Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, який згодом уточнили до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі Безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Бахмутської районної державної адміністрації, третя особа Служба безпеки України, який згодом уточнили та в якому остаточно просять стягнути солідарно з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Національної гвардії України, 12 600 грн. заподіяної матеріальної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачі є власниками будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: 84520, [ADDRESS]. Будинок був єдиним об'єктом нерухомої власності, що належав їм і використовувався для постійного проживання їх родини. В будинку знаходилося все їх майно. 16.07.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області снарядами був знищений житловий будинок, що знаходяться за адресою: 84520, [ADDRESS]. В результаті влучення снарядів, будинок був пошкоджений, що підтверджується Актом обстеження технічного стану житлового будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16.07.2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами. Згідно вказаного Акту, в будинку пошкоджено 3 кв.м. шиферної покрівлі, 14 кв.м. віконного скла. Окрім вищевказаних пошкоджень, в будинку знаходились та були пошкоджені меблі, побутова техніка, особисті речі, одежа, посуд та інше. Стосовно факту руйнування будинку вони звернулися з заявою про кримінальне правопорушення до Бахмутського відділу поліції ГУНП в Донецькій області. Таким чином, в результаті проведення антитерористичної операції в селі Серебрянка Бахмутського району Донецької області їм було спричинено матеріальну шкоду. Вважають, що провина за спричинення матеріальної шкоди полягає на державі, яка зобов'язана відшкодувати спричинену ним шкоду в повному обсязі. Ухвалами Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 лютого 2017 року та 20 березня 2017 у судовому засіданні задоволено клопотання представників відповідачів та залучено до участі у справі як співвідповідачів Державну службу України з надзвичайних ситуацій, Артемівську районну державну адміністрацію Донецької області, та як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Службу безпеки України. Позивачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В судовому засіданні 22 серпня 2017 року позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на звіт про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди. Просила суд уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Надала пояснення про те, що в ході антитерористичної операції був пошкоджений будинок розташований за адресою: [ADDRESS] 14.07.2014 року о 17:00 годині вона поїхала за водою до криниці в цей час почався обстріл. В ході обстрілу було зруйновано 33 будинки. Коли вона прибігла додому нікого не було, тільки чула, що з підвалу кричать. Вона скоріше залізла в підвал. Коли все стихло вони виїхали в Сєверодонецьк та в Кременну. Після обстрілу в будинку не було вікон, даху, веранди, стелі, була зруйнована вся побутової техніка (телевізор, пральна машинка, холодильник) , яка купувалась у кредит. Приходив голова сільської ради все фіксував, фотографував, але тільки зовні - знадвору, казав, що цього достатньо. Також він сказав, щоб на документах ставили дату 16.07.2014 року, а не 14.07.2014 року коли це саме склалося. Підтвердити той факт, що це стріляли бійці національної гвардії вона не може, оскільки не розпізнає військовослужбовців. Вона лише бачила , як вони йшли формі і написано Україна. Вона бачила , як ці військовослужбовці стріляли по вулиці, обстрілювали кладовище. Підтримує суму, встановлену у звіті про визначення розміру збитків та просить відшкодувати їм за рахунок Державного бюджету 12 600 грн. матеріальної шкоди. В судовому засіданні 22 серпня 2017 року позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Надала пояснення про те, що будинок, що знаходиться за адресою: 84520, [ADDRESS], було пошкоджено внаслідок обстрілу, точну дату обстрілу вона не пам'ятає, хто саме здійснював обстріл їй також невідомо. Представник позивачів [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні 31.10.2017 року представник позивачів підтримав уточнену позовну заяву, посилаючись на обставини викладені в ній, та зазначив, що пошкоджений будинок внаслідок АТО і відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» тому Держава повинна відшкодувати завдані збитки. Також був складений акт про пошкодження будівлі, та звіт про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди. Що стосується дати, коли був обстрілів пояснив, що позивачі точну дату не пам'ятають і наполягав на тому, що будинок було зруйновано внаслідок обстрілу, який мав місце 16.07.2014 року. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] уточнену позовну заяву підтримав в повному обсязі, на підставі викладених у ній обставин, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України [PERSON] - підтримав письмові заперечення на позов (т.1 а.с.157-168) та надав пояснення про те, що Кабінет Міністрів України не може бути належним представником держави у цій справі, оскільки не є розпорядником бюджетних коштів. Крім того, зазначив, що відсутній вирок суду про притягнення до відповідальності винних осіб за вчинення терористичного акту у с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області, а відтак і підстав для відшкодування шкоди, завданої злочином; на даний час відсутній будь-який закон чи інший нормативний акт, який регулює порядок відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, не встановлено державний орган, на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Пояснив також, що, на його думку, розмір шкоди не обґрунтований, а представлений звіт не визначає розміру реальних збитків та не може бути прийнятий до уваги. Просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представники відповідача - Головного управління Національної гвардії України [PERSON] ([PERSON].) у судовому засіданні підтримали подані письмові заперечення на позов (т.1 а.с.110-119) надавши пояснення про те, що позивачем не наведено підстав вибору відповідачів у справі, не представлено доказів наявності вини відповідача у заподіянні матеріальної шкоди; відсутній вирок суду, який би давав підстави для відшкодування шкоди, завданої злочином; подія від 16 липня 2014 року не кваліфікована як надзвичайна ситуація, а тому відсутні підстави для застосування Кодексу цивільного захисту України. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим та просив відмовити в задоволенні такого. Представник відповідача - Антитерористичного центру при Службі безпеки України [PERSON] - у судовому засіданні підтримала подані письмові заперечення на позов (т.1 а.с.42-50, 63-96) надавши пояснення про те, що Антитерористичний центр при Службі безпеки України не має зброї, оперативних і бойових підрозділів та не може відповідати за заподіяну майнову шкоду у зв'язку з відсутністю вини у діях відповідача. Зазначила, що за відсутності вироку суду, надзвичайної ситуації, порядку відшкодування шкоди, завданої проведенням антитерористичної операції, відсутні правові підстави для стягнення відповідних коштів на користь позивача. Крім того, на думку представника відповідача, розмір матеріальної шкоди не обґрунтований. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача - Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області [PERSON] - в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підтримавши подані письмові заперечення на позов (т.3 а.с.102-107) та надавши пояснення про те, що відповідач не наділений повноваженнями відшкодовувати шкоду, завдану пошкодженням майна, а відповідного порядку відшкодування шкоди не затверджено. Крім того, зазначила, що позивачі до райдержадміністрації з приводу надання грошової компенсації за рахунок держави та з приводу добровільної передачі пошкодженого майна, а також щодо надання матеріальної допомоги по відновленню пошкодженого майна, не зверталась. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Служби безпеки України [PERSON] - в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, та надав пояснення про те, що позивачем не представлено доказів того, хто саме здійснював обстріл с.Серебрянка та з якої зброї; відсутні правові підстави відшкодування шкоди, завданої злочином, за відсутності вироку суду; спірна подія не кваліфікована як надзвичайна ситуація; порядок відшкодування шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції, не затверджений. Просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю. Представник відповідача - Міністерства оборони України - в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. У поданих письмових запереченнях на позов (т.1 а.с.170-173) зазначив, що згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюється організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Крім того, жодним законодавчим актом не визначена відповідальність суб'єктів боротьби з тероризмом за шкоду, спричинену терористичним актом або проведенням антитерористичної операції. Також ствердив, що Кодексом цивільного захисту України передбачено інший спосіб та порядок виплати компенсації за пошкоджений об'єкт права власності, а розмір шкоди позивачем не обґрунтований. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача - Міністерства внутрішніх справ України - в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях (т.1 а.с. 104-107, т. 4 а.с.21-29), наголосивши на тому, що позивач посилається на здійснення артилерійського обстрілу, однак Міністерство внутрішніх справ України забезпечено лише стрілецькою зброєю; у позивача відсутні докази протиправності дій відповідача; відсутній вирок суду, який би давав підстави для відшкодування шкоди, завданої злочином; подія від 16 липня 2014 року не кваліфікована як надзвичайна ситуація, а тому відсутні підстави для застосування Кодексу цивільного захисту України. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача - Державної казначейської служби України - в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності. У поданих письмових запереченнях на позов (т.3 а.с.162-166) зазначив, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов1язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Отже Казначейство не має правових підстав здійснювати відшкодування зазначеної у позовній заяві шкоди. Крім того в матеріалах справи відсутні докази того, що руйнування спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими було завдані зазначені руйнування, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та спричиненою позивачеві шкодою. В матеріалах справи позивач не зазначає про відмову від прав власності на зруйнований будинок, тобто недотримання вимог частини 9 статті 86 Кодексу, унеможливлює застосування інших норм, а саме: забезпечення житлом позивача або виплати грошової компенсації за рахунок держави. Крім того повноваження щодо відшкодування шкоди завданої внаслідок проведення антитерористичної операції, покладається на місцеві адміністрації на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей та військово-цивільні адміністрації, оскільки саме вони є розпорядниками бюджетних коштів. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача - Державної служби України з надзвичайних ситуацій - в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності та письмові заперечення на позов (т. 2 а.с.100-120, 190-192, т. 3 а.с.79-83), вказавши на те, що Державна служба України з надзвичайних ситуацій не є належним відповідачем у цій справі, оскільки діяльність відповідача жодним чином не порушила права та обов'язки позивача, а докази, на які посилається позивач, не підтверджують факту виникнення надзвичайної ситуації в с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області. Зазначив, що у 2014 році доручень Кабінету Міністрів України, а також документів, поданих регіональними та місцевими комісіями з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій щодо попередньої класифікації подій, які сталися 16 липня 2014 року у с.Серебрянка, як надзвичайна ситуація, для підготовки відповідного експертного висновку не надходило, тому відсутні підстави для посилання на Кодекс цивільного захисту України. Крім того, на його думку, позивач не представила доказів для обґрунтування розміру матеріальної шкоди, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивачів, представників відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16184047 від 15.01.2014 року; [PERSON] є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16187673 від 15.01.2014 року; [PERSON] є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16186312 від 15.01.2014 року; [PERSON] є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14894736 від 18.12.2013 року (т. 1 а.с.5-8). Згідно з актом обстеження технічного стану житлового фонду Серебрянської сільської ради з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, яка склалася 16.07.2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами, складеного відповідною комісією, затвердженого Головою Серебрянської сільської ради [PERSON], проведено обстеження житлового будинку [PERSON] в [ADDRESS] з метою визначення збитків, понесених в результаті обстрілу реактивними снарядами 16.07.2014 року, та встановлено, що в житловому будинку [PERSON] в [ADDRESS] пошкоджено 3 кв.м. шиферної покрівлі, 14 кв.м. скла віконного (т.1 а.с.16). Відповідно до звіту про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] власникам будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: 84520, [ADDRESS], складеного суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] від 01 березня 2017 року, розмір збитків понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16.07.2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами становить 12600 (дванадцять тисяч шістсот) гривень (т.6 а.с.80-89). Як вбачається з листа Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області №2031/201/01-2017 від 01.09.2017 року за фактом обстрілів у липні 2014 року в с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області СВ Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050150003666 від 12.12.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України. 20.12.2016 року прокурором Артемівської місцевої прокуратури винесено постанову про визначення підслідності по вказаному кримінальному провадженню за слідчим відділом УСБУ в Донецькій області. 21.12.2016 року кримінальне провадження за № 12016050150003666 від 12.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України, на підставі вимог ст. 216 КПК України, за вих.. № 80-6923-вих.16 від 21.12.2016 року направлено для узгодження підслідності до прокуратури Донецької області. 03.01.2017 року за вих.. №04/4-2 кримінальне провадження № 12016050150003666 від 12.12.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 К України, відповідно до вимог ст. 216 КПК України для проведення подальшого досудового розслідування спрямовано до СВ Управління СБ України в Донецькій області (т.4 а.с.75-80). В провадженні слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Донецькій області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12016050150003666 від 12 грудня 2016 року за ч.1 ст.258 Кримінального кодексу України, розпочате Бахмутським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області за фактом того, що 16 липня 2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області снарядами пошкоджено, зокрема, майно за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON]. 15 лютого 2017 року прокуратурою Донецької області матеріали вказаного кримінального провадження були об'єднані в одному провадженні з матеріалами кримінального провадження №12014050150001612 (т.3 а.с.1-16). Крім того, позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 42014000000000457, за фактом розв'язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває (т.5 а.с. 108-111). Допитаний в судовому засідання свідок [PERSON] надав суду пояснення про те, що 16.07.2014 pоку з 18:00 до 19:00 години село Серебрянка було обстріляне артилерією з боку населеного пункту Кривої луки (Лиманський район), обстріли тривали з перервами приблизно годину, можливо більше. 17.07.2014 року він, знаходячись у відпустці, приїздив до с. Серебрянка та був свідком цієї події. Разом з членом комісії та секретарем Серебрянської сілької ради об'їхали більшу частину села, де було зафіксовано пошкодження та зруйнування 35 будинків. Склали акти пошкодження та сфотографували будинки. Також був пошкоджений будинок [PERSON], розташований по [ADDRESS] в огороді було дві воронки від снарядів, був частково зруйнований дах і повибивало скло на вікнах, рами були цілі не пошкоджені. Він зафіксував пошкодження зовні. Через чотири дні, коли можливо було виїхати до м. Артемівськ він привіз та здав акти про пошкодження та фотографії на флешці до канцелярії Відділу житлово-комунального господарства районної державної адміністрації . Копію супровідного листа , який був на ім'я в.о. Голови військової цивільної адміністрації [PERSON] , він скопіював та залишив собі. Через деякий час після засідання приїхала комісія до с. Серебрянки на чолі з [PERSON] , начальником відділу ЖКГ, їх було 4 чоловіки. Вони перевіряли пошкодження та фотографували , але їх більше цікавили будинки, які повністю були зруйновані, таких будинків було 7 штук. Потім було засідання надзвичайної комісії з питання встановлення наслідків артобстрілу, де було прийнято рішення за рахунок адміністрації частково відшкодувати потерпілим матеріальний збиток, конкретно [PERSON] отримала 500 гривень, цю суму визначила комісія. У тих жильців у яких були зруйновані будинки повністю їм адміністрація виділила 8000-10000 гривень. Пошкодження скла вимірювались рулеткою, а пошкоджений шифер був стандартний 1,10х1,25 по листам. [PERSON] не проживає в цьому будинку, вона проживає в будинку [ADDRESS], який пошкоджений, проживає її чоловік, вона є власником будинку [NUMBER]. Ці будинки раніше не були пронумеровані, проте згідно рішення виконкому у 2015 році всі будинки були пронумеровані та вулиці перейменовані. Протягом 2014-2015 року Чеською гуманітарною організацією «Людина в біді» були відновлені всі будинки які частково були зруйновані під час обстрілу, а саме частково було перекрито дах, вставлено скло. Будинок [PERSON] також було відновлено. У відповідності дост.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Зі змістуст.76 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77,78,79,80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі та їх представники послалися на Закон України «Про боротьбу з тероризмом» та положення ст.1166 ЦК України, як підставу відшкодування заподіяної позивачам матеріальної шкоди, стверджуючи, що така шкода заподіяна внаслідок терористичного акту. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Розглядаючи позовні вимоги позивачів суд виходить з того, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про боротьбу з тероризмом», матеріальну шкоду було завдано позивачам внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції та відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто покладається на Державу. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивачів порушено, належний їм на праві власності будинок не з їх волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого 16.07.2014 року. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивачі посилались на те, що така шкода завдана їм внаслідок подій, які відбувалися у с. Серебрянка Артемівського (Бахмутського) району Донецької області 16 липня 2014 року, а саме, внаслідок обстрілів на території с. Серебрянка Артемівського району в період проведення антитерористичної операції. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, с. Серебрянка (Серебрянська сільська рада) Донецької області, в якому був розташований будинок позивачів, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Відповідно до ст. 56 ЦПК України Держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте Держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до ст. 58 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі в якості відповідача зазначили Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави позивачем визначений правильно. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26). Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України, тому суд вважає, що належними відповідачами у даній справі повинні виступати Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державна казначейська служба України. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України та Антитерористичний центр при Службі безпеки України є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. З огляду на положення ч.2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» суд дійшов висновку про те, що зазначені органи є неналежними відповідачами у справі, оскільки не повинні відповідати за заподіяну позивачам шкоду. Разом з тим, суд вважає, що встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Правовідносини щодо відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням, руйнуванням, знищенням майна (у тому числі житла) терористичним актом в період проведення антитерористичної операції регулюються, крім ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», також Кодексом цивільного захисту України. Відповідно до ст. 4 Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період. Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Відповідно до частини 10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що в результаті артилерійського обстрілу, будинок фактично був пошкоджений, що підтверджується актом обстеження технічного стану житлового будинку з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами. Разом з тим, до матеріалів справи долучений звіт суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] власникам будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: 84520, [ADDRESS], зі змісту якого вбачається, що в процесі проведення робіт з незалежної оцінки розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди визначалась вартість заміщення - визначена на дату оцінки поточна вартість витрат на створення (придбання) нового об'єкта, подібного до об'єкта оцінки, який може бути йому рівноцінною заміною. При цьому у звіті зазначено, що оцінювач особисто не відвідував і візуально не досліджував об'єкт оцінки, а користувався даними наданими замовником оцінки. Зазначення в звіті про те, що житловий будинок знищений, не є доказом того, що житловий будинок не підлягає відновленню. Крім того, це питання не є компетенцією оцінювача, а посилання на цю обставину оцінювачем здійснено на підставі пояснень позивача. Питання про встановлення реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженого будинку оцінювачем не вирішувалось; замість цього оцінювачем визначалася вартість витрат на створення (придбання) нового об'єкта. Отже, на думку суду, звіт про визначення розміру збитків, складений суб'єктом оціночної діяльності, не є належним доказом на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди. Крім того, частиною 9 ст.86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок державного бюджету здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Системний аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред'являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, погодитись на добровільну передачу пошкодженого чи зруйнованого внаслідок терористичного акту будинку місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачі не звертались до міської, районної ради або до державної адміністрації із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку, чи можливості забезпечення їх новим житлом замість зруйнованого; з огляду на положення ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України про нерозривну цілісність земельної ділянки і об'єкта нерухомості, на якій він знаходиться, які регулюють автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до нового власника нерухомості, позивачі не відмовилися і від земельної ділянки, на якій знаходиться будинок. Враховуючи досліджені у судовому засіданні обставини та докази у справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] необґрунтованими, оскільки позивачами не доведено в суді реальної вартості завданої їм шкоди та у зв'язку з відсутністю добровільної згоди на передачу всього об'єкту нерухомості органу місцевого самоврядування, тому приходить до висновку що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі ст. 5 ч.2 п.6 Закону України «Про судовий збір» позивачі були звільнені від сплати судового збору. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати не стягуються.

Outcome: dismissed