Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

11 вересня 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати незаконним рішення Одеської міської ради № 4224-VІІ від 30.01.2019 року в частині п. 10 переліку (додаток 2) відмови їм у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [ADDRESS] з наданням на невідповідність ст. 118 ЗК України, а саме не відповідність зонінгу «Проектна і громадська», частково зона транспортної інфраструктури, ТР-2, оскільки будівництво житлового будинку в даних зонах не передбачено. Визнати за ними в порядку набувальної давності право користування земельною ділянкою площею 245 кв.м., розташованої по [ADDRESS] і право на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки з цільовим призначенням В.02.01 Для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що рішенням суду від 27 жовтня 2015р. було визнано за ними право спільної сумісної власності на житловий будинок літ. «А» за адресою [ADDRESS] , загальною площею 37,3 кв.м. який складається з 1 житлової кімнати житловою площею 15,5 кв.м., кухні площею 12,0 кв.м., санвузлу площею 1,6 кв.м., коридору площею 8,2 кв.м. у порядку набувальної давності. Зазначають, що вони відкрито проживали в будівлі, здійснювали її утримання та обслуговування, за для чого збудували 2 сараї для зберігання вугілля для опалення будинку, огородили прибудинкову територію площею 245кв.м., звільнили її від сміття, залишків зруйнованих приміщень, розчистили землю від залишків мазуту та хімікатів пожежогасіння, удобрили землю, вирощуємо на ній квіти та овочі. На даний час понад 20 років користуються вказаною земельною ділянкою, що підтверджується актом сусідів від 10.10.2018р. Позивачі стверджують, що на їх звернення до Одеської міської ради 29.10.2018р. щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки в порядку ст.119 ЗК України за набувальною власністю відповідач відмовив рішенням №4224-VII від 30.01.2019р. з посиланням на невідповідність ст.118 ЗК України, а саме не відповідність зонінгу «Проектна і громадська», частково зона транспортної інфраструктури, ТР-2, оскільки будівництво житлового будинку в даних зонах не передбачено. Вважаючи дане рішення незаконним, позивачі звернулись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 13 серпня 2019 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору та надано час для усунення недоліків до 23 вересня 2019 року. На виконання вимог даної ухвали, 18 вересня 2019 року представником позивача надано квитанція № 4948909 від 17.09.2019 року про сплату судового збору у розмірі 1536, 80 гривень. У зв`язку з чим, ухвалою судді від 19 вересня 2019 року було відкрито спрощене провадження по справі та призначено судове засідання. В ході судового засідання, яке відбулось 14 листопада 2019 року до початку розгляду справи по суті, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з завою про залучення Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) до участі у справі в якості третьої особи, вказуючи на те, що їх права можуть бути порушенні майбутнім рішенням суду. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року заяву представника позивача - задоволено. Головне Управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, 20.10.2019 року звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, наполягала на його задоволенні. Представник відповідача Одеської міської ради - Романець Юлія-Вікторія Олександрівна у задоволені позову просила відмовити, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Представник третьої особи Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є недоведеними, а від так, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2015 року, справа № 520/9835/15-ц, визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок літ. «А» за адресою [ADDRESS] загальною площею 37,3 кв.м. із висотою приміщень 2,47 м. який складається 1 житлової кімнати житловою площею - 15,5 кв.м., кухні площею 12,0 кв.м., санвузлу площею - 1,6 кв.м., коридору площею 8,2 кв.м. із зазначенням матеріалу зовнішніх стін - «Черепашник», матеріалу перекриття - «дерев`яні» у порядку набувальної давності. 29 жовтня 2018 року позивачі звернулись до Одеської міської ради з заявою про передачу їм безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0245 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку в порядку набувальної давності. Рішенням Одеської міської ради від 30.01.2019 року № 4224- VII «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», вирішено відмовити позивачам у наданні дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок згідно з переліком, за додатком 2 до вказаного рішення. Відповідно до додатку 2 до Рішення Одеської міської ради від 30.01.2019 року № 4224-VII [PERSON] та [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Підставою для прийняття такого рішення став лист управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 12.12.2018 року № 01-11/565оп, де вказано на невідповідність вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, а саме: не відповідає зонінгу. Проектна громадська, частково зона транспортної інфраструктури ТР-2. Будівництво житлового будинку в даних зонах не передбачено. З листа департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 25.10.2019 року № 01-11/4368 та доданих до нього викопіювань з Генерального плану м.Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 року № 6489-VI вбачається, що земельна ділянка по [ADDRESS] частково знаходиться в зоні транспортної інфраструктури, а саме магістральної вулиці загальноміського значення регульованого руху, що належить до територій та об`єктів інженерно - транспортної інфраструктури, та частково в зоні проектної громадської зони, а саме на території, де передбачено будівництво громадських центрів та окремих об`єктів господарювання. Таким чином, відведення земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в межах даної зони не передбачено. Згідно зч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Враховуючи те, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] не сформована, то вона не може бути об`єктом цивільних прав. Статтею 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Слід зазначати також, що відповідно до ч. 1, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, відмова Одеської міської ради у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної вище земельної ділянки з підстав не відповідності розташування даного об`єкту вимогам Генерального плану м. Одеси та зонінгу населеного пункту - є мотивованою та такою, що прийнята в межах чинного законодавства. Що стосується вимоги про визнання за позивачами в порядку набувальної давності права користування земельною ділянкою площею 254 кв.м., розташованої по [ADDRESS] і право на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки з цільовим призначенням В.02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Так, згідно статті 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Тобто, позивачі повинні звертатися з даною заявою до Одеської міської ради, а не до суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі [PERSON] та [PERSON] звертались до Одеської міської ради з заявою про надання їм безоплатно у приватну власність вказану земельну ділянку. Позивачі не звертались до Одеської міської ради про надання їм в користування вказаної земельної ділянки, а відмову отримали про надання даної земельної ділянки у власність. У даному судовому засіданні представник повідомила, що у відповідності до ст.. 119 ЗК України позивачі звернулись до Одеської міської ради з заявою про надання у користування вказаної вище земельної ділянки, проте до теперішнього часу дане питання не вирішено. Таким чином, суд вважає, що заявлені Позивачами вимоги є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню. Не заслуговують на увагу доводи позивачів про те, що Одеською міською радою були прийняті рішення про затвердження проекту відводу земельних ділянок в цій же зоні, а саме щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу гр.. [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] а також надано дозвіл ТОВ «ІНКАМ ПРОДЖЕКТ» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , оскільки вказані рішення не є предметом даного спору та містять індивідуальний характер. Отже, виходячи з наведеного, судом встановлено, що права позивача в даному випадку не порушенні, оскільки відповідач діє відповідно до вимог закону. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивач не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed