Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , просило припинити використання квартири [ADDRESS] в якості «хостелу». Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на наступне, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.02.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок [ADDRESS] був переданий до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації. На підставі розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 13.02.2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва»» будинок [ADDRESS] з 16.02.2015 року був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі позивача, що підтверджується Актом приймання-передачі. Згідно ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом позивача по володінню, користуванню та розпорядженню майном, закріпленим за ним власником або уповноваженим органом, яким є Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація. П. 2.2. Статуту позивача передбачено, що предметом діяльності підприємства є утримання, обслуговування житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання та надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Предметом спору є кв. [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2018 року згідно довідки підприємства відповідач є особою на якого зареєстрований особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ) для обліку споживання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, зареєстрований на колишнього власника квартири [PERSON] . До позивача та ЖЕД-410, який є структурним підрозділом підприємства позивача і здійснює обслуговування житлового будинку, постійно в усній та письмовій формах звертаються мешканці під`їзду, в якому знаходиться вказана квартира, зі скаргами на влаштування в квартирі так званого «хостелу». Відповідно до Акту від 17 грудня 2019 року, виходом на місце встановлено, що квартира [ADDRESS] розміщена на 5-му поверсі, використовується під «хостел». Перебування великої кількості сторонніх людей у будинку створює незручності, як для мешканців у будинку, так і для працівників комунальної системи, порушується громадській спокій у вечері та нічні години, наявне постійне сміття у під`їзді та навколо, стіни в під`їзді постійно облиті різними напоями, на підлозі накидані недопалки, що порушує санітарні норми у під`їзді, збільшує експлуатаційні витрати на будинок. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ч. 5 ст. 319, ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ч. 7 ст. 41 Конституції України, а також п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ №572 від 08.10.1992 року, п. 5.31. ДСТУ 4527:2006 щодо поняття «хостел» та п. 2.50 ДБН В.2.2-15:2019. Позивач вказує, що розташування «хостелу», як і готелю, гуртожитку в квартирі багатоквартирного будинку з боку власника є незаконним, оскільки відповідне є нецільовим використанням квартири у багатоквартирному будинку, яка призначена для постійного проживання однієї сім`ї, крім того, квартира технічно не пристосована для проживання такої кількості осіб, що свідчить про порушення норм цивільного та житлового законодавства. 05 червня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в загальному позовному провадженні. 05 серпня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Мацієвська О.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що перебування великої кількості сторонніх людей у будинку створює незручності, як для мешканців у будинку, так і для працівників комунальної системи, мешканці хостелу порушують громадській спокій у вечірні та нічні години, наявність постійного сміття у під`їзді та навколо, на підлозі накидані недопалки, стіни під`їзду облиті різними напоями, що порушує санітарні норми у поїзду, збільшує експлуатаційні витрати на утримання будинку. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала до суду письмові пояснення по справі зі змісту яких вбачається, що третя особа підтримує заявлені позовні вимоги та зазначає, що згідно розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року №61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва»» будинок [ADDRESS] закріплений з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання та переданий на баланс позивача. Спірна квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності відповідачу. Мешканці будинку звертаються зі скаргами щодо порушення спокою в нічні години та санітарних норм в під`їзді та на прибудинковій території. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» створено рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року, засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, та діє на підставі Статуту. Згідно розділу 2 Статуту, підприємство створене з метою забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою та отримання прибутку. Предметом діяльності підприємства є: утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового і нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності м. Києва, на договірних засадах у встановленому порядку; надання послуг з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду, укладення договорів на надання житлово-комунальних послуг, контроль за виконанням умов договорів у встановленому порядку; управління нерухомим майном; надання послуг з аварійного обслуговування внутрішньобудинкових та зовнішніх інженерних мереж, обслуговуванню ліфтового господарства та систем диспетчеризації, обслуговування димовентиляційних каналів, у встановленому порядку; надання послуг з ремонту житлового та нежитлового фонду, інженерного та ліфтового обладнання в установленому порядку; утримання прийнятого на баланс відомчого житлового фонду за рішенням власника; здійснення відповідно до вимог законодавства контролю за використанням житлових приміщень за призначенням, переплануванням та вжиття заходів в установленому порядку тощо. За змістом розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №61 від 13 лютого 2015 року, з метою забезпечення ефективного використання комунального майна територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації: закріпити з 16 лютого 2015 року на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою згідно з додатками 1, 2, 3. КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» забезпечити в установленому порядку належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового і нежитлового фонду та елементів зовнішнього благоустрою, зазначених у додатках 1-3 до цього розпорядження. Згідно змісту наявної у матеріалах справи копії Акту приймання-передачі житлових будинків, які передаються безоплатно, на праві господарського відання, на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» згідно розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року №61 станом на 01 квітня 2015 року, крім іншого, також передано будинок за адресою: [ADDRESS] . За змістом акту обстеження приміщення квартири [ADDRESS] , що використовується під «хостел» від 25.10.2019 року, комісією в складі: старшого майстра Слишинської Л.Г., дільниці Котирло М.В. , бригадира Дацюк А.М. , проведено обстеження квартири [ADDRESS] , яка використовується під так званий «хостел». Згідно довідки позивача від 15 травня 2020 року, особовий рахунок № [NUMBER] ( [NUMBER] ) для обліку споживання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] .. Заборгованість становить 339,44 грн. (а.с. 20). Як вбачається з матеріалів справи, мешканці будинку [ADDRESS] , 25 листопада 2019 року звертались до директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» із колективним зверненням у якому просили допомоги, як від організації, яка надає мешканцям житлово-комунальні послуги. Мешканці вказували, що у їх парадному в квартирі 141 створений так званий «хостел». Постійно мешканці хостелу порушують громадський порядок, зловживають спиртними напоями, висловлюються нецензурно на адресу мешканців, які роблять їм зауваження. Мешканці будинку просили захистити їх права та інтереси, закрити хостел та зобов`язати власника квартири використовувати її за призначенням - для проживання сім`ї, як це передбачено діючим житловим законодавством. З відповідними заявами та скаргами мешканці цього будинку звертались також до начальника ЖЕД-411. Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13. Звертаючись до суду із позовом, позивач просить зобов`язати відповідача припинити використання належну йому на праві власності квартиру в якості «хостелу». Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (частина перша статті 382 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У частині четвертій статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Згідно з положеннями частини сьомої статті 41 Конституції України та частини п`ятої статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із частинами 1, 2 статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У відповідності до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, власники квартири зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням. Також відповідно до статті 7 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік (Закон України від 24.06.1981 р. № 5150-X) громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями і правил соціалістичного співжиття, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами з метою особистої наживи, одержання нетрудових доходів та в інших корисливих цілях, а також на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до Державних будівельних норм (ДБН В2.2.2-15-2005 "Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення", затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року N 80) допускається розміщення нежитлових приміщень, які використовуються для здійснення господарської діяльності, у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Крім того, на верхньому житловому поверсі (у тому числі мансардному) допускається розміщення творчих майстерень художників та архітекторів. При цьому статтею 8 Житлового кодексу передбачено, що у виняткових випадках може здійснюватися переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад. Тобто, для здійснення господарської діяльності можуть використовуватися лише нежитлові приміщення. Переведення жилих приміщень у нежилі може здійснюватися, але лише у виняткових випадках, і лише за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад. Відповідно до пункту 3.3 ДБН В.2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі» (далі - ДБН В.2.2-20:2008) готель - це один із засобів розміщення, який визначається згідно з вимогами ДСТУ 4527:2006 «Послуги туристичні. Засоби розміщення. Терміни та визначення», тут: будинок або комплекс приміщень для тимчасового розміщення (проживання). Відповідно до пункту 6.1.1 ДБН В.2.2-20:2008 наявність житлової та приймально-вестибюльної груп приміщень є обов`язковою. Склад додаткових приміщень, що підвищують комфорт готелю, не нормується і приймається згідно із завданням на проектування або за проектом. Житлова частина будинків готелів (номерний фонд) повинна бути функціонально і планувальне відокремленою. У випадку розташування приміщень готелів у складі багатофункціональних будинків, а також у випадках блокування приміщень готелів з іншими підприємствами та установами готелі повинні бути планувальне відокремлені, ізольовані та забезпечені самостійними входами і комунікаціями (вертикальними і горизонтальними). Відповідно до пункту 5.31 ДСТУ 4527:2006 хостел (молодіжний готель) - це готель, у якому номери, розташовані зазвичай за коридорною або блочною системою, і має умови для самостійного готування їжі та санітарно-технічні зручності на поверсі або у блоці; може організовувати харчування у закладі ресторанного господарства. Відповідно до положень Державних будівельних норм України В.2.2/15-2005, квартира - це комплекс взаємопов`язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу або однієї людини. Отже, терміни «готель» та «хостел» не можна ототожнити з термінами «квартира» та «нежитлове приміщення». Хостел є молодіжним готелем і повинен забезпечуватися самостійним входом і комунікаціями. Слід зазначити, що пункт 2.50 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» містить вичерпний перелік приміщень, які допускається розміщуватись у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Такого приміщення як готель та/або хостел вказаний перелік не містить. Відповідно до статті 150 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушення правил користування жилими приміщеннями, використання їх не за призначенням, псування жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання та об`єктів благоустрою тягне за собою попередження або накладення штрафу на громадян від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Статтею 152 ЖК УРСР передбачено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Крім того, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572, передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири), та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку (пункт 4). Будь-яких даних про те, що відповідач отримувала дозвіл на переобладнання належної їй квартири під «хостел», матеріали справи не містять. Функціонування «хостелу» у багатоквартирному будинку не відповідає положенням чинного законодавства України, оскільки цивільним законодавством України передбачено, що квартира у багатоквартирному будинку призначена для постійного проживання, у той час, як у квартирі розташований «хостел», який за своїм законодавчим визначення є приміщенням для тимчасового проживання (розміщення). Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому за змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд приймає до уваги, що розміщення хостелу спричиняє незручності та проблеми для власників інших квартир у під`їзді, однак суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку із тим, що в даному випадку відсутні дані, які б свідчили про порушення цивільного права або інтересу саме КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», як позивача у справі. Вивчивши матеріали справи, судом також не встановлено умов звернення позивача із відповідним позовом на виконання своїх власних повноважень (наявності таких повноважень), а також відсутні повноваження позивача діяти в інтересах інших осіб. Натомість суд звертає увагу, що здійснення контролю за використанням приватного житлового фонду є обов`язком третьої особи у справі, оскільки у такому збереженні є публічний інтерес територіальної громади, для реалізації якого на виконання передбачених чинним законодавством повноважень діє третя особа. Однак, Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація не є позивачем у справі. Крім того, в залежності від підстав позову (реалізація функцій контролю за станом благоустрою житлового фонду або ж порушення цивільних прав), у разі якщо позивачем виступає районна державна адміністрація, позов має відповідно розглядатись за правилами адміністративного або цивільного судочинства відповідно. Про те, що належним позивачем у справі на захист прав територіальної громади та на виконання своїх функцій суб`єкта владних повноважень може бути саме районна державна адміністрація, свідчить і зміст постанови Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі №757/22685/16-ц. Порушення ж прав саме комунального підприємства з боку відповідача судом не встановлено, а будь-яких владних повноважень у відношенні до житла, яке належить на праві приватної власності громадянам, дане підприємство не має і виступає стороною лише у договірних відносинах з власниками. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до [PERSON] , третя особа Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація про зобов`язання припинити використання житлового приміщення в якості «хостелу» є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed