Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Львівгаз» в особі філії Кам`янка-Бузького управління експлуатації газового господарства в якій просить суд визнати протиправним, незаконним та скасувати рішення Кам`янка-Бузької районної ради №15 від 23 січня 2003 року про безоплатну передачу на баланс господарських газопроводів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповіді на його запит від 13.12.2016 йому стало відомо про наявність оскаржуваного рішення. Таке рішення вважає незаконним у зв`язку з тим, що спірні газові мережі побудовані за рахунок коштів колишніх місцевих колгоспів та мешканців сіл, які їх будували самостійно. Вважає, що процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Цивільним кодексом України, а зокрема у ст. 335 де передбачено взяття на обік такого майна та розміщення відповідного оголошення у засобах масової інформації, і лише через один рік таке майно може бути передане у комунальну власність за рішенням суду. Також позивач посилається на те, що газотранспортні мережі не можуть бути визнані безхазяйними, оскільки їх власниками є мешканці територіальних громад, які за власний кошт будували їх. А стаття 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» забороняє відчуження об`єктів інженерної інфраструктури постачання газу. Обґрунтовуючи своє порушене право позивач посилається на те, що він є членом об`єднаної територіальної громади Кам`янка-Бузької міської ради, яка є правонаступником відповідних прав та обов`язків селищних рад, на території яких знаходяться спірні розподільчі газові мережі. Вказує, що він як член об`єднаної територіальної громади має право розраховувати на розпорядження майном територіальної громади у спосіб, що не суперечить законодавству та не порушує право мешканців територіальних громад. А безоплатна передача на баланс третій особі спірних газотранспортних систем призвела до не поступлення коштів у бюджет територіальних громад та припинення права власності на ці об`єкти, які б могли бути використані на цілі розвитку територіальної громади. Ухвалою суду від 27.12.2019 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з мотивів, які наведені у позовній заяві та додатково вказав, що він є мешканцем с. Прибужани, яке належить до Кам`янка-Бузької об`єднаної територіальної громади. Мешканці села, в т.ч. його батьки, брали участь у прокладанні газотранспортної системи села, а тому він є власником таких мереж. Додатковим аргументом, що свідчить про наявність у позивача права власності на таке майно, вказав на положення ст. 13 Конституції України. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, хоча про час та місце судового слухання був повідомлений належним чином. У судовому засіданні, яке відбулося 21.01.2020, суд задовольнив клопотання представника відповідача та відклав розгляд справи, одночасно надавши можливість представнику ознайомитися з матеріалами справи і повідомивши належно про дату наступного судового слухання. Представник третьої особи в судове засідання також не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи такі обставини, а також положення п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку, що представник відповідача та третьої особи не з`явилися в судове засідання та не повідомили суд про причини їх неявки, а тому справу належить розглядати без участі таких осіб, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Суд встановив, що позивач [PERSON] є уродженцем міста Кам`янка-Бузька Львівської області, а з 07.07.2011 проживає с. Прибужани, що на даний час належить до Кам`янка-Бузької об`єднаної територіальної громади. Дані обставини доводяться копією його паспорта громадянина України (а.с. 8,9). 17.12.2018 Кам`янка-Бузькою районною державною адміністрацією Львівської області надано відповідь позивачу на його запит, де надіслано архівні копії рішень та документів про безкоштовну передачу розподільчих систем та дворових вводів на баланс Кам`янка-Бузькому УЕГГ (а.с. 10). З копій таких документів встановлено, що 06.12.2002 №710 Філія Кам`янка-Бузького управління по експлуатації газового господарства звернулась до голови Кам`янка-Бузької районної ради з клопотанням, в якому просить розглянути питання про безоплатну передачу на баланс розподільчих газопроводів, які є безгосподарськими і знаходяться на території району. Виконавчий комітет Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області листами від 18.12.2002 №929 та №930 відповідно, погодив безоплатну передачу Кам`янка-Бузькому УЕГГ на баланс розподільчих газопроводів, які є безгосподарськими та знаходяться на території міста, а також дворових вводів, які обслуговує управління газового господарства (а.с. 11,14). Рішенням Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області від 23 січня 2003 року №15 вирішено передати безоплатно розподільчі газопроводи на баланс Кам`янка-Бузького УЕГГ, які є без господарськими і знаходяться на території місцевих рад району (а.с. 13). Оцінюючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд виходив з наступних мотивів та положень закону. Як зазначено у «Прикінцевих та перехідних положеннях» Цивільного кодексу України, такий набрав чинності з 01.01.2004 і такий застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Так, як видно з оскаржуваного рішення таке прийнято на сьомій сесії IV демократичного скликання Кам`янка-Бузької районної ради Львівської області 23 січня 2003 року, тобто до моменту набрання чинності ЦК України 2004 року. Тому покликання позивача на положення статей 335, 316, 317 та 321 ЦК України є безпідставним, так як на час прийняття оскаржуваного рішення районної ради чинним був ЦК Української РСР 1963 року. Проте, вирішуючи дані позовні вимоги, суд виходить не з формального покликання позивача на положення певного нормативно-правового акту, а з фактичних обставин справи, які описані у позовній заяві позивача, що і є підставою позову. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.06.2009). У позовній заяві позивач покликається на те, що передачею розподільчих газопроводів на баланс Кам`янка-Бузького УЕГГ відповідач порушив право власності позивача, як мешканця відповідного населеного пункту, в силу факту спорудження такого майна власним коштом мешканців. Однак такі покликання позивача на наявність у нього права власності на розподільчі газопроводи суд оцінює критично та вважає їх безпідставними. Так, елемент системи газопостачання, визначено розподільчі газопроводи у чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення редакції ДБН «Газопостачання» В.2.5-20-2001, затверджених Наказом Держбуду України від 23.04.2001 №101. Також поняття «розподільних газопроводів» визначено, як складова системи газопостачання, у наступній редакції ДБН «Газопостачання» ДБН В.2.5.-20:2018. Тому розподільчі газопроводи є складовою системою газопроводу (газопостачання) та, в розумінні цивільного законодавства, є річчю, оскільки окремого правового режиму для такого об`єкту права цивільне законодавство не передбачає. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Чинним на час виникнення спірних правовідносин законом, а саме Законом України «Про власність» у ст. 12 визначено, що праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Тобто набуття права приватної власності на річ повинна відбуватися з дотриманням порядку, який визначений законом на момент набуття такого права. Також, набуття права приватної власності відбувається на певній підставі, яка не заборонена законом (успадкування, угода/договір тощо). Позивач у своєму позові не навів будь-яких об`єктивних обставин та не надав належних і допустимих доказів того, що він набув право власності на спірні об`єкти системи газопостачання розподільчі газопроводи. Відтак є безпідставними його посилання на факт виникнення у нього права власності на таке майно, а отже і на порушення його права як власника. При цьому суд відзначає, що питання приналежності спірного майна до певних форм власності чи конкретному суб`єкту, або ж до безхазяйного майна, суд не вирішує у даній справі, так як таке питання не було предметом даного судового розгляду, а оцінює лише правомірність оскаржуваного рішення та порушення інтересів позивача. Також суд вважає безпідставними доводи позивача про припинення права власності на спірний об`єкт внаслідок прийняття оскаржуваного рішення. Як видно з оскаржуваного рішення, таким вирішено передати безоплатно розподільчі газопроводи на баланс, а не вирішено передати таке майно у власність. Так у Положенні (стандартів) бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 №87, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 21.06 1999 було визначено, що баланс підприємства це звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання та власний капітал. Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (такої правової позиції притримувався Верховний Суд України у Постанові від 12.06.2007 у справі №4/793). Також, як роз`яснено у пункті 23 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Тому поняття «передачі майна на баланс» не є тотожним поняттю «передача майна у власність», а відтак спірне рішення не призвело до припинення права власності будь-якого суб`єкта, як це стверджує позивач у його позовній заяві, а отже його вимоги є необґрунтованими. За таких обставин, суд не знаходить підстав для скасування оскаржуваного рішення районної ради, оскільки таке прийнято в межах повноважень визначених ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції чинній на момент прийняття рішення). У своїй позовній заяві позивач також вказує на порушення його законних прав та інтересів як члена територіальної громади. Зокрема зазначає, що він має право звертатися до суду для оскарження рішення районної ради, оскільки безпідставна передача на баланс такого майна, порушує його особисті права та інтереси як рівноправного члена територіальної громади. Щодо даного питання суд відзначає наступне. Як зазначено у ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив: Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Верховний Суд у Постанові від 20 лютого 2019 року №522/3665/17 вказав, що заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Оцінюючи заінтересованість позивача у спірному рішенні районної ради, суд дійшов до висновку, що таке рішення не потягло для позивача, як суб`єкта цивільних правовідносин, конкретних правових наслідків, оскільки як зазначено судом вище, позивач не довів суду наявність у нього будь-якого права на спірне майно. А оцінюючи право позивача звертатися до суду за захистом інтересів територіальної громади, поза відносинами представництва, суд вважає, що таке право у позивача не є абсолютним і в даному випадку відсутнє. Відповідно до ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. У Рішенні Конституційного Суду України Справа N 1-5/2005 від 5 жовтня 2005 року надано офіційне тлумачення положення вищенаведеної статті Конституції України та зазначено, що конституційну норму "носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ" треба розуміти так, що в Україні вся влада належить народові. Влада народу є первинною, єдиною і невідчужуваною та здійснюється народом шляхом вільного волевиявлення через вибори, референдум, інші форми безпосередньої демократії у порядку, визначеному Конституцією та законами України, через органи державної влади та органи місцевого самоврядування, сформовані відповідно до Конституції та законів України. А у Постанові Верховного Суду від 05 серпня 2019 року №522/18588/17 зазначено, що члени територіальної громади виключно в межах законодавства та визначених ним форм участі мають право реалізувати свої права на участь у вирішенні питань місцевого значення, що не дозволяє їм впливати на діяльність органів місцевого самоврядування поза межами процедур, встановлених законом. Позивач звертається до суду в інтересах територіальної громади, проте остання не уповноважувала його на такі дії і сам позивач не є обраною особою внаслідок народного волевиявлення. А тому суд дійшов до висновку, що позивач звернувся до суду не у визначеній формі участі члена територіальної громади у вирішенні місцевих питань. За таких обставин, позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення повністю. Оскільки суд у позові відмовляє повністю, то судові витрати належить покласти на позивача.

Outcome: dismissed