Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ПрАТ «Нафтогазвидобування» і просить визнати недійсним п. 9.2.2 трудового контракту укладеного між [PERSON] та ПрАТ «Нафтогазвидобування» від 20 квітня 2011 року відповідно до ст. 9 КЗпП України; визнати недійсним та таким, що не відповідає законодавству України рішення загальних зборів ПрАТ «Нафтогазвидобування» від 17.04.2013, в частині припинення повноважень Голови Правління Товариства [PERSON]; визнати наказ про звільнення з роботи [PERSON] від 17.04.2013 незаконним та відповідно скасувати наказ про звільнення з роботи [PERSON] від 17.04.2013р. ; поновити на посаді Генерального директора ПрАТ «Нафтогазвидобування» [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 20 квітня 2011 року між Позивачем та Відповідачем було укладено трудовий контракт строком дії до 2014 року. Проте, рішенням Загальних зборів ПрАТ Нафтогазвидобування» від 17 квітня 2013 року, позивача було звільнено з посади Голови правління. Своє звільнення Позивач вважає абсолютно безпідставним, незаконним, здійсненим з порушенням вимог чинного законодавства з наступних підстав. Відповідно до наказу від 17 квітня 2013 року [PERSON] звільнено та трудовий контракт з ініціативи Відповідача достроково розірвано з посиланням на п.8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (з підстав передбачених контрактом). За положеннями ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Водночас, вказаним трудовим контрактом, зокрема п. 9.2, не передбачаються законні умови його розірвання, а також підстави дострокового припинення цього контракту. Більше того, п. 9.2.2 контракту не можна розглядати як окрему підставу розірвання , адже вказаний пункт має високий рівень абстракції, не містить чітких та законних підстав припинення контакту, посилань на причини неможливості перебування Позивача на займаній посаді, а відтак, при його прийнятті Відповідачем не дотримано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника з ініціативи власника, тобто цей пункт не відповідає змісту ст. ст. 36, 40, 41 КЗпП України. Ст. 4 Конвенції МОП N 158 (ратифікована Україною 04.02.94) про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року чітко визначає, що трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника. П.13 Постанови пленуму Верховного суду України N 9 від 06.11.92 також наголошує , що на підставі норми п.8.ч.І.ст. 36 КЗпП України припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання, а також з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП). Як наслідок, п. 9.2.2 контракту, наділяючи безмежною владою Відповідача щодо можливості безпричинного звільнення Працівника, фактично погіршує становище працівника порівняно з законодавством України про працю і відповідно до ст.9 КЗпП України є недійсним. Окрім, того, ст. 11 Конвенції МОП N 158 гарантує наступне: «Працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв'язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження», що не було зроблено Відповідачем. Виходячи з вищенаведеного, Позивач, відповідно, був позбавлений можливості реалізувати своє конституційне право, закріплене у ст. 43, де передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини, наголошує: «Кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.» В Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року визначено, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у законі, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. В ч.І. ст. 8 Конвенції МОП N 158 гарантується право на звернення до суду: Працівник, який вважає, що його звільнили необґрунтовано, має право оскаржити це рішення, звернувшись до такого безстороннього органу, як суд, трибунал у трудових питаннях, арбітражний комітет чи до арбітра.». Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, - кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. В ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У статті 43 Конституції України закріплено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до абз.2 п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. діяльність судів по розгляду справ зазначеної категорії має спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Відповідно до ч.І ст. 235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Окремо позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, вказуючи на те, що про своє звільнення він дізнався лише у травні 2015 року . Звернутись до суду вчасно не мав можливості через те, що його відсутність у суспільстві , неможливість спілкування з його сім'єю, інформація про трагічні події які відбувались 2013-2015 р. в Україні за його відсутності, катастрофічно вплинули на його психологічний стан, що вплинуло на його працездатність, викликало депресію та шок, та він не усвідомлював всього що відбувалось і відбувається . Реальне розуміння дійсності повернулось до нього лише в січні 2016 року. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, вказуючи на те, що звільнення [PERSON] з посади Голови Правління ПрАТ «Нафтогазвидобування» відбулося незаконно. Представник відповідача ПрАТ «Нафтогазвидобування» Салова Е.В. під час судового розгляду заперечувала проти задоволення вимог позивача [PERSON], вказуючи на те, що звільнення останнього відбулося уповноваженим органом згідно з вимогами законодавства України , крім того, посилалася на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності та просила застосувати наслідки пропуску зазначеного строку. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника відповідача ПрАТ «Нафтогазвидобування» Салової Е.В., вивчивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. В ході судового розгляду судом встановлено наступне. Згідно з протоколом загальних зборів акціонерів Закритого Акціонерного Товариства «Нафтогазвидбування» від 20.04.2011 р. № 2/2011 статут товариства було викладено у новій редакції; крім того, було відкликано персональний склад Дирекції товариства у повному обсязі та обрано наступних членів Правління відповідача: [PERSON], [PERSON], [PERSON]; обрано наступних кандидатів у тимчасово виконуючі обов'язки членів Правління ПрАТ «Нафтогазвидобування»: [PERSON], якого може бути призначено Наглядовою радою на посаду тимчасово виконуючого обов'язки Голови Правління замість Голови Правління [PERSON]; [PERSON], якого може бути призначено Наглядовою радою на посаду тимчасово виконуючого обов'язки члена Правління замість члена Правління [PERSON]; [PERSON], якого може бути призначено Наглядовою радою на посаду тимчасово виконуючого обов'язки члена Правління замість члена Правління [PERSON] Державну реєстрацію статуту ПрАТ «Нафтогазвидобування» у новій редакції, затвердженій рішенням загальних зборів акціонерів ЗАТ «Нафтогазвидобування» від 20.04.2011 р., проведено 26.04.2011 р., номер запису у державному реєстрі 1066105006004. Пунктом 15.1 статуту відповідача у редакції, зареєстрованій за реєстраційним номером запису 1066105006004 від 26.04.2011 р., передбачено, що загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства, і в межах компетенції, визначеної Статутом та Законом, контролюють та регулюють діяльність Виконавчого органу. Пунктом 15.2.27 статуту товариства до виключної компетенції Загальних зборів було віднесено обрання та припинення повноважень Голови і членів Виконавчого органу. Пунктом 17.1 статуту товариства у цій редакції передбачено, що у товаристві утворюється колегіальний Виконавчий орган, яким є Правління. За пунктом 17.4 статуту товариства у цій редакції до складу правління входять три члени Правління: Голова Правління та два інших члени Правління, кожен з яких обирається Загальними зборами терміном на 3 (три) роки. Правління очолює Голова Правління, який організовує роботу Правління та безпосередньо звітує Наглядовій Раді та Загальним зборам. Всі інші члени Правління безпосередньо підзвітні Голові Правління. Пунктом 17.22 статуту відповідача у редакції, зареєстрованій у державному реєстрі 26.04.2011 р., передбачено у випадку відсутності Голови Правління або іншого члена Правління, або за інших обставин, за яких Голова Правління або інший Правління не може виконувати свої обов'язки, Наглядовою радою з числа затверджених Загальними зборами кандидатів у тимчасово виконуючі обов'язки членів Правління може бути призначений тимчасово виконуючий обов'язки Голови Правління або іншого члена Правління. Пунктом 17.23 статуту Відповідача передбачено, що до вирішення загальними зборами питання про припинення повноважень Голови Правління або іншого члена Правління, Наглядова рада призначає особу, яка тимчасово здійснюватиме повноваження Голови Правління або іншого члена Правління з числа затверджених Загальними зборами кандидатів у тимчасово виконуючі обов'язки членів Правління. 20.04.2011 р. [PERSON] та ПрАТ «Нафтогазвидобування» уклали трудовий контракт (далі - Трудовий контракт). Відповідно до пункту 1.1 трудового контракту «... за цим Контрактом Товариство приймає [PERSON] на роботу на посаду Голови Правління Товариства, зобов'язується виплачувати йому заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором та цим Контрактом, а Голова Правління зобов'язується здійснювати поточне управління (керівництво) Правлінням та Товариством в порядку та на умовах, передбачених цим Контрактом, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові. ...». У пункті 2.1 Трудового контракту його сторони погодили, що «... цей контракт є строковим трудовим договором відповідно до законодавства України. Цей контракт набуває чинності з дня його підписання Сторонами та діє до 2014 р. Сторони за взаємною згодою можуть продовижити строк дії цього Контракту. Голова правління, незалежно від продовження строку дії Контракту, вважається таким, що працює на основі строкового трудового договору, укладеного до настання певної події - прийняття рішення Загальними зборами або Наглядовою Радою Товариства (далі - «Наглядова рада») про його відкликання (відсторонення) з посади. ...». У цій частині трудовий контракт позивачем не оскаржується. Крім того, підпунктом 9.2.2, що оскаржується, та підпунктом 9.2.3 пункту 9.2 Трудового контракту його сторони передбачили, що «... цей контракт припиняється: ... 9.2.2. за рішенням Загальних зборів 9.2.3. за рішенням Наглядової ради ...». Як було встановлено під час судового розгляду за фактом умисного вбивства Генеральною прокуратурою України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012000000000077 від 21.11.2012р. Згідно з наказом ПрАТ «Нафтогазвидобування» від 06.02.2012 р. № 24 [PERSON] приступив до виконання обов'язків тимчасово виконуючого обов'язки Голови Правління, у зв'язку з відсутністю Голови правління ПрАТ «Нафтогазвидобування» на виконання наказу від 10.06.2011 р. № 65. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2014 р. у справі № 757/13038/14-ц [PERSON] було визнано безвісно відсутнім з 04.02.2012 р. Відповідно до питання 8 порядку денного річних Загальних зборів акціонерів ПрАТ «Нафтогазвидобування» (протокол від 17.04.2013 р. № 1/2013 річних Загальних зборів акціонерів ПрАТ «Нафтогазвидобування» (далі - Протокол)) 100 % акціонерів Товариства одностайно вирішили затвердити Статут Товариства в новій редакції. Відповідно до нової редакції Статуту ПрАТ «Нафтогазвидобування» було змінено виконавчий орган товариства з колегіального (Правління у складі Голови правління та 2 (двох) членів Правління), на одноосібний (Генеральний директор). Крім того, у новій редакції Статуту було змінено також кількісний склад та умови роботи членів Наглядової ради та Ревізійної комісії. У зв'язку з чим, питанням 9 Протоколу були скасовані Положення про Правління, Наглядову раду, Ревізійну комісію тощо. А питання 10-20 Протоколу були присвячені припиненням повноважень членів зазначених органів, зміні їх кількісного складу, обранню нових членів вказаних органів тощо. Так, з 18 питання порядку денного річних Загальних зборів акціонерів ПрАТ «Нафтогазвидобування» 100 % акціонерів Товариства одностайно вирішили «... припинити повноваження членів Правління ПрАТ «Нафтогазвидобування»: [PERSON], [PERSON], [PERSON], з дати державної реєстрації змін до Статуту ПрАТ «Нафтогазвидобування», затверженій у новій редакції цими Загальними зборами акціонерів Товариства. ...». Державна реєстрація змін до установчих документів була проведена 18.04.2013 р., номер запису у державному реєстрі 10681050011004606. Згідно з наказом ПрАТ «Нафтогазвидобування» від 17.04.2013 р. № 30/1 (з урахуванням наказу від 22.08.2013 р. № 90/1-р) [PERSON] було звільнено з займаної посади з 18.04.2013 р. з підстав, передбачених трудовим контрактом за пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України та підпунктом 9.9.2 пункту 9.2 трудового контракту, про що було зроблено відповідний запис в трудовій книжці [PERSON] (серія [NUMBER]). 13 липня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до ПрАТ «Нафтогазвидобування» з проханням повернути трудову книжку та відповідно 15.07.2015 р. отримав належним чином оформлену відповідачем трудову книжку, про що свідчить запис у Книзі руху трудових книжок, наданої відповідачем та долученої копії до матеріалів справи, крім того, позивача було ознайомлено з наказами про звільнення, про що свідчать особисті підписи позивача на вказаних наказах. Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.07.2015 р. у справі № 757/13038/14-ц було скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2014 р. у цивільній справі № 757/13038/14-ц, яким визнано [PERSON] безвісно відсутнім з 04.02.2012 р. З 10 серпня 2015 року позивач [PERSON] здійснює керівництво діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАЛАЙС». 21 січня 2016 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Нафтогазвидбування» про визнання недійсним пункту 9.2.2 трудового контракту від 20.04.2011 р., укладеного [PERSON] та ПрАТ «Нафтогазвидобування», на підставі статті 9 КЗпП; про визнання недійсним та таким, що не відповідає законодавству України рішення загальних зборів ПрАТ «Нафтогазвидобування» від 17.04.2013 р. в частині припинення повноважень Голови Правління ПрАТ «Нафтогазвидобування» [PERSON]; про визнання наказу про звільнення з роботи [PERSON] від 17.04.2013 р. незаконним та його скасуваня; про поновлення на посаді Генерального директора ПрАТ «Нафтогазвидобування» [PERSON] Вирішуючи вимоги позивача суд виходить з наступного. Порядок створення, діяльності, припинення акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів регулюються Законом України «Про акціонерні товариства». Статтею 33 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено компетенцію загальних зборів. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства. За частиною 2 статті 33 Закону України «Про акціонерні товариства» внесення змін до статуту товариства віднесено до виключної компетенції загальних зборів. Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про акціонерні товариства» повноваження з вирішення питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів, не можуть бути передані іншим органам товариства. Повноваження з обрання голови і членів виконавчого органу, а також з припинення їх повноважень, визначені у статуті відповідача з урахуванням змін, які зареєстровані у державному реєстрі 26.04.2011 р. за номером запису 106610500600460, за рішенням загальних зборів відповідача віднесені до компетенції загальних зборів відповідача. Відповідне рішення загальних зборів товариства відповідає положенням статті 33 Закону України «Про акціонерні товариства». Стаття 65 ГК України визначає, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Частиною 3 статті 21 КЗпП встановлено, що «... особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. ...». [PERSON] просить суд визнати недійсним підпункт 9.2.2 пункту 9.2 на підставі статті 9 КЗпП, відповідно до частини 1 якої «... умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. …». Водночас згідно з частиною 3 статті 99 ЦК «... повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. ...». Аналогічна норма закріплена і в частині 1 статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства», згідно з якою «... повноваження голови колегіального виконавчого органу (особи, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу) припиняються за рішенням наглядової ради, якщо статутом акціонерного товариства це питання не віднесено до компетенції загальних зборів. ...». Відповідно до абзаців 2 та 4 статті 124 Конституції України від 28.06.1996 р. № 254к/96-ВР «… судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. … Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. …». Згідно з частиною 1 статті 69 Закону України від 16.10.1996 р. № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд України» «... рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. ...», а частина 4 статті 70 зазначеного закону вставновлює, що «... невиконання рішень та недодержання висновків Конституційного Суду України тягнуть за собою відповідальність згідно з законом. ...». Конституційним Судом України було прийнято рішення від 12.01.2010 р. № 1-рп/2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, коли її редакція була такою: «... члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків. ...». Відповідно до цього рішення Конституційний Суд України вирішив (резолютивна частина), що «... в аспекті конституційного звернення положення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV «члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків» слід розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства у будь-який час і з будь-яких підстав усунути особу (осіб) від виконання обов'язків члена (членів) виконавчого органу за умови, якщо в установчих документах товариства не визначено таких підстав. Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 Кодексу законів про працю України. ...». В установчих документах ПрАТ «Нафтогазвидобування» зазначені підстави відсутні. Приймаючи зазначене рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що «... 3.1. Відповідно до положень частини першої статті 41, частини першої статті 42 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, займатися підприємницькою діяльністю, не забороненою законом. Такі конституційні права особи можуть реалізовувати, зокрема, через товариства, які поділяються на підприємницькі та непідприємницькі (частини перша, друга статті 83, статті 84, 85, 86 Цивільного кодексу). Усі товариства мають майно, яке є об'єктом управлінської діяльності і інформація про яке є вимогою до змісту їхніх установчих документів (частина друга статті 88 Цивільного кодексу). Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 Цивільного кодексу). У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього. В статті 99 Цивільного кодексу визначені засадничі положення щодо порядку утворення, діяльності, назви цього органу, його компетенції, способу усунення від виконання обов'язків осіб, які належать до його складу. Вказані норми наведені в главі 7 «Загальні положення про юридичну особу» Цивільного кодексу і відповідно до приписів частини четвертої статті 83 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств, якщо інші правила для окремих видів товариств не встановлені законом. За системним аналізом норм Цивільного кодексу (статті 99, 145, 147, 159, 161), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (статті 52, 58, 59, 60, 61) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов'язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (частина третя статті 92, друге речення абзацу третього частини першої статті 161 Цивільного кодексу). За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об'єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу, згідно з якою члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків. Відповідно до положень законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частини першої статті 98, частини першої статті 99 Цивільного кодексу, частини першої статті 23, пункту «г» частини п'ятої статті 41, частини першої статті 59 Закону України «Про господарські товариства», підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) як вищого органу управління товариством або, як зазначено у частині п'ятій статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», укладення з членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою. Усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов'язків (частина третя статті 99 Цивільного кодексу) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абзац перший частини другої статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства») за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов'язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у статті 99 Цивільного кодексу, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права. Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним. У зв'язку з цим «усунення» відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень. Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 Цивільного кодексу треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов'язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 Кодексу законів про працю. ...». Крім того, Конституційним Судом України було прийнято рішення від 09.07.1998 р. № 12-рп/98 у справі № 17/81-97 за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»). У вказаному вище рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 р. № 12-рп/98 зазначено, що «... незважаючи на ці та інші застереження, що містяться в Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо. …». Відповідно до абзацу 2 статті 125 Конституції України від 28.06.1996 р. № 254к/96-ВР «… Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України. …». Відповідно до статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 26.12.2012 р. у справі № 6-156цс12, прийнятої в порядку глави 3 розділу V ЦПК України щодо перегляду судових рішень Верховним Судом України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла наступного висновку, а саме: «... на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. ...». У зв'язку з тим, що взаємовідносини Товариства та його виконавчого органу (одноосібного чи колегіального) регулюються як нормами цивільного і господарського законодавства, так і нормами трудового законодавства, відповідно з метою захисту права власності акціонерів Товариства та реалізації останніми корпоративних прав у контракті з керівником товариства можуть міститися умови, які погіршують його становище порівняно із становищем інших працівників, але такі умови не є недійсними, оскільки стаття 9 КЗпП на такі трудові контракти не поширюється. Тобто, пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, визначено як окремі підстави припинення трудового договору. Таким чином, у вказаній статті КЗпП законодавець передбачив право роботодавцю та робітнику, за їх домовленістю, встановити спеціальні підстави для припинення трудових відносин між сторонами додатково до тих, які визначені статтями 36, 40, 41 КЗпП України. Підпунктом 9.2.2 пункту 9.2 трудового контракту додатковою підставою для його дострокового припинення передбачено, що цей контракт припиняється за рішенням Загальних зборів акціонерів. Вказане положення трудового контракту повністю кореспондує з нормами статтею 33 Закону України «Про акціонерні товариства», статтею 99 ЦК України та положенням п. 15.2.27 статуту відповідача у редакцій, зареєстрованій 26.04.2011 р. З огляду на викладене суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним п. 9.2.2. трудового контракту, укладеного між позивачем та відповідачем 20.04.2011 р. Вирішуючи питання щодо законності звільнення позивача 17 квітня 2013 року суд враховуючи вищевказані положення, а також положення закріплені в Конституції України, Конвенції МОП №158 , КЗпП України вважає, що звільнення позивача у його відсутність, яка була пов'язана з неможливістю його присутності під час вирішення питання про припинення його повноважень, свідчить про незаконність його звільнення. В цьому випадку суд враховує наявність кримінальної справи порушеної внаслідок зникнення [PERSON], судового рішення про визнання його безвісті відсутнім. Отже вирішення питання про звільнення позивача без його присутності, яка з об'єктивних причин не могла бути забезпечена та до закінчення дії трудового контракту станом на 17 квітня 2013 року було передчасним. В той же час слід врахувати , що згідно з пунктом 2 частини 1 статті 23 КЗпП «... трудовий договір може бути: ... 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; ...». При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). У пункті 2.1 Трудового контракту його сторони погодили, що «... цей контракт є строковим трудовим договором відповідно до законодавства України. Цей контракт набуває чинності з дня його підписання Сторонами та діє до 2014 р. Сторони за взаємною згодою можуть продовжити строк дії цього Контракту. Голова правління, незалежно від продовження строку дії Контракту, вважається таким, що працює на основі строкового трудового договору, укладеного до настання певної події - прийняття рішення Загальними зборами або Наглядовою Радою Товариства (далі - «Наглядова рада») про його відкликання (відсторонення) з посади. ...». У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ч1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 244 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як вже зазначалося, трудова книжка була видана позивачеві відповідачем 15.07.2015 р. Таким чином, місячний строк позовної давності для позивача на захист своїх прав закінчився 15.08.2015 р. Позовна заява подана позивачем 21.01.2016 р., тобто після спливу строку позовної давності. Суд відхиляє посилання позивача на те, що строк звернення до суду ним будо пропущено з поважних причин, оскільки з липня 2015 року позивач веде активний спосіб життя, з серпня 2015 року здійснює керівництво діяльності товариства. Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.07.2015 р. у справі № 757/13038/14-ц про скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2014 р. у цивільній справі № 757/13038/14-ц, яким визнано [PERSON] безвісно відсутнім з 04.02.2012 р., [PERSON] звернувся до суду 08.06.2015 р. та безпосередньо приймав участь у розгляді цієї справи, оскільки як свідчить текст рішення особа [PERSON] була встановлена судом на підставі паспорта громадянина України, крім того, під час зазначеного судового засідання відбулося впізнання [PERSON] його дружиною, матір'ю та батьком. В той же час до суду за захистом свого право звернувся лише в січні 2016 року. За викладених обставин у задоволенні вимог позивача слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed