Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що набув права власності на будинковолодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2008 року. Вказане будинковолодіння є фактично єдиним його нерухомим майном та єдиним житлом в якому він проживає по даний час. В листопаді 2009 року, у зв`язку із тяжким станом здоров`я та скрутним матеріальним становищем, після тривалих прохань відповідачки, яка є його рідною дочкою, враховуючи виниклі сімейні відносини, уклав договір довічного утримання щодо передачі своїй доньці, [PERSON] , у власність житлового будинку [ADDRESS] , взамін чого остання зобов`язувалася забезпечувати його належним чином та доглядати довічно. Відповідачка самостійно організувала укладення договору між ними, домовлялася про зустріч із нотаріусом, оплачувала послуги. Крім цього, він уповноважив відповідачку довіреністю для виготовлення всіх правовстановлюючих документів з метою підготовки документів для укладення договору. На даний час вказана довіреність на представництво інтересів від його імені на ім`я відповідачки у нього не збереглася, протягом останніх років, відповідачка перестала виконувати свої обов`язки взяті на себе згідно договору довічного утримання, не намагалася здійснювати оплату комунальних послуг. В січні 2018 року цілеспрямована бездіяльність відповідачки, яка проявилася у невиконанні відповідачкою зобов`язання щодо його утримання та доглядом довічно, стали тим переломним моментом, що змусили його розпочати процес щодо розірвання договору довічного утримання з відповідачкою. Відповідачка не дбає за збереження будинковолодіння, не робить капітальних чи поточних ремонтів, все це лягає на плечі позивача. Отже, всі ці роки, позивач помилявся щодо природи спірного правочину, зокрема, вважав, що ним було укладено з відповідачкою договір довічного утримання. Під час підписання договору дарування неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, так як вважав, що підписує договір довічного утримання, а тому на підставі ст. 229 ЦК України даний договір дарування від 21.10.2009 року слід визнати недійсним. 19.03.2018 року ухвалою Івано-Франківського міського суду заяву [PERSON] про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на домоволодіння [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування посвідченого 21.10.2009 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №4-272(а.с.101,102). Позивач, представник позивача в судовому засіданні 13.02.2020 року позовні вимоги підримали, просили задоволити в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні 13.02.2020 року проти позову заперечила, просила відмовити в повному обсязі. Стверджує, що її батько 21.10.2009 року відповіднодо договору дарування подарував їй у власність домоволодіння [ADDRESS] . У даному будинку відповідачка проживає з сім"єю та її батько. З 2009 року до 2018 року у їхній родині не було жодних проблем до моменту як її рідна сестра розлучилась із своїм чоловіком та повернулась до батьківського дому. Саме, сестра налаштовує батька проти неї. Увесь час відповідачка піклувалась про свого батька, а з часу повернення сестри у їхньому домі виникають суперечки. З самого початку її батько знав, що був укладений договір дарування, був присутнім при підписанні договору, нотаріусом було роз"яснено всі умови договору. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і здобуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного. 21.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння, посвідченого державним нотаріусом Антонюк Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №4-2726. Відповідно до п.1 договору [PERSON] передав у власність - подарував дочці [PERSON] належне йому домоволодіння буд. [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла в дар вищевказане домоволодіння(а.с.88). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Положенням ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже, зміст статей 203, 717 ЦК України вказує на те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Позивач, оспорюючи вказаний вище правочин, вказує на те, що він не мав наміру укладати саме договір дарування домоволодіння, а, підписуючи договір, мав намір укласти договір довічного утримання, оскільки сподівався, що відповідачка буде здійснювати за ним догляд, якого він потребує в силу свого віку та стану здоров`я, а також матеріально допомагати. Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 354/914/13-ц від 23.01.2020. Як встановлено судом, спірний договір дарування від 21.10.2009 року не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Оскільки, для визнання Договору недійсним позивач послався на обставини, які виникли після його укладення та не існували на момент його вчинення, то зазначене не є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, посилаючись на необхідність сторонньої допомоги у догляді в силу свого віку та стану здоров`я, позивачем не вказано в який конкретно спосіб він домовився з відповідачкою на момент укладання спірного договору про здійснення останньою догляду за ним, вважаючи вчинений правочин договором довічного утримання. У той же час, суд враховує, що після укладення договору дарування домоволодіння відповідачка прийняла його в дар. У договорі дарування від 21.10.2009 року дарувальник ствердив, що дарування здійснено ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторонами договору підтверджено, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Сторони не визнані недієздатними та обмежено дієздатними. Укладений договір відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені в ньому. Як вбачається зі змісту Договору, при його укладанні сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з вимогами щодо його недійсності. Зміст ст.ст. 377, 717-722,727,728 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Отже, позивач розумів природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину. Зазначені обставини в судовому засіданні жодним чином не спростовано. Позивачем надано до матеріалів справи ксерокопію медичної карти амбулаторного хворого(а.с.52-87), дублікати квитанцій про сплату ним послуг Укртелекому, проте, за газ, електроенергію та водовідведення в будинковолодінні проводила оплату відповідачка(а.с.18-52). На час підписання договору йому був 61 рік, жодного медичного діагнозу станом на 21.10.2009 року з наданих ксерокопій встановити неможливо. Однак сама по собі наявність відповідних обставин без встановлення неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на підставі належних і допустимих доказів, позбавляє суд можливості дійти висновку проте, що він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, внаслідок чого договір дарування має ознаки недійсності. Доказів того, що в день вчинення правочину 21.10.2009 року, чи напередодні його укладення, позивач перебував у стані, який би зумовив неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину та вплинули на його волевиявлення, не надано, на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність. Надавши оцінку обставинам справи, суд прийшов до висновку про те, що, укладаючи договір дарування домоволодіння, [PERSON] не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що він мав намір укласти договір довічного утримання, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позовні є необґрунтованими, безпідставнми та такими що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed