Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Позов мотивував тим, що 21 січня 2020 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] (далі - відповідач) було укладено договір № 60200073693 про отримання товарів в системі ПлатиПізніше. Відповідно до умов вищевказаного договору відповідачу було передано в оренду на умовах лізингу «Шафу купе у кількості 4 штуки», встановленою вартістю 22721,74 грн.. Позивач зазначає, що відповідач своїм підписом у Договорі погодилася з усіма його умовами, зокрема і з тим, що ознайомлена та повністю погоджується з Правилами. Відповідно до п. 1.1 п. 1.3 Договору всі права вимоги до відповідача, що випливають з умов Договору були відступлені Постачальником - ФОП [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп» (далі - позивач) з моменту підписання договору - 24 січня 2020 року, а відповідач про відступлення прав вимоги за Договором повідомлена в письмовій формі, згідно п. 8.1. Договору. Станом на 13 листопада 2020 року відповідач не виконала прийнятих на себе зобов`язань відповідно до положень умов Пакету фінансування та п. 10.4.2. Договору зобов`язань щодо своєчасної, повної та належної оплати вартості отриманого Товару. Заборгованість відповідача за основним зобов`язанням з оплати вартості отриманого товару становить 8965,80 грн.. Тому, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом та просити суд стягнути з відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості та витрати з оплати судового збору. Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 04 березня 2021 року відповідачем на адресу суду направлено Відзив на позовну заяву, в якому позивач просила суд в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилалася на те, що у неї виникло прострочення фінансового зобов`язання, але вона повністю виплатила вартість товару, здійснивши переплату вартості послуги. Проте, нею було сплачено суму у розмірі 27943,00 грн. про що зазначено і позивачем у позовній заяві та у розрахунку заборгованості. Зазначає, що вимоги позивача про стягнення з неї нарахованого боргу за вартістю товару у розмірі 8965,80 грн. є недостовірними, незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач послалася на те, що позивач не вправі обґрунтовувати свої вимоги мотивуючи їх тим, що товар надано в лізинг, так, як, такі доводи, суперечать п. 10.2.1. Договору, за яким визначено надання клієнту товару, який він зобов`язується сплатити в розстрочку. Також, позивач не може обґрунтовувати задоволення позовних вимог наявністю у нього прав вимоги, так, як ним не внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідного виду діяльності юридичної особи про надання послуг лізингу чи оренди, тобто позивач реалізувати такі права за договором не може. Позивач не має повноважень на укладення лізингових договорів чи договорів оренди, не може реалізувати відступлені права вимоги за такими договорами шляхом вимоги сплати боргу, не має права на проведення лізингових операцій в тому числі, позивач не має права на ведення операції бухгалтерського обліку. Разом з тим, відповідач, посилається на те, що позивач стверджує, що не стягує неустойку, проте з розрахунку заборгованості вбачається, що позивач перед зверненням до суду, щомісячно систематично стягував неустойку, чим штучно створив борг за договором. Ознайомившись з наданим позивачем до матеріалів справи розрахунком, відповідач вбачає очевидну незаконність проведеного нарахування на наявну переплату за товар у розмірі 5221,26 грн.. Разом з тим, відповідач посилається на те, що нарахована позивачем неустойка заборонена до нарахування в період карантинних обмежень на підставі Постанови КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», відповідно до якої з 11 березня 2020 року неустойка не нараховується на грошові зобов`язання до закінчення дії карантинних обмежень, натомість позивач провів таке нарахування неустойки у період з 20 березня 2020 року по 13 листопада 2020 року, що є незаконними діями зі сторони позивача. Загальна сума неустойки склала у розмірі - 14187,06 грн., яка заборонена до нарахування в період дії карантинних обмежень. Вважає дії позивача незаконними, а тому просила відмовити у задоволенні позову. 17 березня 2021 року на адресу суду позивачем направлено Відповідь на відзив. В якій позивач зазначив, що відповідач своїм власним підписом підтвердила, що ознайомлена та погоджується з умовами, викладеними в п. 8.1, 9.1 Договору, щодо відступлення Постачальником всіх існуючих та майбутніх прав за Договором на користь позивача та щодо отримання товарів (послуг) в неналежній якості, кількості, комплектації. Позивач зазначає, що право вимоги за Договором перейшло до нього на підставі саме факторингу, а отже позивач має право на законних підставах надавати фінансові послуги з факторингу. Окрім того, позивач зазначив, що розрахунок заборгованості, який надавався позивачем до суду як додаток до позовної заяви повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, а також умовам Договору та Правилам, з якими в повному обсязі була ознайомлена відповідач. Разом з тим, позивач зазначив що Закон «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» не поширюється на правовідносини, оскільки відносини, які виникли між сторонами у справі стосуються Договорів лізингу, що не є тотожним з укладенням кредитного договору. Більш того, позивач зазначив, що станом на дату подачі позовної заяви до суду Договір № 60200073693 про отримання товарів в системі Плати Пізніше від 24 січня 2020 року є чинним та має виконуватися сторонами. Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Між тим, в прохальній частині позову, просив суд розглянути справу за відсутності представника позивача. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на наявний в матеріалах справи відзив на позов. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 29 листопада 2019 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія» «ФангаратГруп» (далі - Процесинг-центр) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено Договір № 2019112903 про участь постачальника в системі ПлатиПізніше (факторингу). Розділом 1 Договору № 2019112903 визначено, що Постачальник за цим Договором постачає товари клієнтам (надає послуги) Процесинг-центру права вимоги платежів та право власності на товари в якості забезпечення грошових вимог за Договором з Клієнтами, а Процесинг-центр здійснює факторингове фінансування відступлених постачальником Процесинг-центру прав разом з усіма правами вимоги до клієнтів, що випливають з умов, на яких було здійснено постачання клієнтом товарів та надання послуг. Сторони домовились діяти відповідно до Правил участі постачальника в системі Плати пізніше, поточна редакція яких діє згідно Наказу № 05/02-18 від 05 лютого 2018 року, які затверджуються Процесинг-центром та є невід`ємною частиною цього Договору. Права вимоги до клієнтів, що випливають з умов, на яких було здійснено постачання клієнтом товарів (послуг) та право власності на поставлені клієнтом товари відступаються Постачальником на користь Процесинг-центру з моменту підписання відповідного Договору з Клієнтом. Судом встановлено, що 24 січня 2020 року між Фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про отримання товарів в системі ПлатиПізніше № 60200073693 (надалі - Договір). Відповідно до умов Договору ФОП [PERSON] передав [PERSON] в оренду на умовах лізингу «Шафа купе у кількості 4 штуку» із встановленою вартістю 22721,74 грн.. Згідно п. 8.1. Договору клієнт отримує товари (послуги) від Постачальника на умовах Договору та згідно обраного клієнтом пакету фінансування (дані - Пакет фінансування), а Постачальник забезпечує надання товарів (послуг) клієнту. В момент підписання Договору всі існуючі та майбутні права Постачальника за Договором відступаються на користь Процесинг-центра (Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Фангарант Груп»). Відповідно до п. 8.2. Договору визначено, що Порядок отримання товарів (послуг) Клієнтом визначається цим договором та Правилами надання товарів в системі Плати пізніше в редакції згідно наказу № 05/02-18 від 05 лютого 2018 р., що є невід`ємною частиною цього Договору. Клієнт ознайомлений з копією правил в електронній формі. Пунктом 14 Договору визначено, що плата за товари (послуги) в системі Плати Пізніше здійснюється виключно за номером особового рахунку (номером Договором) через каси будь-яких банків (за реквізитами, вказаними в Договорі), термінами Приватбанку та Приват24, до 15 лютого 2020 року в плановому розмірі платежу 11360,87 грн. та до 15 березня 2020 року в розмірі платежу 11360,87 грн.. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом строку, визначеного періодами та кількістю періодичних платежів, якщо інше не вказано в Пакеті фінансування, Договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний рік, якщо зобов`язання сторін за цим Договором на кінець строку його дії не є погашеним. Договір припиняє свою дію в момент повного і належного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (п. п. 13.1, 13.2 Договору). Пунктом 13.7 Договору визначено, що Клієнт ознайомився з Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізніше в редакції згідно Наказу № 05/02-18 від 05 лютого 2018 року р., зміст Правил є зрозумілим для Клієнта, і він погоджується їх дотримуватися та виконувати. Пунктом 1.4 . Розділу 1 Правил отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізніше (далі - Правила) визначено, що ці правила є договором про приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України. Підписанням Договору клієнт приєднується до цих Правил. Ці правила є невід`ємною частиною кожного Договору з моменту його підписання. Відповідно до розділу 2 Правил отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізніше (далі - Правила) участь в системі ПлатиПізніше здійснюється на підставі укладеного між Постачальником та Процесинг-центром Договору. Для укладення Договору Клієнт надає відповідну заявку Постачальнику, який є учасником системи Плати Пізніше. Згідно Договору Процесинг-центр організовує (забезпечує) надання постачальником клієнту товарі (послуг) у відповідності до умов Договору, пакету фінансування та цих Правил. Ці правила є невід ємною частиною Договору. Підпис Клієнта на Договорі свідчить проте, що Клієнт ознайомлений з цими правилами і взяв на себе зобов`язання їх дотримуватися. Клієнт зобов`язується виконувати умови обраного Пакету фінансування, Договору і цих правил. Як вбачається із наданого позивачем Розрахунку суми заборгованості згідно Договору № 60200073693 від 21 січня 2020 року, станом на 13 листопада 2020 року, заборгованість відповідача [PERSON] на кінець періоду складає всього 8965,80 грн., з яких 8965,80 грн. - заборгованість за місячним платежем, та 0,00 грн. - неустойка.. Між тим, відповідач заперечуючи проти позовних вимог, посилається на те, що позивач не вправі обґрунтовувати свої вимоги мотивуючи їх тим, що товар надано в лізинг, оскільки Договором визначено, що товар надається в розстрочку. Позивач на думку відповідача не має повноважень на укладення лізингових договорів чи договорів оренди, не може реалізувати відступлені права вимоги за такими договорами шляхом вимоги сплати боргу, не має права на проведення лізингових операцій. Статтями 1077-1079 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається . Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Як вбачається із матеріалів справи, а саме Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 20 грудня 2016 року, позивач - ТОВ « Фінансова компанія «Фангарант Груп» є фінансовою установою та відповідно до Додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 450 серія ФК, має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства: факторинг, фінансовий лізинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів, надання поручительств, надання гарантій, надання позик. Отже, позивач на законних підставах, має право вимоги до [PERSON] , яке перейшло до нього на підставі саме факторингу. Щодо посилань відповідача на те, що вона сплатила суму в розмірі 27943,00 грн., а стягнення з неї нарахованого боргу у розмірі 8965,80 грн. та нарахування позивачем неустойки в період карантинних обмежень, з 20 березня 2020 року по 11 листопада 2020 року, є незаконним та необґрунтованим, суд зазначає наступне. Як вбачається із наданого позивачем Розрахунку суми заборгованості згідно Договору № 60200073693 від 21 січня 2020 року, та підтверджено наданими відповідачкою до відзиву копіями квитанцій, [PERSON] за весь період дії Договору, в якості оплати вартості отриманого товару було сплачено: 10.04.2020 р. - 2500,00 грн., 15.04.2020 р. - 2500,00 грн., 29.04.2020 р. - 3000,00 грн., 19.05.2020 р. - 2500,00 грн., 21.05.2020 р. - 2500,00 грн., 13.11.2020 р. 14943,00 грн.. Між тим, в. 14 Договору, який укладався між відповідачкою та ФОП [PERSON] про отримання товарів в системі ПлатиПізніже визначено, що плата за товари (послуги) в системі Плати Пізніше здійснюється, до 15 лютого 2020 року в плановому розмірі платежу 11360,87 грн. та до 15 березня 2020 року в розмірі платежу 11360,87 грн.. Відповідно до п. 6.6 Правил грошові кошти, що надійшли від Клієнта на рахунок Процесинг-фенрта (позивача) в першу чергу зараховуються в рахунок погашення нарахованої неустойки (штрафів, пені) та витрат на обслуговування заборгованості клієнта,в другу чергу - на погашення плати за розстрочення , процентів, комісій за надання фінансування, в третю чергу - на погашення основної суми заборгованості за товари (послуги). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до принципу свободи договору, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено, що Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу (ст. 1, ст. 2) За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом (ст. 806 ЦК України). За приписами статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до частини першої, другої ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. За правилами статей 525, 526 і 527ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмові від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання . Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п. п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.4 Договору сторони несуть відповідальність, встановлену цим Договором, Правилами та чинним законодавством України. У разі прострочення сплати платежів на строк 10 (десяти) календарних днів, клієнт сплачує неустойку в розмірі 5 (п`яти) відсотків від суми заборгованості за прострочення кожного платежу. У разі прострочення сплати платежів на строк більше 10 (десяти) календарних днів, клієнт сплачує неустойку в розмірі 10 (десяти) відсотків від суми заборгованості за кожен місяць прострочення. У разі прострочення сплати платежів на строк більше 30 (тридцяти) календарних днів, Клієнт зобов`язаний за першою вимогою Процесинг-центра протягом 10 календарних днів з моменту отримання такої вимоги достроково одноразово сплатити на користь Процесинг-центра всі платежі, належні до сплати згідно з Пакетом фінансування. Так, судом достовірно встановлено, та підтверджено відповідачкою в поданому неї відзиві, що у неї дійсно виникло прострочення виконання фінансового зобов`язання. Між тим, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що вона повністю виплатила суму вартості товару, здійснивши переплату вартості товару, оскільки підписуючи Договір відповідач погодилася на викладені умови, зокрема розміри щомісячних платежів, порядок та строк їх погашення. Також, відповідач погодилася з тим, що у разі прострочення зобов`язання грошові кошти, що надійшли від Клієнта на рахунок Процесинг-ценрта в першу чергу зараховуються в рахунок погашення нарахованої неустойки (штрафів, пені) та витрат на обслуговування заборгованості клієнта, в другу чергу - на погашення плати за розстрочення , процентів, комісій за надання фінансування, в третю чергу - на погашення основної суми заборгованості за товари (послуги). Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16 червня 2020 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 15 такого змісту: У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Суд не бере до уваги посилання відповідача про застосування вказаного Закону у правовідносинах, які виникли між сторонами у справі, оскільки дія вказаного Закону поширюється на відносини між кредитодавцем та позичальником на підставі укладеного між ними кредитного договору, у зв`язку з нарахуванням кредитодавцем штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за прострочення виконання умов кредитного договору на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України, в той же час, відносини які виникли між сторонами у справі стосуються Договору лізингу, що не є тотожним з укладенням кредитного договору. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, за наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за основним зобов`язанням з оплати вартості отриманого товару, у розмірі 8965,80 грн. є обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідачем не виконано прийнятих на себе відповідно до положень умов Пакету фінансування та п. 10.4.2. Договору зобов`язань щодо своєчасної, повної та належної оплати вартості отриманого Товару. Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп.. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Фастівський міськрайонний суд Київської області. На підставі викладеного,

Outcome: approved