Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У жовтні 2016 року до Василівського районного суду звернувся [PERSON] із позовом до Акціонерного товариства [PERSON] банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, у якому просив суд визнати кредитний договір №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року недійсним, за результатами розгляду справи застосувати до сторін за кредитним договором принцип подвійної реституції. В процесі розгляду справи позов неодноразово було уточнено. В уточненій позовній заяві від 18 квітня 2018 року позивач [PERSON] зазначає, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» в особі керуючого Дніпрорудненського відділенням філії «Запорізьке регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» [PERSON] в якості кредитора та [PERSON] в якості позичальника було укладено кредитний договір №ZPDNGA00002293 про надання кредиту у іноземній валюті у розмірі 54670,00 доларів США. Укладений кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит. У договорах за участю фізичної особи-споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Разом з тим, зважаючи на те, що договір споживчого кредитування, забезпечений іпотекою є договором приєднання, за таких умов та сторона, що розробляє умови правочину при визначенні його умов, повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Зміст та умови кредитного договору розробляє сам кредитодавець. За таких обставин, у позичальника не існує фактичної можливості вплинути на його умови, а тим більше їх змінити. Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту (перелік витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; строк, на який кредит може бути одержаний; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Банк повинен був надати споживачеві (позичальнику) для ознайомлення необхідну, доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію про умови кредитування, з орієнтовною сукупною вартістю кредиту. У преамбулі кредитного договору від 25 квітня 2008 року банком зазначено, що стороною у кредитному договорі є Приватбанк. Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» створено відповідно до Установчого договору від 06 липня 2000 року на підставі Рішення Установчих зборів акціонерів від 06 липня 2000 року шляхом зміни організаційно - правової форми комерційного банку «ПриватБанк», створеного у 1992 році у формі товариства з обмеженою відповідальністю, свідоцтво про реєстрацію від 19 березня 1992 року, реєстраційний № 92 у Державному реєстрі банків. У Статуті банку зазначено скорочене найменування банку: ЗАТ КБ «ПриватБанк», а не «ПриватБанк», як зазначено у кредитному договорі. Споживач не володіє спеціальними знаннями про властивості та характеристики кредитних правовідносин, самого кредиту, а тому обовязок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про послугу споживчого кредитування покладається на субєкт господарювання, а у даному випадку - банк. Протягом дії кредитного договору банком жодного разу у письмовій формі не повідомлено споживача про зміну у сторону збільшення вартості іноземної валюти курсу долару у співвідношенні до гривні, що як наслідок призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання останнім взятого на себе зобовязання. Різка неодноразова зміна у сторону збільшення ціни долара США по відношенню до гривні, яка відбулась поза межою волі позичальників, докорінно змінила обсяг зобовязання, що мав намір прийняти на себе позичальник, і зробила виконання цього зобовязання неможливим, що є несправедливим по відношенню до позичальника. І ця несправедливість на користь кредитодавця, оскільки обсяг боргу позичальника на користь банку в національній валюті України зріс більше ніж у 5 разів. На момент укладання договору кредитодавець не уклав договір з позичальником про відкриття поточного рахунку №2620 для зарахування на нього суму кредиту в розмірі 48710,00 дол. США щляхом перерахування грошових коштів в іноземній валюті з позичкового рахунку 2203 на поточний рахунок 2620 меморіальним валютним ордером. Статтями 18 і 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати порушеним право [PERSON] в якості споживача фінансових послуг банку; визнати кредитний договір №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] з недодержанням письмової форми та під впливом обману недійсним, за результатами розгляду справи застосувати до сторін за кредитним договором принцип подвійної реституції. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору закрито, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] в особі представника [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року у цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 18 вересня 2017 року про забезпечення доказів витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» для огляду у судовому засіданні оригінали документів кредитного договору №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року, укладений між ПриватБанк та [PERSON]. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року про забезпечення доказів витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» для огляду у судовому засіданні документи, а саме: Рішення колегіальних органів банку про можливість надання [PERSON] кредиту; Рішення колегіальних органів банку щодо надання повноважень керуючій Дніпрорудненського відділення філії «Запорізьке регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» [PERSON] на укладання кредитних договорів, додатків до них, додаткових угод до кредитних договорів, договорів застави, договорів іпотеки та угод про внесення до них будь - яких змін; Положення про Дніпрорудненське відділення філії «Запорізьке регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в редакції 2008 року; Виписку з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про включення відомостей про створення Дніпрорудненського відділення філії «Запорізьке регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»; Наказ про призначення [PERSON] - керуючою Дніпрорудненського відділення філії «Запорізьке регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»; Копію довіреності за реєстровим №8646 від 04.10.2007 року на ім'я [PERSON]; Положення про Філію «Запорізьке регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в редакції 2008 року; Виписку з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про включення відомостей про створення Філії «Запорізьке регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] банк України. З 21 травня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк». Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2018 року про забезпечення доказів витребувано у відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» для огляду належним чином посвідчені копії наступних документів, а саме: Статут Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у редакції, що діяла станом на 09.10.2003 року; Статут Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у редакції, що діяла станом на 12.01.2006 року; Статут Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у редакції, що діяла станом на 25.04.2008 року; Дозволи Закритого акціонерного банку комерційний банк «ПриватБанк» на здійснення банківських операцій у 2003, 2006, 2008 роках Філією «Запорізьке регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», погодженого з управлінням НБУ в Запорізькій області. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просить задовольнити позов з підстав, що викладені в письмовій формі. Просить визнати недійсним кредитний договір з підстав недодержання письмової форми та укладення договору під впливом обману. Крім того, просить застосувати подвійну реституцію. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк», який був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, у жодне із судових засідань не зявився. Представник третьої особи [PERSON] банку України у судове засідання також не з`явився. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват-Банк» в особі керуючого Дніпрорудненського відділенням філії «Запорізьке регіональне управління» Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» [PERSON] в якості кредитора та [PERSON] в якості позичальника було укладено кредитний договір №ZPDNGA00002293 про надання кредиту у іноземній валюті у розмірі 54670,00 доларів США. Публічне Акціонерне Товариство [PERSON] «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства [PERSON] «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство [PERSON] "ПриватБанк", про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» в новій редакції З 21 травня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк». З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вказує ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 203 ч. 1 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч.1 ЦК України). Відповідно до ст.6, ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Стаття 11 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 ст.11 цього Закону визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч.7 ст.15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду. На момент укладення договору позивач погодився отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме у доларах США та використав ці кошти на задоволення своїх потреб. З умовами отримання кредиту у різних банках або інших установах, а також з умовами повернення кредитних коштів [PERSON] мав ознайомитись самостійно перед укладенням договору, після чого вільно та безперешкодно обрати контрагента та пропозицію, які підходять саме йому. [PERSON] був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування. Позивач [PERSON] вже звертався до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року недійсним, посилаючись на те, що при укладанні кредитного договору не було проведено переддоговірну роботу, банком не було повідомлено про умови надання кредиту, не надано інформацію про можливість різкого та значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, умови договору є несправедливими, кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Василівського\~районного суду\~Запорізької області\~від 02\~квітня 2015\~року у\~позові [PERSON]\~до ПАТ\~КБ «ПриватБанк»,\~третя особа\~[PERSON] банк\~України,\~про захист\~прав споживача\~та визнання\~недійсним кредитного\~договору (провадження №2/311/168/2015, справа №311/52/15-ц), було відмовлено та встановлені наступні обставини. Відповідно до п.1.1. договору №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року [PERSON] надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у сумі 54670,00 доларів США на наступні цілі: 49000,00 дол. США на споживчі цілі, 280,00 дол. США - страхування майна, 245,00 дол. США - особисте страхування, 3675,00 дол. США на сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % (1470,00 дол. США) від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу. З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США. [PERSON] були розяснені та відомі усі істотні умови такого договору, зокрема: порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо. Своїм підписом [PERSON] підтвердив факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування в Банку у своїй заяві від 23 квітня 2008 року, а саме позичальник [PERSON] був проінформаний про: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту(перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Після укладення договору та отримання кредитних коштів, а також протягом більш ніж шести років після цього, позичальника [PERSON] умови кредитного договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до Банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов. Як вбачається з оспорюваного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Відмовляючи у позові, суд виходив із того, що при підписанні 25 квітня 2008 року оспорюваного кредитного договору позивач погодився на всі його умови, які були йому зрозумілими і він вважав їх справедливими. Жодних доказів на підтвердження того, що позивачеві чинилися перешкоди для ознайомлення зі змістом договору перед його підписанням позивачем не надано. Зміст договору є докладним із визначенням всіх його суттєвих умов. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду встановлено, що кредитодавцем були дотримані усі вимоги щодо форми та змісту кредитного договору. Сторони, підписавши кредитний договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США. Вказаним рішенням спростовуються доводи позивача щодо введення його в оману та підписання кредитного договору під впливом банку. Вирішуючи вимоги в частині визнання правочину недійсним, суд вважає доводи представника позивача необґрунтованими та безпідставними, що не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. Позивачем та його представником не зазначено конкретну підставу в частині порушення прав споживача для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а усі заперечення зводяться до незгоди [PERSON] з окремими пунктами договору, а також незгодою щодо надання та повернення кредиту саме у доларах США, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах, оскільки оспорюваний кредитний договір укладений з дотриманням вимог чинного на час укладення договору законодавства України, сторонами при його укладанні було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а саме: валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, права [PERSON], як споживача, не порушені, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та письмової форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, у звязку з чим відсутні підстави для визнання кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року недійсним. У первісній позовній заяві позивач посилається на Постанову Вищого адміністративного суду України від 03.03.2016 року у справі № К/800/59852/14 якою встановлено, що в результаті перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка проводилася 30.11.2012 року Інспекцією із захисту прав споживачів у Херсонській області, було виявлено порушення банком законодавства щодо захисту прав споживачів, в результаті чого останній був підданий адміністративному стягненню. Зазначена постанова стосується зовсім іншої справи, щодо конкретної кредитної угоди. Тому Постанова Вищого адміністративного суду України від 03.03.2016 року не може бути застосована при розгляді даної страви. У п.19 та п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваний. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Зазначені позивачем твердження щодо обману його позивачем в обґрунтування недійсності кредитного договору спростовуються, зокрема тим, що позивач [PERSON] підписав договір добровільно, мав реальну можливість не укладати вказаний кредитний договір, якщо був не згоден з його умовами, але й сукупністю наступних письмових документів: для забезпечення кредитного договору, була здійснена експертна оцінка вартості заставного майна, позивачем [PERSON] були подані банку декларації про доходи, довідка про доходи, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, документи щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме, на квартиру [ADDRESS] (власником якої є дружина позивача [PERSON]М.), кредитним договором №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року з особистими підписами позивача [PERSON], Додатком №1 до кредитного договору №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року про загальну вартість кредиту, який також має особистий підпис позивача [PERSON], Додатком №2 до кредитного договору №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року графік погашення кредиту, з яким позивач [PERSON] ознайомлений під підпис, договором іпотеки квартири, з якого вбачається, що [PERSON], як власник квартири, дає свою згоду на оформлення вказаного договору. Підготовка до укладення кредитного договору, в тому числі отримання необхідних документів та їх перевірка, тривала значний час, і позивач [PERSON] мав можливість відмовитися від укладення кредитного договору, за необхідності звернутися до відповідних незалежних спеціалістів для отримання інформації. Судом не встановлено умислу відповідача на обман позивача, що [PERSON] діяв під впливом обману, укладаючи договір з позивачем. Відділення «Дніпрорудненська філія» філії «Запорізьке регіональне управлення» ЗАТ КБ «ПриватБанк», діяло на підставі Положення, затвердженого Правлінням ПриватБанку, протокол №11 від 09 жовтня 2003 року. Філія «Запорізьке регіональне управлення» ЗАТ КБ «ПриватБанк», діяла на підставі Положення, затвердженого Правлінням ЗАТ КБ «ПриватБанк», протокол №2 від 12 січня 2006 року. Відповідно до вказаних положень, Відділення та Філія не є юридичними особами. Юридичною особою було ЗАТ КБ «ПриватБанк». Позивачем не надано доказів, що Керуюча Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке РУ» ЗАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], яка діяла від імені Відповідача та підписувала кредитний договір №ZPDNGA00002293 від 25 квітня 2008 року, не мала відповідних повноважень. Щодо застосування принципу подвійної реституції, суд вважає необхідним зазначити наступне. За загальним правилом ст.216 ЦК України основним наслідком укладення правочину, що не відповідає вимогам і визнається недійсним, є двостороння реституція. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. У звязку із відмовою у задоволенні позову у частині визнання кредитного договору недійсним, не підлягає також задоволенню позовна вимога про застосування до сторін за кредитним договором принципу подвійної реституції. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі дотримав та виконав умови кредитування, що витікають з норм цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів», тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed