Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом просив: - визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію його, відомості розміщені [INFO] року на рекламних конструкціях типу «сіті-лайт» № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] по вул. Шевченка в м. Кіровограді, відносно [PERSON]; - визнати наклепом дії [PERSON] та ТОВ «Композиція» з розміщення інформації [INFO] року відносно нього на рекламній конструкції типу «сіті-лайт» № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] по вул. Шевченка в м. Кіровограді; - зобов'язати [PERSON] та ТОВ «Композиція» спростувати відомості, поширені ними [INFO] року на рекламних конструкціях типу «сіті-лайт» № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] по вул. Шевченка в м. Кіровограді, відносно [PERSON] у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, про те, що ними поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію кандидата в народні депутата України [PERSON] інформація, яка була розміщена [INFO] року на рекламних конструкціях типу «сіті-лайт» № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] по вул. Шевченка в м. Кіровограді, не пізніше десяти днів з дня набрання рішення суду законної сили; - стягнути [PERSON] та ТОВ «Композиція» витрати на оплату судового збору та інші витрати, пов'язані з розглядом даної справи. На обґрунтування позову зазначено, що [INFO] року на статистичних рекламних конструкціях типу «сіті-лайт» № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] по вул. Шевченка в м. Кіровограді, розміщено інформацію, в якій зазначено наступне: [INFO]. Дозвіл № 1341 від 18.01.2012 року на використання «сіті-лайта» № [NUMBER] належить ТОВ «Композиція» і діє з 18.01.2012 року по 18.01.2017 року. Дозвіл № 1342 від 18.01.2012 року на використання «сіті-лайта» № [NUMBER] належить ТОВ «Композиція» і діє з 18.01.2012 року по 18.01.2017 року. Дозвіл № 1347 від 18.01.2012 року на використання «сіті-лайта» № [NUMBER] належить ТОВ «Композиція» і діє з 18.01.2012 року по 18.01.2017 року. Крім цього, підтвердженням причетності відповідача до розміщення вказаної інформації є фотознімок зазначених «сіті-лайтів» та наступний запис, викладені на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» від користувача «[PERSON]», а саме: [INFO] Згідно даних Єдиного державного реєстру одним із засновників ТОВ «Композиція» є громадянин України [PERSON]. Вказав, що очевидним фактом є те, що інформація, наведена у вказаних «сіті-лайтах» відповідачами безпосередньо стосується особи кандидата в народні депутати України на позачергових виборах народних депутатів України 26.10.2014 року [PERSON]. Дана інформація абсолютно не відповідає дійсності. Ствердження відповідачів щодо «захоплення бізнесу, поламаних доль та безвинно засуджених» взагалі є безглуздою вигадкою та не має під собою жодних обґрунтувань, оскільки позивач з 1997 року працює в Промисловій групі «Креатив», а на даний час є головою Наглядової групи Креатив і жодним чином до правоохоронних чи судових органів в компетенцію яких входить засудження осіб за вчинення злочинів не причетний. Поширення широкому колу осіб інформація є недостовірною, негативною та такою, що порочить його, а саме: честь, надаючи йому безпідставну негативну соціальну оцінку в очах оточуючих, шляхом створення його образу як вкрай непорядної та аморальної людини, незаконно посягаючої на права та законні інтереси людей шляхом «захоплення» їх бізнесу; гідність, спричиняючи негативний психічний вплив як на нього особисто (викликає образу, душевні хвилювання, негативні емоції тощо), та к і на усіх оточуючих його людей, у яких внаслідок ознайомлення з даною інформацією виникає стійке уявлення про нього як вкрай непорядку та аморальну людину, що нехтує долями людей; ділову репутацію як голови наглядової ради Групи Креатив, що проявляється у безпідставній характеристиці його як особи, яка зловживає своїм службовим становищем, нехтує законом, діє виключно в своїх особистих інтересах, незважаючи на інтереси оточуючих. На підставі цього позивач просить, щоб вищевказана інформація була спростована у такий точно спосіб, яким була поширена, офіційного вибачення відповідачів за вчинення ними неправомірних дій. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити, в подальшому 08.04.2015 року через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, та надав додаткові письмові пояснення, зазначаючи, що позивач був зареєстрований ЦВК України кандидатом у народні депутати по 99 виборчому округу, як вказано у позовній заяві «сіті-лайти» № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] були розташовані по вул. Шевченка в м. Кіровограді. Згідно відомостей Державного реєстру виборців, вул. Шевченка входить до меж 99 виборчого округу. Таким чином відповідачі, розповсюджували неправдиву інформацію щодо позивача та експонували її на «сіті-лайті» саме в межах 99 округу, де було чітко вказано прізвище - [PERSON]. При цьому не були вказані ініціали. Однак було вказано, - «не голосуй за [PERSON]». Тобто, мова йшла про голосування виборців на виборах в народні депутати України. Тому [PERSON], вважає, що вказана неправдива інформація стосується, саме його - кандидата в народні депутати України по 99 виборчому округу, з метою перешкоджання виборцям зробити неупереджений та адекватний вибір народного депутата по 99 округу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначаючи, що інформація розміщена на «сіті-лайтах» стосується не [PERSON], а [PERSON]. Так, на час розміщення інформації на «сіті-лайтах», що є предметом дослідження відбувалась передвиборча агітація кандидатів у народні депутати України, вибори були призначені на 28.10.2014р.. Відтак, він скористався правом визначеним ст. 66 ЗУ «Про вибори народних депутатів України» агітувати проти кандидата у народні депутати. Крім того, за неділю до розміщення інформації на «сіті-лайтах», що є предметом дослідження в межах даного спору, ним там же були розміщені на «сіті-лайтах» плакати, що містили фотознімки [PERSON] із написом : «Зрадникам - тушкам не місце у Верховній Раді», тобто фактично відбулось продовження агітації проти певного суб'єкта виборчого процесу . Щодо вибору місця розміщення передвиборчої агітації, пояснив, що 99 та 100 виборчі округи межують між собою, «сіті-лайти» про які йде мова у позові розташовані у бізнес-центрі міста, яке відвідує значна кількість його мешканців, в тому числі виборців по 100 виборчому округу, по якому балотувався у народні депутати України [PERSON]. Також, відповідач коли з місцевих новин довідався, що позивач збирається звертатись з позовом до суду до нього в зв'язу з розміщеними на «сіті-лайтах» плакатах, то 17.10.2014року на своїй сторінці у фейсбуці виклав спростування, що розміщена на них інформація стосується [PERSON] Доказом, цього також може слугувати розміщення на плакаті фотознімку братів [PERSON], доля яких пов'язана саме з особою [PERSON] На підставі викладеного просив у задоволенні позову в частині, що стосується вимог до нього відмовити у повному обсязі. Представник ТОВ «Композиція» в судовому засіданні заперечив проти позову в частині вимог до даного відповідача та просив відмовити в його задоволенні. Зазначав, що з [PERSON] були укладені договори оренди «сіті-лайтів» та отримані кошти. Плакати надані [PERSON] для розміщення на «сіті-лайтах» не порушують ЗУ «Про рекламу», як і решти норм чинного законодавства України. Суд, заслухавши пояснення відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно фотознімків від [INFO] року на статистичних рекламних конструкціях типу «сіті-лайт», які належать ТОВ «Композиція» № [NUMBER] - дозвіл № 1342 від 18.01.2012 року і діє по 18.01.2017 року, № [NUMBER] - дозвіл № 1341 від 18.01.2012 року і діє по 18.01.2017 року, № [NUMBER] - дозвіл № 1347 від 18.01.2012 року і діє по 18.01.2017 року, на плакатах розміщено інформацію, в якій зазначено наступне: «[INFO]». Також, розміщений фотознімок братів [PERSON], яким інкримінується замах на життя [PERSON] (а.с. 6-11). Відповідно до фотознімку одного із зазначених «сіті-лайтів», викладеного на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» від користувача «[PERSON]», розміщено наступний запис а саме: [INFO] Згідно даних Єдиного державного реєстру від [INFO] року одним із засновників ТОВ «Композиція» є громадянин України [PERSON] (а.с. 14-18). 22.09.2014 року постановою Центральної виборчої комісії україни № 1058 зареєстровано кандидатів у народні депутати України, які балатуються в одномандатних виборчих округах у порядку самовисування на позачергових виборах нароних депутатів України 26.10.2014 року (а.с. 45). Відповідно до переліку кандидатів у народні депутати України, зареєстрованих на позачергових виборах народних депутатів україни 26.10.2014 року в одноманітних виборчих округах, утворених у межах Кіровоградської області - [PERSON], зареєстрований на одномандатному виборчому округу № 99 (а.с. 46). До вказаного виборчого округу належить вулиця Велика Перспективна по якій були розміщені «сіті-лайти» з агітаційним матеріалом (а.с. 88-93). В судовому засіданні були досліджені відеозапис інтерв'ю позивача з приводу розміщених плакатів на «сіті-лайтах» та пост [PERSON] з фейсбуку від 17.10.2014року в якому він спростовує, що розміщена на них інформація стосується [PERSON] Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та ТОВ «Композиція» про захист честі, гідності та ділової репутації. Статтями 3, 28, 68 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Будучи особистим немайновим правом, що забезпечує соціальне буття фізичної особи, право на повагу до гідності та честі захищається нормами Цивільного кодексу України. Так, статтями 270, 297 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до роз'яснення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства. За правилом ст. 275 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист такого права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Під поняттям «спростування» розуміється доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення. Спростування має відбуватись, як правило, у формі, ідентичній поширенню інформації, а коли це неможливо чи недоцільно, - в адекватній чи іншій формі, з урахуванням того, що воно повинно бути ефективним. Крім того, спростування обов'язково має бути проведено або підписано особою, яка поширила неправдиву інформацію і цим порушила немайнові права позивача. У протилежному випадку застосовуються інші способи захисту - відповідь, висловлювання своєї думки тощо. Як зазначено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до ч. 3 ст. 277 Цивільного кодексу України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до положень п.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Згідно із ч.1, ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 ст. 47-1 вказаного Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, [PERSON] вважає, що інформація, яка була поширена [PERSON] та ТОВ «Композиція», жодним чином не відповідає дійсності, а їх суб'єктивна думка є безглуздою вигадкою та не має під собою жодних обгрунтувань, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивачу. Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами [PERSON] погодитися не може, виходячи зі змісту положень та аналізу ст.ст. 270, 275, 277, 297 Цивільного кодексу України та п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та враховуючи факти того, що в даному випадку факти, викладені [PERSON] та ТОВ «Композиція» стосовно та з приводу дій [PERSON]. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.04.2014 року, яка відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою. Крім того, згідно до ч. 1 ст. 66 ЗУ «Про вибори народних депутатів України» передвиборна агітація - це здійснення будь-якої діяльності з метою спонукання виборців голосувати за або проти певного суб'єкта виборчого процесу. Передвиборна агітація може здійснюватися в будь-яких формах і будь-якими засобами, що не суперечать Конституції України ( 254к/96-ВР ) та законам України. Громадяни України мають право вільно і всебічно обговорювати передвиборні програми партій (блоків), політичні, ділові та особисті якості кандидатів у депутати, вести агітацію за або проти партій (блоків), кандидатів у депутати. Відтак, відповідач [PERSON] скористався правом вести агітацію проти кандидата у депутати. Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем, в порушення ст.ст. 23, 270, 275, 277, 297, 1167 Цивільного кодексу України, п.п. 4, 18, 19, 21, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не доведено факту поширення [PERSON] та ТОВ «Композиція» негативної, принижуючої інформацію щодо честі, гідності та ділової репутації [PERSON]. Доказів наявності вини відповідача ТОВ «Композиція» також не доведено. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та ТОВ «Композиція» про захист честі, гідності, ділової репутації - слід відмовити. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача, тому суд відмовляє в стягненні на його користь судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed