Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому, враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь 119 305,21 гривень інфляційних втрат, 12 266,42 гривень 3% річних та 1 000 000 гривень моральної шкоди. Позов мотивований тим, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниця від 23.04.2007 року задоволено позов [PERSON] , визнано дії командування військової частини [NUMBER] з відмови у виплаті [PERSON] грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними, стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь позивача грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за період з 11.03.2000 року по 28.02.2007 року в сумі 32054,06 гривень. Судове рішення набуло законної сили, однак не виконано через відсутність бюджетного фінансування на ці видатки. Позивач вказує, що за наведений період від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів він втратив 119 305,21 гривень, 3% річних від простроченої суми становить 12 266,42 гривень. Тривале невиконання судового рішення командуванням військової частини [NUMBER] позбавило позивача засобів до існування, яким є продовольче забезпечення, позивачу завдано душевних страждань, підірвано його віру до державних інституцій, порушено право позивача до приватного життя, тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000 гривень. Ухвалою суду від 27.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи провести у порядку загального позовного провадження. 13.02.2020 року представником відповідача - командиром військової частини [NUMBER] [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] до військової частини [NUMBER] про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи свою позицію представник відповідача посилається на норми Закону України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», положення «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників», у відзиві вказує на те, що правовідносини між сторонами виникли внаслідок невиконання судового рішення, тому до них не можуть застосовуватися норми, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Представник відповідача зазначає, що положення ст. 625 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, виплата компенсації за невиданий продовольчих пайок врегульована спеціальним законом - Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким інфляційні втрати та 3% річних за компенсацію невиданого продовольчого пайка не передбачені. Враховуючи викладене представник відповідача зазначає, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про оскарження дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби та зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», якщо порушення прав позивача сталося з вини компетентного органу. Вимогу позивача про стягнення моральної шкоди представник відповідача вважає безпідставною, таку позицію мотивує тим, що позивач не обґрунтував наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду, не надав жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною діяльністю відповідача, не надано доказів погіршення здоров`я, чи настання інших втрат немайнового характеру, розмір моральної шкоди не обґрунтовано. 20.02.2020 року представник позивача подала до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з 10\~000 до 1 000 000 гривень, копію якої представник відповідача отримав 20.02.2020 року. 20.02.2020 року представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій просила відхилити наведені відповідачем у відзиві доводи та заперечення, вказала, що твердження відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин, ст. 625 ЦК України суперечать позиції Верховного Суду щодо застосування ст. 625 ЦК України, що викладено у постановах від 04.06.2019 року у справі №910/190/18, від 31.07.2019 року у справі №910/3692/18. Ухвалою суду від 03.03.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали, просили задовольнити з наведених в ній підстав. Представник відповідача\~в судовому\~засіданні,\~яке відбулося\~09.07.2020\~року,\~посилаючись на\~ч.2\~ст.9\~Закону України\~«Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців»\~та практику\~Верховного Суду\~(постанову\~від 18.03.2020\~року у\~справі №711/4010/13),\~зауважила,\~що ст.\~625\~ЦК України\~не застосовується\~до правовідносин,\~які регулюються\~спеціальним Законом,\~вважала,\~що позивачем\~обрано невірний\~спосіб захисту\~свого порушеного\~права.\~У випадку,\~якщо суд\~дійде висновку\~про задоволення\~позову,\~просила суд\~застосувати строк\~позовної давності тривалістю у три роки, про що надала суду відповідну заяву. Крім того зауважила, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в особи з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового розгляду, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що постановою Замостянського районного суду м. Вінниця від 23.04.2007 року у справі №2-а-3168/2007 задоволено позов [PERSON] до військової частини [NUMBER] про стягнення грошової компенсації за грошове забезпечення, визнано дії командування військової частини [NUMBER] по відмові у виплаті [PERSON] грошової компенсації продовольчого пайка (набору продуктів харчування) незаконними, стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь позивача грошову компенсацію продовольчого пайка (набору продуктів харчування) за період з 11.03.2000 року по 28.02.2007 року в сумі 32 054,06 гривень (а.с.4). Рішення суду набрало законної сили, однак станом 30.07.2020 року не виконано, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем не припинено та існує. Позивач, звертаючись до суду, зазначає, що за даний період від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів він втратив 119\~305, 21 грн. Розрахунок розміру інфляційних втрат позивач здійснив відповідно до ст.625 ЦК України та ст.3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», використовуючи рекомендації Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року та індекси інфляції, відображені в газеті «Урядовий кур`єр», за період з квітня 2007 року по січень 2020 року. Позивач також здійснив нарахування 3% річних за період з 23 квітня 2007 року до 23 січня 2020 року, що становлять 12\~266,42 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує, що предметом позову в цій справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання відповідачем рішення суду. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Також цим\~Законом,\~крім органів державної виконавчої служби, визначено інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів. Відповідно до статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час набрання судовим рішенням законної сили 16 березня 2007 року) у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, установами банків, кредитно-фінансовими установами. Рішення вказаних органів відповідно до закону можуть виконуватися також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами (частина 1). Виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів або з бюджетних установ, здійснюється органами Державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 2). Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України № 583-VII від 19 березня 2013\~року) передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діє з 05 жовтня 2016 року і на сьогоднішній день) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року. Відповідно до пункту 2 Порядку безспірне списання це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Відповідно до статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до положень частин 2 і 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Закону України «Про виконавче провадження» із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Стаття 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 1). Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частина 2). У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунка органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 4). З огляду на відсутність обґрунтувань заявлених позовних вимог, на відсутність обставин та на відсутність доказів у їх підтвердження щодо звернення позивача по питанню виконання судового рішення до належного органу, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, заявлений [PERSON] позов до військової частини [NUMBER] не може бути задоволений, оскільки військова частина [NUMBER] не може бути належним відповідачем по даній справі. Таким чином за результатами розгляду справи встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як особою, що виконує судове рішення та відсутність цивільно-правового правопорушення зі сторони відповідача, що мало б складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами, що належать позивачеві), що спричинило збитки, вини особи, яка заподіює шкоду, та причинно-наслідкового зв`язку між двома елементами. З урахуванням статті 625 ЦК України та межі її застосування, суд дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності саме відповідача по справі військової частини [NUMBER] щодо невиплати позивачу суми грошової компенсації за неотриманий продовольчий пайок згідно постанови Замостянського районного\~суду м.\~Вінниця від\~23.04.2007\~року у\~справі №2-а-3168/2007\~ за весь час прострочення з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, а також відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити виплату останніх. З урахуванням наведеного позовна вимога в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат до задоволення не підлягає. Аналогічної позиції у справах вказаної категорії дотримується також Вінницький апеляційний суд (постанова від 22 липня 2020 року, справа № 127/1734/20). Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 5 постанови № 4 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої\~шкоди,\~протиправність діяння\~її заподіювача,\~наявність причинного\~зв`язку\~між шкодою\~і протиправним\~діянням заподіювача\~та вини\~останнього в\~її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. З огляду на викладене суд не встановив обов`язкових елементів цивільного правопорушення для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди на користь позивача. Враховуючи те, що позивач є особою, яка в силу закону звільнена від сплати судового збору, на підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, ст.ст. 23, 625 ЦК України, ст.ст. 81, 141, 263-265, 279, 280-282, 354 ЦПК України,

Outcome: dismissed