Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

03 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] стягнення аліментів на дитину та коштів на особисте утримання, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] , з відповідачем [PERSON] зареєструвала шлюб 25 травня 2018 року у Білоцерківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київської області, актовий запис № 546. Від спільного життя маємо сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та знаходиться на її матеріальному забезпеченні. Після розірвання стосунків між ними, відповідач ухиляється від утримання дитини, добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, а сама позивач не має матеріальної змоги забезпечити її всім необхідним, тому вимушена звернутись до суду з заявою про стягнення з нього аліментів. Син [PERSON] знаходиться на повному утриманні позивача. Вона намагалась вирішити це питання в добровільному порядку, однак відповідач не бажає навіть вести розмову з цього приводу. На даний час відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча має змогу, адже працює та має дохід. А позивач потребує коштів для забезпечення їхніх дітей всім необхідним. Вона також не працює, так як знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною і потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Так як обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тому вважає, що має право на звернення до суду за призначенням аліментів з того, хто ухиляється від свого обов`язку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Всі ці обставини змусили позивача звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з метою забезпечення їхньої дитини всім необхідним та надання дитині можливості нормально розвиватися. Відповідач працездатний та матеріально забезпечений, на користь інших осіб аліменти не сплачує. А тому вимушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів та коштів на особисте утримання. Просила суд стягувати з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Біла Церква, Київської області на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня подачі позову до суду і до його повноліття. Стягувати з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Біла Церква, Київської області, аліменти на її особисте утримання в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно і до досягнення сином [PERSON] 3-х річного віку (а.с. 1-3). Ухвалою судді від 25 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 19-20). 09 квітня 2020 року за вх. № 13872 судом отримано відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву позивача [PERSON] , яка містить наступне. 31 березня 2020 року, він, [PERSON] , уважно ознайомився з позовною заявою про стягнення аліментів на дитину та коштів на особисте утримання, поданої його дружиною, [PERSON] . Позивачка просить суд стягнути з нього аліменти по 1/4 частині із усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно на утримання їхнього сина [PERSON] до його повноліття, а також на особисте утримання позивачки 1/6 частку його доходу щомісячно, до досягнення сином 3-х річного віку. З огляду на викладене в позовній заяві, просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог, виходячи з наступного. В позовній заяві, позивач звертає увагу суду на певні факти, що насправді не відповідають дійсності. Відтак, мова йде про наступні недоліки та неправдиві дані: відсутній в нього з позивачкою кількох дітей. В позовній заяві на сторінці 1, позивачка неодноразово вказує, що відповідачем не надається жодна матеріальна допомога на утримання дітей. «На даний час відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча має змогу, адже працює та має дохід. А вона потребує коштів для забезпечення наших дітей всім необхідним.» Згідно позовних вимог та доданої копії свідоцтва про народження дитини, в нього з позивачкою є лише одна спільна дитина, син [PERSON] , 2018 року народження. Відтак відповідачу незрозуміло про яких дітей веде мову позивач, звертаючись до суду з позовною заявою. В позові позивач вказує неправдиві дані, щодо його ухиляння від утримання спільної дитини. «Після розірвання стосунків між нами відповідач ухиляється від утримання дитини, добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання.» Такі твердження позивача покликані дискредитувати відповідача, як батька в очах суду, та повністю нівелювати його участь в житті сина. З моменту, як він з позивачкою припинив проживати однією сім`ю, постійно надавав матеріальну підтримку дружині та сину. Однак, не здійснював облік та зберігання документів, які підтверджують такі факти, оскільки не сподівався, що дружина звернеться до суду за призначенням аліментів. Єдина квитанція, яку відповідач випадково зберіг, підтверджує внесення ним 21 березня 2020 року, на банківську карту позивача грошові кошти в сумі 1000,00 грн., для потреб сина. Хоче окремо звернути увагу суду на той факт, що він та його рідні беруть активну участь в житті сина. В тому числі ним регулярно сину купується одяг (чобітки, шапку), памперси, їжа (дитяче харчування, сезонні фрукти та овочі), необхідні ліки. На свята радує сина подарунками. Оскільки спільної мови з позивачкою в приватному спілкуванні знайти не може, його батьки кожні вихідні привозять сина до відповідача за місцем проживання, де він проводить з сином мінімум день в грі та спілкуванні. Йому надзвичайно прикро, що дружина своїм позовом, безцеремонно викреслила відповідача як батька з життя їхнього спільного сина, та вказала на його надуману безвідповідальність. В позовній заяві на сторінці 1, позивач вказує, що він працює та має дохід. «На даний час відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, хоча має змогу, адже працює та має дохід». Однак, підтвердженню цьому твердженню позивач жодних доказів не надає. Також позивач не просить суд здійснити до податкового органу відповідний запит про надання довідки про офіційні доходи відповідача. Що підтверджує намір позивача не вирішити ситуації по суті, а лише зробити кроки для того, щоб спричинити йому можливі негативні наслідки. Зі своєї сторони хоче запевнити суд, що станом на дату подання позовної заяви офіційно не працевлаштований, не отримує допомоги по безробіттю та не здійснює підприємницької діяльності, відтак в нього відсутній стабільний дохід. В зв`язку з введенням постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, на території країни карантинних заходів, пошук офіційної роботи в рази ускладнений. На сьогодні ніхто не може прогнозувати, коли закінчаться обмежувальні заходи і якою буде ситуація на ринку праці по завершенню карантину. Щодо утримання дружини. Відповідно до п. 2 статті 75 Сімейного кодексу України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. В статті 81 СК України, передбачено перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. N 146 «Перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з: основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо; усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати; грошових і натуральних премій; оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні; заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку; заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов`язків, та в інших випадках збереження середньої заробітної плати; винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій; винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку, радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню; одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років; допомоги по державному соціальному страхуванню, а також з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах; доплат до допомоги по державному соціальному страхуванню, виплачуваних за рахунок підприємств, установ, організацій; сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв`язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров`я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно - курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих; допомоги по безробіттю; одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються особам з інвалідністю першої групи на догляд за ними; державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, призначеної відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю"; стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів;доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства; усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях;плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю). З огляду на вище викладене, у відповідача відсутні передбачені законом види доходу, оскільки відповідач, на дату подання позову офіційно не працевлаштований, не отримує допомоги по безробіттю та не здійснює підприємницької діяльності, відтак в нього відсутній стабільний дохід. Відтак, вимога в позові про утримання дружини ставить відповідача в скрутне матеріальне становище. Відповідно до ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Отже, позивач, будучи його офіційною дружиною повинна враховувати не лише своє матеріальне становище, а й ситуацію в якій перебуває її чоловік. З вищевикладеного, виходить, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені в повному об`ємі. В свою чергу він відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, тому готовий запропонувати позивачу компромісний варіант врегулювання ситуації. Виплата аліментів у твердій грошовій сумі. З моменту народження сина та оформлення відповідних соціальних виплат на дитину, він не отримує та не розпоряджається жодною гривнею, що отримує його дружина. Всі рішення вона воліє приймати особисто не радячись з ним. Опираючись на вищевикладене, відсутність постійного офіційного доходу та норми чинного законодавства України, він може гарантувати виплату аліментів, на утримання спільної дитини, у встановленій твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», установити у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779,00 гривень, з 1 липня - 1859,00 гривень, з 1 грудня - 1921,00 гривня. Отже, просить суд винести рішення про призначення аліментів на утримання дитини з урахуванням його фінансового становища, та установити виплату аліментів в твердій грошовій сумі: з 1 січня 2020 року - 889,50 грн., з 1 липня - 929,50 грн., з 1 грудня - 960,50 грн. Вважає, що визначений судом розмір аліментів в твердій грошовій сумі, буде відповідати принципам справедливості і розумності, відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених у ст. 7 СК України. А тому просив відмовити позивачу у задоволені позовних вимог повністю та винести рішення, яким встановити виплату аліментів, на утримання спільної дитини, сина [PERSON] , у твердій грошовій сумі 889,50 грн., що не може бути меншою, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву, отримана судом 13.05.2020 року за вх. № 17875, в якій просила справу за її позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та коштів на особисте утримання розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечувала щодо заочного розгляду справи (а.с. 40). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення особисто 01.04.2020 (а.с. 25). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, відповідач [PERSON] про слухання справи, яке було призначено на 13 травня 2020 року був завчасно повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи та надав відзив на позовну заяву, зареєстрований судом 09.04.20250 року за вх. № 13872. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення аліментів та коштів на особисте утримання, підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 25 травня 2018 року між позивачем [PERSON] , [INFO] та відповідачем [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, який зареєстрований Білоцерківським міськрайонний відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 546 (а.с. 7). Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , яке було видано Білоцерківським міськрайонний відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 14 вересня 2018 року, батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). З наявної у матеріалах справи довідки про місця проживання та склад сім`ї, яка видана Виконавчим комітетом Піщанської сільської ради 02.03.2020 року за вих. № 130 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та проживає позивач [PERSON] , [INFO] , разом з нею проживає без реєстрації та знаходиться на її утриманні неповнолітній син [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Звертаючись до суду з позовною заявою позивач наголошує, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини, тому з нього підлягають стягненню аліменти в судовому порядку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положення ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові Цивільного касаційного суду Верховного Суду від 04.07.2018 р. по справі № 490/4522/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На підставі ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до норм ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України). За змістом вищенаведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором за заявою одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Однак іноді суди порушують принцип диспозитивності та виходять за межи позовних вимог, що в свою чергу дає підстави визнавати такі рішення незаконними. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, тому у апеляційного суду не було підстав для застосування положень частини першої статті 184 СК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 04.07.2018 року справа № 490/4522/16-ц, провадження № 61-21571св18 та в постанові КЦС ВС від 11.03.2020 № 759/10277/1 (61-22317св19). Посилання відповідача на те, що він офіційно не працевлаштований, не отримує допомоги по безробіттю та не здійснює підприємницької діяльності, не заслуговує на увагу, так як необхідність утримувати неповнолітню дитинує обов`язок відповідача, незалежно від того чи офіційно працевлаштований він чи ні. До того ж, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, відповідачем з цього приводу не надано жодного належного та допустимого доказу. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Тому, враховуючи вищенаведені обставини, матеріальне становище дитини та матері, матеріальне становище платника аліментів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання сина є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь на особисте утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною - сином [PERSON] трьохрічного віку, тобто до [INFO] , суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. За змістом частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] , [INFO] народженнядо досягнення сином 3-х річного віку, що підтверджується довідкою № 07-38/57, виданої управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 02.03.2020 року (а.с. 10). Посилання відповідача, що у нього відсутні передбачені законом види доходу, оскільки на дату подання позову офіційно не працевлаштований, не отримує допомогу по безробіттю та не здійснює підприємницької діяльності, тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, судом не заслуговують на увагу, оскільки діючим законодавством передбачено, якщо батько дитини (працездатний) не працює, це не є підставою вважати, що він неспроможний надавати матеріальну допомогу на утримання своєї вагітної дружини чи матері своєї дитини. Можна вважати його неспроможним надавати таку матеріальну допомогу, якщо, наприклад, він має на своєму утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків, якщо він є інвалідом та отримує лише пенсію по інвалідності тощо. Аналогічні положення застосовуються й відносно батька дитини, якщо він доглядає за дитиною до досягнення дитиною 3-річного (6-річного) віку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, жодних належних та допустимих доказів з боку відповідача не надано. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Оскільки, відповідач, як батько дитини, яка не досягнула трьох років, кошти на утримання позивача не надає, є фізично здоровим і не має інших утриманців,то суд вважає, що позивач [PERSON] правомірно вимагає стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З 1 січня 2020 року відповідно до Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» ставки судового збору змінюються. Як визначено у Законі, судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення заборгованості, неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, позивач [PERSON] при звернені до суду з вищевказаним позовом була звільнена від сплати судового збору, то з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 840,80 гривень (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок). Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved