36004, м. Полтава, пр. Рибальський,10-В) медичну картку [PERSON] , [INFO] , який проживав у [ADDRESS] та помер [INFO] . Клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Огризкова А.А., про витребування доказів у справі - задоволено. Витребувано з Ленінського районного суду м. Полтави копію рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25.07.2017 року по цивільній справі № 553/2338/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача та повернення вкладів. Витребувано у Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченка В.А. належним чином завірену копію спадкової справи відкриту після померлого [PERSON] . Клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Огризкова А.А., про проведення судового засідання у режимі відеоконференції - задоволено. Судове засідання по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського нотаріального округу Дяченко В`ячеслав Анатолійович про зміну черговості і одержання права на спадкування, визнання майна об`єктами права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності - вирішено провести в режимі відеоконференції. В задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Огризкова А.А. про закриття провадження у справі в частині вимог [PERSON] про визнання об`єктом її спільної власності з [PERSON] квартири [ADDRESS] та грошей в сумі 14160 доларів США, які знаходяться в ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу (депозиту) № SAMDN80000731808852 « Стандрат » від 27.12.2012 року, визнання її права власності на ? частину цієї квартири та грошей - відмовлено за безпідставністю та недоведеністю. Зустрічний позов [PERSON] в особі представника - адвоката Огризкова Андрія Анатолійовича до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В`ячеслав Анатолійович про визнання права особистої приватної власності на майно - повернуто позивачу для виконання вимог ст.ст. 182, 183, 193-194 ЦПК України. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2019 року - скасовано в частині повернення зустрічного позову [PERSON] , в особі представника - адвоката Огризкова А.А. про визнання права особистої приватної власності на майно, а справу направлено для продовження розгляду до Ленінського районного суду м. Полтави. Згідно ухвали суду від 27 листопада 2019 року об`єднано зустрічний позов [PERSON] в особі представника - адвоката Огризкова Андрія Анатолійовича до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В`ячеслав Анатолійович про визнання права особистої приватної власності на майно в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Полтавського нотаріального округу Дяченко В`ячеслав Анатолійович про зміну черговості і одержання права на спадкування, визнання майна об`єктами спільної сумісної власності та визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом права спільної власності. 16 грудня 2019 року [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом, в зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. Ухвалою суду від 18 березня 2020 року закрито підготовче провадження у справі призначено справу до судового розгляду. Позивачка за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Кулішов В.П. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, вимоги за зустрічним позовом вважали безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Представник відповідачки за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Огризков А.А. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. Відповідачка за первісним позовом - позивачка за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча про день та час слухання справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А.в судове засідання не з`явився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника. Суд вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення, позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] є такими, що до задоволення не підлягають за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з травня 2009 року по [INFO] , до дня смерті [PERSON] .. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13 березня 2018 року Подільським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, помер [PERSON] , [INFO] , про що здійснено актовий запис № 162 . Факт проживання [PERSON] та [PERSON] разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з травня 2009 року по [INFO] , до дня смерті [PERSON] , встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13.02.2019 року. Так, у відповідності до рішення суду встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як дружини та чоловіка, в період з 01 травня 2009 року по [INFO] , [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Законність даного рішення суду була перевірена в апеляційній інстанції, постановою Полтавського апеляційного суду від 29 травня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13.02.2019 року - залишено без змін. Законодавцем визначено, поняття преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: - обставина встановлена судовим рішення. При цьому слід мати на увазі, що відповідно до ч. 1 ст. 208 ЦПК судові рішення викладаються у двох формах: у формі ухвали і у формі рішення. Тому преюдиційне значення мають обставини, встановлені як рішенням, так і ухвалою суду. Обставини, встановлені рішеннями інших органів, потребують доказування на загальних підставах; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Пленум ВС України у п. 7 постанови N 14 від 18.12.2009 р. наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Тому, якщо сторона хоче обійти цю норму, вона може це зробити шляхом залучення у процес додаткового відповідача або третьої особи. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Наведені вище факти мають преюдиційне значення та доказуванню не підлягають, оскільки є такими, що ґрунтуються на правовій властивості рішення суду, яке набрало законної сили 29 травня 2019 року. В свою чергу, заперечення стороною відповідача за первісним позовом проти даного преюдиційного факту розцінюється судом, як неналежна форма захисту, яка не грунтується на основі належних та достатніх доказів. Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Міським бюро РАЦС Кримської області, від 28 квітня 18973 року, народилась [INFO] , [PERSON] , батьком якої зазначений [PERSON] ( т. 1 а.с.108). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області, [PERSON] , [INFO] , одружилась з [PERSON] , [INFO] , після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище подружжю - [PERSON] ( т.1 а.с.109). Так, після померлого [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: квартира [ADDRESS] та грошові кошти в сумі 14160 доларів США, з яких 12000 доларів США вкладу та 2160 доларів США нарахованих процентів, згідно договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN80000731808852 «Стандарт» від 27.12.2012 року, який укладено було між [PERSON] , та ПАТ КБ «ПриватБанк. Судом встановлено, що 10 червня 2019 року, після набрання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13.02.2019 року, позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченка В.А., з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме свідоцтва на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та свідоцтва на 1/2 частину грошових коштів від 14160 доларів США, з яких 12000 доларів США вкладу та 2160 доларів США нарахованих процентів, згідно договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN80000731808852 «Стандарт» від 27.12.2012 року, який укладено було між [PERSON] , та ПАТ КБ «ПриватБанк» ; -свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , свідоцтва на 1/4 частку грошових коштів від 14160 доларів США, з яких 12000 доларів США вкладу та 2160 доларів США нарахованих процентів, згідно договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN80000731808852 «Стандарт» від 27.12.2012 року, який було укладено між [PERSON] , та ПАТ КБ «ПриватБанк», у відповідності до постанови Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дяченка В.А. від 12 червня 2019 року №172/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії , оскільки законодавством не передбачено видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні особам, які проживали за спадкодавцем однією сім`єю ( т. а.с.51-52). В свою чергу відповідач за первісним позовом [PERSON] вказувала, обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом, про те, що свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб [PERSON] , та її заявою про прийняття спадщини, поданою 26.07.2018 року Приватному нотаріусу Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А., листами вказаного нотаріуса від 31.07.2018 року та 12.06.2019 року, підтверджується, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] першої черги, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Тлумачення частини другої статті 1259 ЦК України свідчить, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Слід вказати, що у відповідності до Постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі 713/1528/16-ц, провадження № 61-20208св 18 підставами для задоволення заявлених такого роду вимог є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: -здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, порали та консультації, поздоровлення зі святами; -матеріальне забезпечення спадкодавця; -надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; -тривалий час здійснення дій, визначених у пункті 1-3; -безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. З огляду на наведені вище правові висновки Верховного Суду та, приймаючи до уваги встановлені судом у рішенні суду від 13 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 29.05.2019 року факти, суд констатує набуття [PERSON] права на спадкування за померлим [PERSON] , як спадкоємцем першої черги, з наступних підстав. Позивачем за первісним позовом [PERSON] здійснювалась опіка над спадкодавцем, оскільки нею надавались поради стосовно звернення в суд для повернення депозиту, замість спадкодавця брала участь у якості представника інтересів [PERSON] у судових інстанціях. Даний факт встановлений у рішенні суду від 13 лютого 2019 року в якому зазначено « у [PERSON] та [PERSON] були довірливі відносини, вони разом вели спільний побут та господарство, вирішували проблеми та питання спірного характеру, зокрема матеріального характеру. Так, на предмет чого, [PERSON] було надано нотаріально посвідчену довіреність від 31.03.2015 року, яка була посвідчена Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шкляром Ю.В., згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] , для представництва його інтересів в судах. На підтвердження , реалізації прав на представництво в судах [PERSON] було надано рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28.09.2017 року у справі № 553/2338/16-ц, в якому [PERSON] зазначена в якості представника позивача». Судом встановлено, що позивачка за первісним позовом [PERSON] опікувалася [PERSON] і після його смерті, так як вона його поховала, оплатила поховання, поминальний стіл та інші супутні витрати, також допомогу на поховання померлого [PERSON] отримувала [PERSON] .. Крім того, відповідачка за первісним позовом - позивачка за зустрічним позовом [PERSON] вказувала, що після переїзду її батька і до дня його смерті (тобто з квітня 2014 року по 09 березня 2018 року) остання його не бачила і не спілкувалася з ним, останній навіть не відомо де він похований. Таким чином, останні чотири роки свого життя [PERSON] провів з [PERSON] під її опікою, оскільки інші родичі не цікавилися його життям. Факт матеріального забезпечення спадкодавця [PERSON] позивачем за первісним позовом [PERSON] , підтверджується тим, що останньою було надано частину коштів на покупку квартири, в якій вони разом проживали однією сім`єю, вели спільний побут, вирішували соціально - побутові питання, на предмет чого стороною позивача за первісним позовом вказувалось про те, що позивач отримувала пенсію та здійснювала виплати орендної плати за користування її земельною ділянкою. У відповідності до довідки про отримання пенсій позивачем та померлим [PERSON] , з жовтня 2017 року по день смерті [PERSON] нею отримувалась пенсія у розмірі 2952,38 грн., в свою чергу [PERSON] отримував пенсію у розмірі 2434,59 грн.. та позивачем за первісним позовом [PERSON] отримувалась орендна плата від орендаря ТОВ «Карлівське сільгосппідприємство» «ЛОС» за періоди 2015 р. - 5272,96 грн., 2016 р. -7630,57 грн., 2017 р. -7630,57 грн., 2018 р. -7630,57 грн.. Приймаючи до уваги наведені вище обставини та розмір пенсійного забезпечення, судом встановлено, що [PERSON] отримала дохід у вигляді надання в оренду земельної ділянки, що становило розмір отриманого нею сукупного доходу в місяць 3588,26 грн., що на 1153,67 грн. більше доходу отримуваного [PERSON] .. Наведені вище докази є достатніми та належними, які підтверджують факт матеріального утримання [PERSON] [PERSON] .. Факт надання спадкодавцеві будь-якої іншої допомоги є те що позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] повністю вела господарство під час проживання з [PERSON] в АР Крим та у м. Полтава, а саме займалась прибиранням помешкання, готувала їжу, рахувала і сплачувала комунальні платежі, здійснювала догляд за [PERSON] .. Так, однією з умов зміни черговості спадкування Верховним Судом вказано факт наявності тривалого здійснення дій, визначених пунктом 1-3, а саме здійснення опіки над спадкодавцем, матеріальне забезпечення спадкодавця та надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві. Факт тривалості та характеру здійснення даних дій [PERSON] по відношенню до [PERSON] встановлений рішення суду від 13 лютого 2019 року, яке набрало законної сили, що вказує про проживання [PERSON] та [PERSON] в період часу з 01 травня 2009 року по 09 березня 2018 року однією сім`єю та здійснення [PERSON] , як дружини опіки над спадкодавцем, його матеріальне забезпечення та надання будь-якої іншої допомоги протягом 10 років. Судом встановлено, що [PERSON] мав похилий вік та помер у віці 73 років, який мав проблеми з серцем, що підтверджується довідкою від 10 березня 2018 року , де причиною смерті [PERSON] вказано - атеросклеротична хвороба серця. Вказана хвороба вимагала постійного здійснення догляду та контролю за хворим, щодо дотримання режиму харчування та прийому ліків та своєчасного проведення лікування [PERSON] , який належним чином був забезпечений [PERSON] .. Вказані твердження сторони позивача за первісним позовом [PERSON] підтверджується наступними медичними документами: -копією МРТ головного мозку, де зазначено, що [PERSON] мав ознаки повторного ОНМК по ішемічному типу, в підгострій стадії, остеохондроз, протрузії міжхребетних дисків шийного відділу; -копію епікризу, виданого Полтавським обласним клінічним госпіталем для інвалідів війни, де зазначено, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні з 30.09.2013 року по 19.10.2013 року з діагнозом: стенокардія, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню ризик високий; - копію виписки № 4201 із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] , де зазначено, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні з 30.09.2013 року по 19.10.2013 року з діагнозом: стенокардія, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, ризик високий; - Копією виписки № 4201 із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] , де зазначено, що [PERSON] знаходився на стаціонарі неврологічного відділення 10.06.2015 року по 24.06.2015 року; - Копією виписки № 5198 зі медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] , де зазначено, що [PERSON] знаходився на стаціонарі неврологічного відділення з 20.07.2015 року по 29.07. 2015 року. В обґрунтування позовних вимог за первісним позовом [PERSON] вказувалось про те, що для забезпечення необхідного догляду [PERSON] , нею витрачалась своя пенсія та пенсія [PERSON] , орендна плата, яку остання отримувала за надання землі в оренду з метою забезпечення належного лікування [PERSON] .. На підтвердження даного твердження стороною позивача за первісним позовом вказувалось про те, що з метою забезпечення нормального лікування та догляду [PERSON] вони були змушені звернутися до суду для повернення заощаджень з банку, оскільки на депозитному рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» знаходились кошти [PERSON] та [PERSON] .. При цьому, участь у судових засіданнях приймала безпосередньо [PERSON] з метою зниження психоемоційного навантаження [PERSON] , оскільки як вказувалось позивачем за первісним позовом [PERSON] , діти [PERSON] син та донька - [PERSON] не спілкувалися з останнім та не цікавились про його стан здоров`я, не кажучи про надання будь-якої допомоги своєму батьку [PERSON] .. Суд звертає увагу, на те, що в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного склад осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так і юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги. Судом з урахуванням наведених вище обставин справи встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець четвертої черги за законом, набула права на спадкування, як спадкоємець першої черги. В свою чергу твердження відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що [PERSON] не має права на спадкування, як спадкоємець І черги, при цьому не надаючи в сукупності достатніх, належних та допустимих доказів , які б спростовували наведені вище фактичні обставини є по своїй природі неспроможними твердженнями Тлумачення частини другої статті 1259 ЦК України свідчить, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Позивачем за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] доведено перебування [PERSON] у безпорадному стані та ту обставину, що він потребував сторонньої допомоги, що надає суду підстави дійти до переконливого висновку про наявність правових підстав для зміни черговості одержання права на спадкування на підставі частини другої статті 1259 ЦК України. Тлумачення статі 1279, 1280 ЦК України дозволяє зробити висновок, що реалізація переважних прав може відбуватися на стадії поділу спадкового майна, виділу з нього частки чи перерозподілу спадщини, якщо майно збереглося у натурі, тобто здійснення спадкових прав спадкоємцями, які набули право на спадкування та прийняли спадщину. Сукупність доказів та встановлених вище обставин вказує про те, що [PERSON] набула права на спадкування у порядку першої черги за законом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 3 Сімейного кодексу визначено поняття сім`ї, з якого вбачається, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До загальних ознак у розумінні цієї норми, яким має відповідати зв`язок між фізичними особами, щоб вони вважалися сім`єю, належать: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом; взаємні права та обов`язки. Діти належатимуть до членів сім`ї своїх батьків у будь-якому випадку окремого проживання, незалежно від поважності його причин. У відповідності до ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте, ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, проживання однією сім`єю та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеної законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте, в результаті спільного проживання та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Верховним судом у Постанові у справі №544/1274/16, провадження № 61-22277св 18 від 18.07.2018 року викладено правову позицію, визначено, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття ( кошти за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правового статусу спільної сумісної власності. Таким чином, у відповідності до висловленої Верховним Судом правової позиції встановлений факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу встановлює їх право спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Як встановлено судом вище до спадкової маси, яка залишилась після померлого [PERSON] входить квартира [ADDRESS] та грошові кошти в сумі 14160 доларів США, з яких 12000 доларів США вкладу та 2160 доларів США нарахованих процентів, згідно договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN80000731808852 «Стандарт» від 27.12.2012 року, який укладено було між [PERSON] , та ПАТ КБ «ПриватБанк. Відповідачем за первісним позовом - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не заперечувалось щодо обсягу спадкового майна, що залишився після батька [PERSON] , при цьому, останньою заперечувався характер походження даного майна та порядок набуття даного майна спадкодавцем. Так, [PERSON] було заявлено вимогу за зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності [PERSON] в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] та визнання права особистої приватної власності [PERSON] в порядку спадкування на грошові кошти в сумі 14160 доларів США. [PERSON] мотивувала дані вимоги за зустрічним позовом тим, що сам по собі факт придбання спірного майна [PERSON] та її батька [PERSON] у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування зустрічного позову, та підставу не визнання первісного позову [PERSON] , стороною відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] вказувались наступні обставини. У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.09.2018 року № 138293416 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зберігається архівний запис від 03.02.2006 року про те, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності, виданого 20.06.1997 року Євпаторійською міською радою, та договором купівлі - продажу від 17.11.2005 року. Проживання [PERSON] та батька [PERSON] - [PERSON] без реєстрації шлюбу, як дружини та чоловіка з тверджень [PERSON] становить з 01.05.2009 року, тому на думку останньої та у відповідності до позиції захисту заявлених вимог нею за зустрічним позовом, вказана квартира була придбана до спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , таким чином, квартира була особистою приватною власністю [PERSON] .. Поряд з цим, [PERSON] у зустрічному позові та в ході судового розгляду її представником вказувалось про те, що 25.04.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі - продажу вказаної вище квартири, який посвідчено було нотаріально. Вказані твердження відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника - адвоката Огризкова А.А. є неспроможними та такими, що носять надуманий характер. Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі - продажу від 25.04.2014 року, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , але згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме Реєстру прав власності на нерухоме майно на даний час власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 54,9 кв.м., житловою площею 28.5 кв.м. залишається [PERSON] , з розміром частки одиниця. Дана інформація узгоджується з інформаційною довідкою, яка міститься матеріалах справи. Суд констатує, що квартира [ADDRESS] , на даний час не продана, тому договором купівлі продажу від 25.04.2014 року, джерело коштів від продажу квартири не підтверджено, оскільки даний доказ є неспроможним по своїй природі. Відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається : сухопутна територія Автономної Республіки Крим та м. Севастоля, внутрішні води України цих територій. У відповідності до ч.1 ст. 11 вказаного Закону, на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно з законодавством України. Частиною 2 ст. 11 цього Закону визначено, що за фізичними особами, незалежно від набуття статуса біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємства, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходяться на тимчасово окуповані й території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Таким чином, у відповідності до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Суд вказує, що у відповідності до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, договір купівлі - продажу квартири від 25.04.2014 року, Акт прийому - передачі квартири, довідка про реєстрацію місця проживання, в силі ч.3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними та не створюють правових наслідків. Вказане вкотре підтверджує неналежну процесуальну поведінку сторони відповідача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , яка виражена у вигляді грубого порушення принципу допустимості та достовірності доказів, що спрямована на введення суду в оману, з метою спонукання суду на прийняття рішення на користь їх сторони. Відповідачем за первісним позовом - позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не визнавалась правова природа походження грошових коштів, які маються на депозитному рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» та у зустрічному позові нею заявлялось, що дані грошові кошти є особистими коштами її батька [PERSON] , в обґрунтування чого останньою вказувалось, що дані кошти були отримані її батьком [PERSON] готівкою у сумі 20 000 доларів США за будівельні матеріали та обладнання, які були передані останньому після вибуття з членів СТГ «Заводське» новим членом Варема С.В.. Суд розцінює дані твердження сторони відповідача за первісним позовом критично, оскільки отримання грошових коштів за будівельні матеріали та обладнання у сумі 20 000 доларів США є абсурдним твердженням, на підтвердження чого останньою та її представником не було надано суду належних та допустимих доказів. При цьому, обґрунтовуючи дане твердження, стороною відповідача за первісним позовом не надано доказів про те, що батько [PERSON] - [PERSON] дійсно вів будівництво садового будинку в СТГ «Заводське», як і не надано доказів, про те, що останній являвся членом даного садового товариства. Наведені вище обставини, спростовують дійсність та допустимість як доказу листа [PERSON] , про передачу [PERSON] грошових коштів в сумі 20 000 доларів США, який датований 08.09.2018 року, та який був предметом розгляду у справі за результатами якої було ухвалено рішення суду від 13 лютого 2019 року. Зокрема, аналізуючи даний доказ наданий стороною відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] суд акцентує увагу на те, що лист [PERSON] датувала 08.09.2018 року, тоді як батько [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , поряд з цим, [PERSON] зазначено дані її паспорта, який датований 22.06.2014 року, який отриманий вже після 20 лютого 2014 року, дати тимчасової окупації АР Крим. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватися добросовісно, а не в супереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Таким чином, чинна редакція ЦПК, прямо закріплює низку обов`язків учасників процесу у сфері доказування, що свідчить про те, що вітчизняне законодавство закріплює не лише обов`язок учасників справи сприяти суду у з`ясуванні обставин справи, однак і їх обов`язок подавати усі наявні у них докази. Так, п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК передбачає право учасників справи подавати докази, п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК - їх обов`язок подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, а ст. 81 ЦПК регламентує правило розподілу обов`язків із доказування (тягар доказування) між сторонами. У даному випадку слід виходити із різної природи обов`язків щодо доказування, регламентованого ч. 1 ст. 81 ЦПК, відповідно до якої кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, та обов`язку учасників справи подавати усі наявні у них докази, закріпленому у п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК. Положення ст. 81 ЦПК відбивають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає до суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно, то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду. Таким чином, стороною відповідача за первісним позовом [PERSON] не надано достовірних, достатніх доказів, щодо отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 20 000 доларів США за будівельні матеріали та 539764,92 грн. за продаж квартири в Євпаторії, так як на даний час квартира [ADDRESS] не продана у відповідності до чинного законодавства та зареєстрована за [PERSON] .. Суд констатує, що позивачка за первісним позовом - відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] мали достатній стабільний дохід для придбання квартири у м. Полтаві та мали можливість оформити депозитний вклад у банківській установі, що підтверджується відомостями з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про виплачені суми доходів на утримання податків [PERSON] , з третього кварталу 2009 року по перший квартал 2011 року [PERSON] отримала 13 580,00 грн.. заробітна плата джерело доходів від СПД; дохід від надання майна в оренду або суборенду з четвертого кварталу 2009 року по другий квартал 2013 року 9120,00 грн.. Згідно довідки ФГ Кольваха С.Л. [PERSON] отримала 48000 грн., за 2009-2014 роки за оренду землі. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] для придбання квартири, яка є предметом спору нею надавались кошти. Джерелом коштів останньої були кошти, які вона отримувала за продаж житлового будинку та приватизованої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , за продаж якої вона отримала 65000,00 грн.. З наведених вище обставин, суд приходить до висновку про те, що на момент купівлі квартири [ADDRESS] у позивача за первісним позовом [PERSON] була сума у розмірі 150 000,00 грн., які нею були надана на придбання квартири. При цьому, [PERSON] були надані грошові кошти в сумі 64 000,00 грн.. На момент укладення договору банківського вкладу від 27.12.2012 року 64000,00 грн., становили по курсу НБУ на 27.12.2012 року 8010 доларів США, які [PERSON] вніс на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно договору банківського вкладу. Поряд з цим, суд визнає неспроможним твердження сторони відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що вартість квартири у [ADDRESS] не є ринковою, оскільки у відповідності до договору купівлі - продажу нотаріально оформленого дана вартість є договірною. Встановлені вище факти вказують на те, що майно придбане [PERSON] та [PERSON] , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу було придбано за спільні кошти подружжя , яке придбавалось подружжям саме в інтересах їх сім`ї, що спростовує твердження [PERSON] та її представника - адвоката Огризкова А.А.. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року № 554/8023/15-ц, « за змістом ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2019 року у справі № 553/1687/18, яке залишено в силі Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, даний факт доказуванню у відповідності до положення ст. 82 ЦПК України, не підлягає. Даним рішенням суду встановлено наявність спільного майна, друзів подружжя [PERSON] та [PERSON] , наявність прав та обов`язків у останніх. Норми Сімейного кодексу України . а саме положення ст. ст. 60,70 засвідчують презумпцію спільного права подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-843цс17 та у Постановах Верховного Суду у справах № 235/9895/15-ц від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, аналізуючи дану правову позицію, при вирішення даного спору, а саме при розмежуванні права спільної власності та об`єму спадкової маси, право на половину всього майна, що набуте у шлюбі ділиться наполовину, приймаючи до уваги встановлений факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка дружини, майно набуте за період шлюбу останніх належить їм на праві спільної сумісної власності, що може бути спростовано одним із подружжя, при цьому тягар доказування обставин необхідних для спростовування даної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки один з подружжя помер, тому тягар спростування презумпції рівності часток покладається на спадкоємця, який не згоден із часткою у праві спільної сумісної власності. Положенням ст.ст. 364,367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до частинами першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного з спадкоємців за законом є рівними. У п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, зазначено, що всі внесені у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя незалежно від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, що є предметом розгляду даного спору не може бути визнано особистою приватною власністю спадкодавця [PERSON] , оскільки дане майно було придбано за період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти та є спільною сумісною власністю, дані факти не були спростовані [PERSON] .. При цьому, законом гарантоване [PERSON] право на 1/4 частину квартири та депозиту, оскільки 1/2 частина даної спадкової маси належить [PERSON] та у такий спосіб забезпечено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Вказане свідчить про безпідставність вимог за зустрічним позовом [PERSON] щодо виселення [PERSON] з оспорюваної квартири, не дивлячись про те, що останній належить частка у даній квартирі . По своїй природі вимоги [PERSON] заявлені у зустрічному позові спрямовані у такий спосіб позбавити [PERSON] права користування майна в силу ст.319 ЦК України щодо здійснення права власності та ст.. 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Суд приходить до висновку з урахуванням встановлених дійсних фактів та обставин, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом є законними та обгрутованими, вимоги [PERSON] заявлені у зустрічному позову є безпідставними та недоведеними достатніми доказами, які б відповідали критеріям належності та допустимості. Частиною 1 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, з огляду на норми ст. 141 ЦПК суд приходить до висновку, про те, що судові витрати понесені позивачем за первісним позовом [PERSON] які складаються сплаченого судового збору у сумі 5508,7 грн. підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом [PERSON] ..

Outcome: approved