Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є учасником бойових дій і в період з 2015 по 2016 рік приймав особисту участь в антитерористичній операції на сході України, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Позивач зазначає, що його безпосередня участь в бойових діях мала істотний вплив на його психічний, емоційний, фізичний та моральний стан, оскільки за час його перебування у зоні проведення антитерористичної операції, він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнавав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим, позивач переніс душевні страждання. Позивач стверджує, що від початку збройної агресії Російської Федерації проти України до теперішнього часу, позивач, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, бо він вимушений був йти на військову службу, перервати своє звичне проживання та спілкування з сім`єю, перебувати в зоні ведення бойових дій, кожного дня піддаватися ризику загибелі чи поранення. Враховуючи характер душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, з його безпосередньою участю в бойових діях, пов`язаною із ризиком для його життя та здоров`я, приймаючи до уваги факт протиправної окупації частини території України і беззаконня, яке панує на цій частині території України, вважає, що у результаті протиправних дій Російської Федерації особисто йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 500 000 гривень. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 29 жовтня 2020 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, а також залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Міністерство закордонних справ України. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, в позові просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджено зворотнім повідомленням про отримання 09.11.2020 року (а.с. 92), причини неявки суду не повідомив, правом подати відзив на позов у встановлений судом строк не скористався. Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Міністерства закордонних справ України в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі третьої особи. Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерства оборони України, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджено зворотнім повідомленням про отримання 16.11.2020 року (а.с. 93), причини неявки суду не повідомив, правом подати відзив на позов у встановлений судом строк не скористався. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справ, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач - солдат [PERSON] в період з 11 жовтня 2015 до 13 грудня 2015 року, а також з 12 лютого 2016 до 13 квітня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції в м.Слов`янськ Донецької області, що підтверджується відповідними довідками командира військової частини [NUMBER] №346 від 22 грудня 2015 року і № 1370 від 10 травня 2016 року. 18 березня 2016 року позивачем [PERSON] отримано посвідчення учасника бойових дій серії [NUMBER] . Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі ст.\~8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Частина 1 статті 3\~ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.48\~ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. На підставі ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81\~ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Звертаючись з даним позовом позивач доводив, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, у зв`язку з його безпосередньою участю в бойових діях, пов`язаною з ризиком для його життя та здоров`я, йому завдано моральної шкоди. Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення моральної шкоди із іноземної держави, а саме: Російської Федерації, яка визначена відповідачем у справі. Статтею 497\~ЦПК України передбачено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року №198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції. Закон України\~«Про міжнародне\~приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Пунктом 1 ч.1 ст.1\~Закон України\~«Про міжнародне\~приватне право» визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч.1 ст.79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже, Закон України\~«Про міжнародне\~приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №914/3360/2012, провадження № 61-12127св19. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 травня 2020 року у справі №711/17/19, від 03 червня 2020 року у справі №357/13182/18. 21 листопада 2001 року Велика палата Європейського суду з прав людини винесла рішення у справах «МакЕлгінні проти Ірландії», «Аль-Адсані проти Сполученого Королівства» та «Фоґарті проти Сполученого Королівства», в яких зазначено, зокрема, що імунітет суверена є принципом міжнародного права, згідно з яким держава не підлягає юрисдикції іншої держави. Надання державі імунітету суверена у цивільному провадженні мало законну мету, яка відповідає міжнародному принципові забезпечення ввічливості і добрих стосунків між державами та поваги до суверенітету іншої держави. Європейська конвенція\~з прав\~людини має тлумачитися в якомога більшій гармонії з іншими нормами міжнародного права, частиною якого вона є, включаючи норми, що забезпечують імунітет держави. Звідси випливає, що заходи, які відбивають загальновизнані норми міжнародного публічного права стосовно імунітету держави не можуть, у принципі, вважатися такими, що встановлюють непропорційне обмеження на право звернення до суду, передбачене пунктом 1 статті 6. Частиною 4 ст.2\~Закону України\~«Про особливості\~державної політики\~із забезпечення\~державного суверенітету\~України на\~тимчасово окупованих\~територіях у\~Донецькій та\~Луганській областях» та ч.6 ст.5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадянам\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» встановлено, що відповідальною за шкоду, завдану Україні збройною агресією, є Російська Федерація, однак, такі законодавчі приписи не змінюють принцип судового імунітету, передбачений Законом України\~«Про міжнародне\~приватне право» та нормами міжнародного права. Судом на адресу Посольства Російської Федерації в Україні рекомендованим листом було направлено позовну заяву з додатками разом з ухвалою про відкриття провадження у справі та виклики до суду. Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено Міністерство закордонних справи України, якому запропоновано звернутися з запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в сумах України, в тому числі цивільної справи №321/211/20 за позовом [PERSON] до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, яке перебуває в провадженні Михайлівського районного суду Запорізької області. Проте, згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача судом не отримана. Отже, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не можуть бути предметом розгляду за відсутності в матеріалах справи згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача у відповідності до ч.1ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження розміру його вимог та правомірність їх стягнення з відповідача.

Outcome: dismissed