Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами був укладений кредитний договір. Вказує, що Банк в односторонньому порядку двічі збільшував розмір процентної ставки. Позивач просив суд визнати дії відповідача щодо зміни умов договірних зобов'язань в односторонньому порядку підвищення процентної ставки за користування кредитом незаконними і такими, що не відповідають діючим нормативним актам; зобов'язати відповідача здійснити нарахування на кредитний рахунок позивача в сумі 2413,62 грн. як компенсацію різниці між договірними зобов'язаннями по сплаті послуг Банку і фактично сплаченим, в результаті одностороннього рішення Банку в підвищенні розміру процентної ставки; зобов'язати відповідача установити нарахування за користуванням кредитним коштами в розмірі 2,5% в місяць, як зазначено в договорі. 06 березня 2017 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Просив суд визнати дії відповідача неправомірними як рішення Банку змінити умови договірних зобов'язань в односторонньому порядку і стягнути з відповідача на користь позивача 4053,59 грн. відповідно до уточненого додатку №2 від 03.03.2017; зобов'язати Банк в майбутньому встановити нарахування за користування кредитними коштами в розмірі 2,5%/місяць як первинно було передбачено договором і погоджено сторонами. 11 січня 2018 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. Просив суд визнати дії відповідача щодо рішення Банку змінити умови договірних зобов'язань в односторонньому порядку і стягнути з відповідача на користь позивача 4051,20 грн. відповідно до уточненого додатку №2 від 03.03.2017; зобов'язати Банк в майбутньому встановити нарахування за користування кредитними коштами в розмірі 2,5%/місяць як первинно було передбачено договором і погоджено сторонами; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 3500 грн., а також матеріальні витрати пов'язані з лікуванням у розмірі 15000 грн.. 06 березня 2017 року від відповідача до суду надійшли заперечення на позовну заяву. Відповідно до яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що викладене позивачем не відповідає дійсності, оскільки 30.04.2010 року між сторонами укладено письмовий договір про надання банківських послуг. Позивач був ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг та погодився з ними, що підтверджується заявою відповідача від 30.04.2010 року. Крім того позивач повторно підписав заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, чим підтвердив свою згоду на надання йому банківських послуг на умовах, що розміщенні на сайті банку. Позивач після укладення договору відвідував банк і знайомився з актуалізованим змістом Умов та правил надання банківських послуг, які надавалися йому в письмовому вигляді, про що свідчить заява від 07.11.2013 року. Твердження позивача про підвищення банком відсоткової ставки в односторонньому порядку є хибними. 29.08.2014 року позивач, після отримання повідомлення про зміну відсоткової ставки за користування кредитним лімітом, звернувся до відповідача з письмовою вимогою не підвищувати відсоткову ставку за користування кредитними коштами. Після отримання відповіді позивач не розірвав договір про надання банківських послуг, карток не повернув та існуючу заборгованість не погасив. Викладене свідчить про прийняття позивачем змінених умов надання кредитних коштів. Враховуючи те, що банком змінені умови кредитування на підставі та у спосіб, що були погоджені між позивачем та відповідачем, підстав вважати, що зміна тарифів відбулася в односторонньому порядку не має. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивачем 24.05.2018 року було подано заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.05.2018 року в задоволенні заяви про перехід розгляду справи в порядку загального позовного провадження відмовлено враховуючи приписи статті 277 ЦПК України. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача було надано суду копію анкети - заяви, яка засвідчила факт укладення кредитного договору між сторонами. Згода позивача підтверджується його підписом. Крім того, позивачем було підписано заявку від 30.04.2010 про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду". Базова ставка в місяць -2,5%. 07.11.2013 року позивачем заповнено анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. На основі укладеного між позивачем та відповідачем договору суд робить висновок про виникнення зобов'язальних правовідносин між сторонами, відповідно до яких Банк зобов'язувався надати грошові кошти позивачу в розмірі та на умовах, встановлених в договорі, а позивач зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування. 29.08.2014 року, позивач звернувся до відповідача з листом, в якому вказав про неправомірність одностороннього підвищення Банком відсоткової ставки та одночасно зазначив, що його було сповіщено Банком про зміну відсоткової ставки. 29.08.2014 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20140829/1277 позивачу надано відповідь на вказаний лист, відповідно до якого позивачу роз'яснено на підставі чого змінилася процентна ставка. У відповідності з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року. Із аналізу зазначених правових норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності наведеним вище Законом. Згідно роз'яснень, які містяться у узагальненні Верховного Суду України про судову практику розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, від 11 листопада 2011 року, та беручи до уваги закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), усі рішення банку у будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10 січня 2009 року є неправомірними (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів); належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Банк має довести, що він повідомив боржника належним чином; неправомірною є зміна процентної ставки навіть у разі належного повідомлення, якщо договором чітко передбачено підписання в таких випадках додаткової угоди. Разом з тим, слід також враховувати поведінку сторін після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки, зважаючи на положення цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема: а) якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК (навіть за відсутності доказів про належне повідомлення боржника), оскільки фактичні дії свідчать про прийняття пропозиції. Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України передбачено, що недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч. 1 ст. 215 цього України, недійсним може бути визнано лише укладений договір. За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що сторони уклали в письмовій формі договору про надання банківських послуг, досягли згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи сторін у договорі. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України письмова форма правочину вважається дотриманою, якщо його зміст зафіксовано у одному або кількох документах. За таких обставин укладання договору було здійснено із повним дотриманням вимог чинного законодавства. У позовній заяві позивач стверджує, що він випадково виявив зміну відсоткової ставки за користування кредитним лімітом та вважає таку зміну односторонньою, посилаючись на ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Про зміну відсоткової ставки позивачу було відомо, про що свідчить його особиста заява від 23.08.2014 року з письмовою вимогою, поданою після отримання повідомлення про зміну відсоткової ставки, про не підвищення процентів за користування кредиту (а.с. 90). Зі змісту заяви вбачається, що банк повідомив про зміну відсоткової ставки з 01.09.2014 року, але він вважає такі дії банку неправомірними. Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Згідно з наказом № СП-2014-6915682 банком було прийнято рішення про збільшення відсоткової ставки з 01.09.2014 року за картками «Універсальна Gold» до 2,7 % в місяць, тобто 32,4 % річних. Згідно з наказом № СП-2015-6552838 від 18.02.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» прийнято рішення про збільшення відсоткової ставки з 01.04.2015 року за картками «Універсальна Gold» до 3,5 % в місяць, тобто 42 % річних. Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору та вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (Правова позиція Верховного суду України від 30.11.2016 р. у справі № 6-82цс16). Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору, таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9.Умов та правил надання банківських послуг. На електронну адресу позивача «PRAVOVEDUA@MAIL.RU» відповідачем направлено відповідь про те, що відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобов'язаний не менше ніж за сім днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку. Згідно п. 2.1.1.5.4 Умов та правил надання банківських послуг у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів банку звернутися у банк для розірвання цього договору та погасити перед банком заборгованість, у тому числі і заборгованість, що утворилася протягом 30 днів з моменту повернення карток, виданих клієнту. Після підвищення відсоткової ставки позивач продовжував отримувати та сплачувати кредитні кошти, що підтверджено випискою по особовому рахунку. Таким чином позивач прийняв умови що змінились, зокрема змінену відсоткову ставку. Після підвищення відсоткової ставки позивач договір не розірвав, існуючу заборгованість не сплатив, картки не повернув. Позивач добровільно уклав договір, був ознайомлений з умовами кредитування та правилами надання банківських послуг, на момент укладання договору претензій щодо його умов у [PERSON] не було. Таким чином, дії відповідача щодо зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку проведені у відповідності до договору, умов та прави надання банківських послуг, якими це питання врегульовано та умови яких прийняті позивачем. З огляду на досліджені докази, суд вважає позов в частині визнання недійсним договору та неправомірними дій відповідача щодо зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку безпідставним та не підлягаючим задоволенню. Що стосується вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 4053,59 грн., то суд вважає, що оскільки позивачем не доведено неправомірності дій відповідача щодо підвищення відсоткової ставки, відповідно й вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. Також, позивач просив суд зобов'язати відповідача в подальшому встановити нарахування за користування кредитними коштами в розмірі 2,5% на місяць, як першочергово було передбачено договором. Суд наголошує на тому, що він не вирішує спір про право на майбутнє, до того ж на час розгляду справи, відсутній факт порушення відповідачем права позивача у майбутньому. Тому в цій частині вимог теж належить відмовити у зв'язку з необґрунтованістю. Позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 15000 грн. посилаючись на те, що у зв'язку з незаконними діями банку він тривалий час перебував на лікарняному. За змістом ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоду звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З матеріалів справи не вбачається, яким чином відповідач завдав майнову шкоду позивачу, в чому полягає причинний зв'язок між діями відповідача та спричиненої матеріальної шкоди. З матеріалів позову вбачається, що матеріальну шкоду позивач складає з витрат на лікування та операцій пов'язаних з його онкологічним захворюванням. Позивачем не надано доказів на підтвердження спричиненої відповідачем матеріальної шкоди, а отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні в цій частині позовних вимог. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 3500 гривен, суд виходить з наступного. Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на викладене, враховуючі відсутність неправомірних дій відповідача щодо позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення в цій частині позовних вимог. Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed