Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

09.12.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №K3R4AE00000022 від 17.03.2008 року у розмірі 3130,68 Євро, що за курсом НБУ станом на 06.11.2019 року складає 85968,47 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 17 березня 2008 року між АТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №K3R4AE00000022, відповідно до умов якого, Позивач надав Відповідачу кредит в розмірі 16495,08 Євро на термін до 15.03.2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості зав Кредитом. Яка складається із заборгованості за Кредитом. За відсотками. Комісією. А також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно умов договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором. Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 06.11.2019 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 101131,45 Євро, яка складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 15074,76 Євро; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2604,18 Євро; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі - 526,50 Євро; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі - 82926,01 Євро, позивач звертає увагу, оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. тому позивач просить стягнути на свою користь з відповідача 3130,68 Євро, що складається заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2604,18 Євро; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі - 526,50 Євро. Ухвалою суду від 12.12.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами повернулась на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Згідно п. 4 ст. 1 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність", банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кредитний договір є різновидом договору позики, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позики. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 17.03.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Колмерційний банк «Приватбанк»), та [PERSON] укладено Кредитно - заставний договір №K3R4AE00000022, згідно умов якого Банк зобов`язався за цим Договором надати Позичальнику Кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому Договорі, а Позичальник зобов`язується прийняти. Належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування Кредитом, а також інші платежі відповідно до умов Договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. (а. с. 6-14) Згідно п. 2.2 Договору, для забезпечення повного та своєчасного виконання Позичальником зобов`язань за договором, Позичальник надає Банку Предмет застави в заставу. Згідно п. 17.1 Договору, загальний розмір кредиту становить 16495,08 Євро, з кінцевим терміном повернення - 15.03.2013 року з відсотковою ставкою у розмірі 10,56 % річних. На підтвердження позовних вимог, позивачем надано розрахунок заборгованості за договором №K3R4AE00000022 від 17.03.2008 року, згідно якого, вбачається що відповідач станом на 06.11.2019 року внаслідок невиконання своїх зобов`язань за кредитним договором має заборгованість, яка становить 101131,45 Євро, яка складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 15074,76 Євро; заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 2604,18 Євро; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі - 526,50 Євро; пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі - 82926,01 Євро. Оскільки позивачем, при зверненні з даним позовом до суду, у відповідності до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не надано підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, судом за даними, які містяться в автоматизованій системі документообігу Д-3 встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №2-5922/11 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, за результатом розгляду якої, 22 березня 2012 року було ухвалено рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K3R4AE00000022 від 17.03.2008 рокуу сумі 22 119,75 Євро, що за курсом НБУ складає 249 364,48 грн., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль «Субару», модель: «Форестер», рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк». Як вбачається з мотивувальної частини рішення від 22 березня 2012 року: «Судом встановлено, що 17.03.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 24 019,52 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.03.2013 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 17.03.2008 р. уклали договір застави рухомого майна, відповідно до якого відповідач надав в заставу автомобіль «Субару», модель: «Форестер», рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач: належним чином виконав умови договору та надав відповідачеві вказану вище суму кредиту, натомість відповідач умови договору не виконує, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість у сумі 22 119,75 Євро, що за курсом НБУ складає 249 364,48 грн.» Відповідно до п. 8.1 Кредитного договору, предметом застави за цим Договором є автомобіль, власником якого є Позичальник і детальний опис якого наведено у ст. 17.9 Договору. Згідно п. 17.9 Договору Позичальник надав в заставу автомобіль «Субару», модель: «Форестер», рік випуску: 2006, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до п. 13.9 Договору, за вибором банку звернення стягнення на предмет застави може здійснюватись у судовому порядку відповідно до розділу ІV ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та умов цього договору. Відповідно до ст. 1. Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор(заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ст. 3 Закону України «Про заставу» застава застосовується у разі забезпеченні будь-якої дійсної існуючої або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначає Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень. За змістом положень ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором. Вимоги до правочину, на підставі якого виникає обтяження, встановлюються законом. Відповідно до ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Згідно з п. 4.2. вищезазначеного Договору, нарахування процентів здійснюється на дату сплати процентів. При цьому проценти розраховуються на непогашену частину Кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними коштами. Виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування процентів не включається. Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з кредитного рахунку до очікуваної дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої дати сплати процентів та закінчується поточною датою сплати процентів. Розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з кредитного рахунку до очікуваної дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої дати сплати процентів та закінчується поточною датою сплати процентів. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення Кредиту, на суму неповернутого Кредиту. Відповідно до ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса в установленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення прав кредиторів та реєстрацію обтяжень», звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України Отже, законодавством передбачено нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання. Верховний Суд України від 25 травня 2016 року у справі №6-157цс16 прийшов до висновку, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора в період дії строку кредитного договору припиняються правовідносини сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі, і що в такому разі нарахування процентів за користування кредитом з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання законом не передбачено. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBOBEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Як з`ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, АТ «КБ «Приватбанк» скористався своїм правом звернути стягнення на предмет застави за кредитним договором №K3R4AE00000022 від 17.03.2008 року, за порушення термінів повернення кредиту, ці обставини встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2012 року у цивільній справі №2-2922/2011р. Виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно пред`явлені вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №K3R4AE00000022 від 17.03.2008 року, оскільки на час виникнення цього спору строк дії договору сплинув, позивач скористався правом стягнення з позичальника заборгованості по кредитному договору, звернувшись з відповідним позовом до суду, за результатами розгляду якого ухвалене рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2012 року. В той же час чинним законодавством, яке регулює спірні відносини, не передбачено право кредитора вимагати від боржника сплату боргу після ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора та після спливу строку дії кредитного договору, оскільки у такий спосіб припиняються правовідносини сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі. Надаючи оцінку вимогам позивача в частині визначення загального розміру заборгованості, суд враховує, що позивачем заявлено вимогу про стягнення загальної суми боргу за кредитом в розмірі 3130,68 Євро, а саме: відсотків в загальному розмірі 2604,18 грн. та комісій в сумі 526,50 Євро, при цьому, позивачем при нарахуванні вказаної заборгованості вказано період, за який стягнуто рішенням суду. Крім того, в умови кредитного договору взагалі не містять вимог, щодо підстав, розміру та порядку нарахування заборгованості по комісій. Так, дійсно, умови Кредитного договору містять детальний опис загальної вартості Кредиту (п. 16.5 Договору) однак, п. 17.1, 16,9, 16,10, 14, 6.2.7 не містять зазначеного банку відповідальності як «Комісія». Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed