Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] приватний нотаріус КМНО, КМБТІ, [PERSON], ДПІ Солом'янського району м. Києва Міністерства доходів і зборів України, третя особа ВГІРФО Солом'янського РУГУ МВС України - про визнання договору дарування недійсним. Позивач при зверненні до суду мотивувала свої вимоги тим, що 17.12.2004 року між нею та відповідачем, яка не є її родичкою, та є дружиною її покійного двоюрідного брата, був укладений договір довічного утримання, який виявився договором дарування. В приміщенні нотаріальної контори приватний нотаріус їй нічого не пояснювала, лише показана, де поставити підпис. За вказівкою нотаріуса вона посвідчила договір довічного утримання своїм підписом, не прочитавши його, так як була впевнена, що підписує угоду по догляду за собою, а тому погодилася на його підписання. Крім того, вона забула окуляри вдома і не могла прочитати документ, який підписувала. Укладаючи договір, вона мала на меті договір довічного утримання, так як у неї була домовленість з братом, що він з сім'єю догляне її в старості, коли вона стане немічна, нададуть їй матеріальну та фізичну допомогу і поховають біля її рідної тітки на Лісовому кладовищі. Позивач зазначає, що при підписанні договору нотаріус порушила чинне законодавство України, а саме: замість того щоб виконати її прохання щодо договору довічного утримання, нічого їй не пояснивши, включила в договір дарування п.8, відповідно до якого вона має право довічного проживання в відчужуваній квартирі. Вважає, що цей пункт з точки зору ч.2 ст.717 ЦК України є обов'язком обдарованого вчинити на користь неї, як дарувальника, дію майнового характеру, тобто користуватися дарунком, що протирічить закону і не може вважатися договором дарування. Також позивач вважає, що при укладенні договору була порушена її воля та волевиявлення, так як її справжня воля була направлена на укладення договору довічного утримання, оскільки їй на той момент виповнилося 82 роки, вона одинока жінка і у неї була домовленість з братом та його дружиною - відповідачем в справі про догляд. Вважає вказану угоду удаваною, такою, що оформлена нотаріусом в супереч вимог діючого законодавства. Крім того, на обгрутування своїх вимог позивач зазначила, що ніколи не відвідувала Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, тому для неї є незрозумілим походження інформаційної довідки та її «Фотокопії з копії» № 9, виданої ЖБК «Веселка» від 28.01.1992 року, зареєстрованої в КМБТІ 03.07.1992р. в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427. Вказана довідка ЖБК «Радуга» невідомо звідки зявилася та не містила мокрої печатки і кутового штампу, які мали бути поставлені на підпис голови правління ЖБК «Радуга». Стверджує, що ніколи не замовляла та не отримувала в ЖБК «Радуга» будь-які довідки про сплату пайового внеску, про членство, про право власності або реєстрацію на спірну квартиру. В інформаційній довідці та її «Фотокопії з копії» № 9, виданої ЖБК «Веселка» від 28.01.1992 року, зареєстрованої в КМБТІ 03.07.1992р. в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427, вказаний не діючий на час їх видачі голова правління ЖБК «Радуга», а зовсім інша людина. Позивач вважає, що реєстраційне посвідчення, видане КМБТІ 03.07.1992р., зареєстроване в КМБТІ 03.07.1992р. в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427, видане на підставі довідки ЖБК «Радуга», з'явилося в 2008 році, а спірна квартира відчужувалася 15.12.2004 р. на підставі довідки ЖБК «Веселка». Також зазначила, що ніколи не була членом ЖБК «Веселка», тому КМБТІ протизаконно видало стороннім особам 15.12.2004 р. довідку - характеристику за № 987670. Також вважає, що КМБТІ ніколи не оформляло інвентаризаційної та реєстраційної справ на спірну квартиру, не проводило первинну технічну інвентаризацію, тому не мало підстав для виготовлення реєстраційного посвідчення. КМБТІ не надав ні черговий ні індивідуальний реєстраційний номери спірній квартирі. Вважає зазначені документи сфальшованими, так, як в довідці-характеристиці за № 987670 від 15.12.2004р., виданої КМБТІ, неправильно вказана назва ЖБК «Веселка», а також вказані невірні площі подарованої нею на користь відповідачки [PERSON] квартири. Позивач також зазначала, що ніколи не оформляла документи, які б підтверджували її право власності на подаровану квартиру, тому не могла розпорядитися нерухомістю, яка їй не належала. Стверджує, що подарована квартира належала ЖБК «Радуга», а не їй. В зв'язку із зазначеним позивач з урахуванням уточнень просила суд: визнати недійсними інформаційну довідку та її «Фотокопію з копії» № 9, видану ЖБК «Веселка» від 28.01.1992 року, зареєстровану в КМБТІ 03.07.1992р. в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427; довідку-характеристику, видану КМБТІ 15.12.2004р. за № 987670; реєстраційне посвідчення, видане КМБТІ 03.07.1992р., зареєстроване в КМБТІ 03.07.1992р. в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427; довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА від 27.07.1998 року; договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між позивачем та відповідачем 17.12.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON]; плани за поверхами та надані до них експлікації виконані КМБТІ 09.10.2013 року та 31.10.2013 року на буд. [ADDRESS]; відносити її в правах власника вказаної квартири; скасувати реєстрацію вказаного договору дарування в КМБТІ, зняти з реєстраційного обліку [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовну заву з урахуванням уточнень підтримала в повному обсязі та просила суд про задоволення позову. [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направивши до суду замість себе представника, який в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилалися на те, що відповідач [PERSON] знайома з позивачем на протязі 37 років і крім неї у позивача близьких родичів немає. За життя чоловіка вони щонеділі відвідували позивача, а після його смерті вона 2-3 рази на неділю приходила до її квартири, допомагала по господарству, прала білизну, прибирала, приносила продукти харчування та готувала їжу. За дорученням позивача отримувала її пенсію та оформляла субсидію на квартиру. При цьому ніколи свою турботу про позивача не ставили в залежність від будь-яких матеріальних благ. Ще за життя чоловіка позивач в 1996 році з власної ініціативи склала на його ім'я заповіт, а на сороковий день після його смерті в 2002 році повідомила, що склала заповіт на її ім'я. Після вказаних подій в їх відносинах нічого не змінилося, як і після укладення договору дарування. В квітні 2008 року вона захворіла і цим скористався представник позивача в суді [PERSON], який, скориставшись віком позивача, замінив замки в квартирі, наказав їй не впускати її та її доньку та внучку в квартиру, заборонив їй спілкуватися з ними та отримувати від них будь-яку допомогу. Так як позивача та сім'ю відповідача поєднують родинні стосунки, тривале спілкування та постійне, на протязі довгих років, надання допомоги позивачу, на думку представника відповідача п.8 договору не може трактуватися як вчинення відповідачем щодо позивача дії майнового характеру. Представник відповідача вважає, що ініціатором даного позову до суду є саме представник позивача, який користується віком та станом здоров'я останньої у своїх власних інтересах. Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач двічі зверталася до Солом'янського районного суду з аналогічними позовними заявами, в задоволені яких судовими рішення, що набрали чинності, було відмовлено. Відповідач - приватний нотаріус КМНО [PERSON], в судове засідання не з'явилася, надавши заздалегідь до суду письмові пояснення, в яких проти позову заперечує, посилаючись на те, що 17.12.2004 року до її робочого місця звернулися сторони з проханням засвідчити нотаріально договір дарування квартири. Вона встановила особи сторін за паспортами та оглянула правовстановлюючі документи на квартиру, які особисто надала позивач. Позивач чітко висловила своє бажання саме подарувати квартиру відповідачу та надала всі необхідні документи саме для укладення цього договору. Ознайомившись з проектом договору сторони не висловили ніяких зауважень і ще раз підтвердили намір укласти договір дарування, підписали його та розписалися в реєстрі нотаріальних дій. Приватний нотаріус КМНО [PERSON] вважаючи свої дії правильними, просила суд відмовити в задоволенні позову, а також провести розгляд справи у її відсутність. Відповідач - КМБТІ в судове засіданні свого представника не направили, заздалегідь надавши до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника КМБТІ в якій також зазначили, що просять суд постановити рішення відповідно до вимог законодавства. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач ДПІ Солом'янського району м. Києва Міністерства доходів і зборів України в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа ВГІРФО Солом'янського РУГУ МВС України в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін присутніх в судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 17.12.2004 року був укладений договір дарування, відповідно до якого позивач подарувала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобов'язання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь - яких зустрічних дій майнового характеру. Ст.235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Судом встановлено, що сторони у справі є родичами, відповідач є дружиною померлого двоюрідного брата позивача. Вбачається, що між ними на протязі всього часу з моменту виникнення родинних відносин були довірливі та відкриті стосунки, сторони допомагали одне одному. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що на протязі тривалого часу, ще за життя чоловіка відповідача, який помер в 2002 році, відповідач з чоловіком регулярно відвідували позивача, піклувалися про неї, прала, готувала їжу та сплачувала комунальні платежі. Судом встановлено, що позивач двічі: 26.06.1996 року та 10.09.2002 року складала заповіти спочатку на чоловіка відповідача, а в подальшому і на відповідача. Відповідач під час розгляду справи суду пояснила, що позивач при цьому особисто зверталася до нотаріуса, сторонньою допомогою при цьому не користувалася. Судом встановлено і це підтвердили в судовому засіданні сторони, ініціатором складання заповітів була саме позивач. Обґрунтовуючи свою позицію в суді позивач намагалась донести до суду інформацію, яка свідчить про те, що відповідач неналежним чином, в неналежному вигляді та розмірі надавала утримання позивачу, тобто неналежним чином виконувала умови договору довічного утримання. Відповідно до ч.1 ст.744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона /відчужував/ передає другій стороні /набувачеві/ у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та/або/доглядом довічно. З укладеного сторонами договору дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаному сторонами договорі дарування не міститься. Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено. Більше того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили або наявність давніх родинних стосунків між сторонами, а, виходячи з цього, і підтримки сім'єю відповідача позивача, або про обставини та підстави укладення договору дарування взагалі нічого пояснити не змогли. Відповідач [PERSON] яка є донькою відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] є їх родичкою, яка має похилий вік. Вони на протязі довгих років допомагають їй, турбуються про неї. Її батько - двоюрідний брат позивача, яка складала на його ім'я заповіт, а після смерті батька переписала заповіт на матір, відповідача [PERSON] в справі. Пояснила, що вона особисто, коли мати хворіла, надавала допомогу позивачу, привозила їжу, продукти харчування, так як працювала неподалік від її місця проживання. Також пояснила, що ініціатором укладення договору дарування, як і двох попередніх заповітів була сама позивач. Відповідач [PERSON], пояснила суду, що в якості подяки за тривале ставлення та догляд, позивача повідомила їх ще за життя чоловіка, що з власної ініціативи самостійно пішла та оформила на його ім'я 26.06.1996 року заповіт. Таке свої рішення вона пояснила тим, що поки вона жива, бажає таким чином віддячити за догляд, допомогу та увагу до неї з їх сторони. Смерть її чоловіка для всіх була несподіванкою. На сороковий день після його смерті на поминальному обіді позивач повідомила, що 10.09.2002 року зробила за власною ініціативою новий заповіт на її ім'я. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч.4 ст.59 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Крім того, ч.2 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1 976 року "Про судове рішення" (з наступним змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Суд вважає, що позивачем не було надано доказів в обґрунтування підстав для звернення до суду, а також того, що при укладенні договору дарування позивач дійсно мала на меті укладання договору довічного утримання, так, як ці обставини спростовуються зібраними в справі доказами. Суд також вважає необгрунтованими посилання позивача на п.8 договору дарування, як на застереження майнового характеру, які, з її точки зору, свідчать про удаваність укладеної сторонами угоди, з наступних підстав. Як встановлено вище судом, сторони є родичами, на протязі тривалого часу сім'я відповідача, а саме: спочатку вона з чоловіком, а в подальшому сама відповідач надавала допомогу позивачу у вирішенні життєвих проблем. Вбачається, що сторони знаходяться в родинних стосунках на протязі 37 років. Результатом їх відносин, в т.ч. доброзичливе ставлення, опікування з боку відповідача та її сім'ї сприяло тому, що позивач спочатку в 1996 році на ім'я чоловіка відповідача - свого двоюрідного брата [PERSON], а в подальшому в 2002 році на ім'я відповідача, складала заповіти, а в 2004 році і договір дарування спірної квартири на ім'я відповідача, де в п.8 було зазначено право позивача довічного проживання в відчуженій квартирі. З договору дарування вбачається, що його текст викладений досить зрозуміло, доступно, з виділенням жирним шрифтом основних акцентів договору, а також розміром шрифту його окремих елементів, суд вважає, що при підписанні договору дарування позивач не могла не помітити, що вона підписує, виходячи з її попереднього досвіду спілкування з нотаріусами, а також прийнятті нею рішень про складання заповітів на членів сім'ї відповідача. Крім того, з пояснень приватного нотаріуса, які містяться в матеріалах справи вбачається, що для оформлення договору дарування надається довідка-характеристика БТІ. На підтвердження бажання укласти саме договір дарування позивач надала таку довідку та підтвердила своє бажання подарувати квартиру саме відповідачу. Вона ознайомила сторін з проектом договору дарування, вони його прочитали і не висловили жодних зауважень, після чого підписали договір в її присутності та реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Крім того, в процесі розгляду справи встановлено, що позивач має вищу освіту, є всесторонньо розвинутою людиною, багато читає, займала різні посади в медичних установах і до цього часу, незважаючи на вік, має ясний розум та пам'ять. Виходячи з цього, суд вважає, що доводи позивач про те, що, укладаючи договір дарування, вона мала на меті укладання договору довічного утримання, спростовується зібраними в справі доказами. З тексту оспорюваного позивачем договору вбачається, що за його умовами вона лише взяла на себе обов'язок прийняти в дар спірну квартиру і будь-якого обов'язку по утриманню позивача обдарована не приймала. Текст договору сторонами був прочитаний і підписаний в присутності нотаріуса. Таким чином, доводи позивача про удаваність правочину не відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам. Таким чином, суд вважає, що п.8 договору, яким позивачу гарантовано довічне проживання в відчуженій квартирі, не є застереженням майнового характеру, яке може тягнути за собою визнання даного договору недійсним. Суд вважає, що договір дарування спірної квартири укладений позивачем при повному усвідомленні нею значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, був направлений на реальне настання наслідків його укладення. Суд також критично відноситься до пояснень представника позивача, які були надані в процесі розгляду справи, щодо того, що позивач не мала окулярів в нотаріальній конторі і не бачила, що підписує, так як з довідки - характеристики, поданої нею нотаріусу, вбачається, що отримана вона була позивачем на відчуження спірної квартири. Крім того, суд не приймає до уваги доводи позивача, викладені в заяві про уточнення позовних вимог, щодо того, що відповідач має намір провести відчуження її квартири, з цією метою її часто забирали з квартири до квартири відповідача, яка належить третій особі, отримувала її пенсію в банку, позбавляють її права користування квартирою, погрожували тощо. Як встановлено вище, п.8 оспорюваного договору дарування спірної квартири, він укладений з правом довічного проживання позивача в відчужуваній квартирі, а будь-яких доказів, які б свідчили про намір відповідача продати її, до суду не надано. Що стосується проживання позивача в квартирі відповідача, вбачається, що воно було викликано лише станом здоров'я позивача, яка спочатку зламала руку, а потім у неї виявили ракову пухлину, в зв'язку з чим вона потребувала постійного стороннього догляду, а постійно знаходитися в її квартирі відповідач не мала змоги. Представник позивачки в процесі розгляду справи, стану здоров'я останньої не заперечував. На підтвердження своєї позиції в частині намірів відповідача відібрати у позивача квартиру, представник позивачка та позивач послались на заяву відповідача до суду про обмеження цивільної дієздатності позивача. Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення в яких зазначив, що це було викликано впливом на позивача з боку її представника, який в квітні 2008 року скористався госпіталізацією відповідача, замінив замки в квартирі і не став пускати до квартири її доньку та онуку, заборонив їм спілкуватися з нею. Після цього він взяв довіреність у позивача і вже вдруге звертається до суду з позовами про визнання недійсним укладеного позивачем договору дарування. Суд вважає слушними дані пояснення, виходячи з віку позивачки (92 роки), стану її здоров'я, а тому зміну ставлення позивача до вчиненого нею правочину не може вважати достатньою для визнання його удаваним. З врахуванням викладеного вище, аналізу зібраних в справі доказів, суд вважає, що укладений між сторонами договір дарування спірної квартири відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасників правочину було вільним, відповідало їх внутрішній волі,вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений сторонами при повному усвідомленні значення своїх дій, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Суд також не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, так як вони є похідними від вимоги про визнання договору дарування недійсним, про відмову в задоволенні якої суд прийшов до висновку.

Outcome: dismissed