Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

21 серпня 2018 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартири [ADDRESS]. [PERSON] вказує, що 25.05.2013 року уклав шлюб із [PERSON], однак спірну квартиру він вважає своєю особистою власністю та зазначає, що вона придбана за його особисті кошти. 02.10.2015 року він продав однокімнатну квартиру [ADDRESS], що була набута ним до шлюбу, за 190 890 грн. За особисті кошти ним було оплачено вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] в розмірі 503 424 грн. Так як коштів на фінансування трикімнатної квартири від продажу однокімнатної не вистачало, він позичив у матері - [PERSON] кошти, які вклав у будівництво трикімнатної квартири. На підставі викладеного просить визнати на ним право особистої приватної власності на дану квартиру. 21 листопада 2018 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири та її поділ, в якому зазначає, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, оскільки вона з 2001 року перебувала у трудових відносинах, мала самостійний дохід, який на період придбання житла становив 91 475,01 грн., тоді як позивач-відповідач постійно не працював та отримував мінливий дохід. Просить визнати спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS] та здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність [PERSON] 1/2 частину спірної квартири, припинивши право власності на 1/2 частину цієї квартири [PERSON]. 05.12.2018 року позивачем-відповідачем надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він заперечує проти позовних вимог відповідача-позивача, вважає їх необґрунтованими. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, тоді як зустрічний слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 25.05.2013 року уклав шлюб із [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про шлюб. Від даного шлюбу у них народився син, [PERSON], [INFO] 02.10.2015 року [PERSON] продав однокімнатну квартиру [ADDRESS], за 190 890 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу. 18.09.2015 року [PERSON] уклав договір №6/73 з ТОВ «ФК «Укрстандарт» на участь у фонді фінансування будівництва. Копія додається. Перший внесок за даним договором було вчинено 25.09.2015 року в сумі 100 000 грн. та 30.09.2015 року в сумі 51 027 грн., що підтверджується відповідними квитанціями, які знаходяться в матеріалах справи. А договір купівлі-продажу однокімнатої квартири [ADDRESS] вчинено тільки 02.10.2015 року, тому суд приходить до висновку, що перший внесок за договором інвестування трикімнатної квартири [ADDRESS], було здійснено за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти позивача-відповідача від продажу його квартири. Другий внесок було вчинено 07.12.2015 року в сумі 115 200 грн. та третій 18.01.2016 року в сумі 115 200 грн. і 121 996,80 грн. 20.01.2016 року, що підтверджується відповідними квитанціями. Суд критично оцінює пояснення позивача-відповідача в частині щодо вкладу у придбання житла за запозичені позивачем за первісним позовом кошти у своєї матері [PERSON] [PERSON] посилається на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 листопада 2018 року про стягнення з нього на користь [PERSON] грошових коштів на суму 493 000 грн. отриманих ним як позика, однак означеним рішенням у справі №686/11242/18, не окреслено цільове призначення позики і для яких цілей відповідна позика бралась. Також судом критично оцінюються покази свідка [PERSON] про те, що вона позичила кошти сину для придбання трикімнатної квартири, оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів про те, що саме ці кошти були вкладені в інвестування спірної квартири. Відповідач-позивач [PERSON] стверджує, що така позика мала місце однак запозичені кошти були особисто нею у [PERSON] із строком погашення боргу до 30 грудня 2018 року. Відповідно до розписок, які ніким не оспорені та не визнані недійсними, (копії додаються), [PERSON] позичила грошові кошти в сумі 51 000 грн. - 29.09.2015 року; 115 000 грн. - 06.12.2015 року; 115 000 грн. -17.01.2016 року та 120 000 грн. - 19.01.2016 року, а всього на суму 401 000 грн. з цільовим призначенням їх на внески в об'єкт будівництва спірної квартири. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна -враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувались запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою власністю подружжя. Відповідна правова позиція закріплена ухвалою ВССУ від 15 травня 2017р. у справі № 718/585/16-ц, який підтверджуючи законність рішення суду підкреслив, що майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об'єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім'ї, тому відповідно до ч. 4, ст. 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов'язки для обох з подружжя і після розлучення. Отже, суд приходить до висновку, що придбана на ім'я [PERSON] квартира [ADDRESS] - є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, а не особистою приватною власністю [PERSON] Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя» здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п.22 зазначеної постанови Пленуму ВС України, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1. ст. 15 ЦКУ, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1, ст. 16 ЦКУ, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, слід здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS], припинивши право власності на 1/2 частину цієї квартири [PERSON]. За таких обставин по справі суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю квартири не підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира є особистою приватною власністю позивача-відповідача, тоді як зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири та її поділ, є обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed