Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

позивачі звернулися до суду з позовом про визначення частки в праві спільної сумісної власності, покликаючись на те, що їм та відповідачу належить на праві спільної сумісної власності квартира №11 на вул. Головацького, 11 у м. Львові. Вони бажають виділити свої частки у даній квартирі, однак відповідач здійснити такого поділу у позасудовому порядку не бажає. Просять визначити за ними та відповідачем по 1/3 часті у квартирі №11 на вул. Головацького, 11 у м. Львові, право спільної сумісної власності припинити. Позивачі у судові засідання, призначені судом 12 червня 2018 року та 31 липня 2018 року не зявились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, свої усні пояснення не надали, а відтак згідно ст. 279 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у їх відсутності, на підставі наявних у ній доказів. Відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у\~справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, а також повідомлено про призначення у справі судових засідань 12 червня 2018 року та 31 липня 2018 року, однак відповідач відзиву на позовну заяву не подала, у судові засідання призначені судом не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча належно була повідомлена про час та місце слухання справи, свої усні пояснення не надала, а відтак згідно ст. 279 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у її відсутності, на підставі наявних у ній доказів. У зв'язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру №06426-3 від 09 серпня 1996 року квартира №11 на вул. Головацького, 11 у м. Львові належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], Мазур /[PERSON]/ Р.Б. та [PERSON] /а.с. 7/ Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.\~У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.\~За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно з ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що на момент подання позову до суду, з часу виготовлення свідоцтва про право власності на квартиру №06426-3 від 09 серпня 1996 року, квартира №11 на вул. Головацького, 11 у м. Львові досі перебуває у спільній сумісній власності [PERSON], Мазур /[PERSON]/ Р.Б. та [PERSON], що частки співвласників досі є не виділеними. Крім того, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, натомість позивачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вони зверталися до відповідача з проханням здійснити виділ часток у квартирі, та їм було, у будь-якій формі, у цьому відмовлено. Виходячи з вищенаведеного та оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження, оскільки позивачами не представлено, а судом не отримано належних, достатніх, допустимих, достовірних доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed