Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

У листопаді 2015 року до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі, реєстраційна служба Новомиргородського районного управління юстиції про визнання договору оренди недійсним та скасування його державної реєстрації. В позовній заяві позивач зазначила, що: згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №148532 від 22.04.2011 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 352380001000154, [PERSON] (далі - Позивач), є власником земельної ділянки загальною площею 2,9569 га, яка розташована на території Камянської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області (далі - земельна ділянка). Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; згідно із договором оренди землі № 524, від 18.04.2011 року, зареєстрованим у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.05.2011 року за № 352380004000072 (далі - договір оренди), земельна ділянка була передана позивачем в оренду громадянину [PERSON]; [PERSON] запропонував позивачу свою допомогу у оформлені спадщини, в яку саме увійшла вищезазначена земельна ділянка. У звязку з цим відповідач неодноразово приїздив до позивачки з купою різних документів для того щоб остання поставила свій підпис. Одного разу відповідач разом з іншими документами щодо оформлення спадщини привіз надрукований договір оренди землі та ще якісь документи стосовно оренди і попросив їх підписати (без заповнення основних граф, які є істотними умовами договору, але залишилися не заповненими), мотивуючи це тим, що в рахунок оформлення спадщини позивачка повинна передати саме відповідачу в оренду дану земельну ділянку хоча б на декілька років, для того щоб відповідач мав можливість повернути собі витрачені кошти. Відповідач пояснив в момент підписання, що після оформлення спадщини та отримання державного акту на право власності на земельну ділянку він приїде до позивачки для узгодження істотних умов договору (строк дії договору та орендна плата) і лише після цього відповідач здійснить державну реєстрацію договору і приступить до користування земельною ділянкою. Але після підписання договору з не заповненими графами (істотними умовами) і оформлення спадщини відповідач до позивачки так і не зявився, істотні умови договору заповнив на власний розсуд і зареєстрував договір у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 30.05.2011 року за № 352380004000072; пунктом 8 договору оренди передбачено, що договір укладено на 10 років, але при підписанні позивач вказувала відповідачу на той факт, що бажає самостійно користуватися земельною ділянкою, але враховуючи той факт, що за браком коштів не може оформити спадщину самостійно, та враховуючи, що [PERSON] витратить власний час та кошти на оформлення спадщини позивача, домовилися укласти договір оренди, після отримання державного акту строком на 3 роки. Пізніше після підписання договору оренди, позивач зверталася до відповідача для дачі останнім пояснення, чому останнім було виготовлено договір (заповнення пустих граф договору) зі строком дії на 10 років, а не на 3 роки, як домовлялися сторони, на що Відповідач відповів, що даний строк вказано ним у договорі оренди помилково і умови договору можливо змінити, а у разі необхідності припинити його дію (пункти 36 - 40 договорів оренди землі). Позивачка не мала намір укладати з відповідачем договір оренди строком на 10 років. Договір оренди позивачем було підписано лише на 4 сторінці «Реквізити сторін», після підписання договору оренди 1, 2 та 3 сторінки договору були не заповнені (відомості які заповнюються від руки у тому числі і строк дії договорів). Фактично Відповідач ввів Позивачку в оману, щодо даної істотної умови договору оренди (строку дії договору оренди, орендної плати) та інших істотних умов договору, заповнивши пусті графи на власний розсуд, без врахування побажань власника земельної ділянки, а тому волевиявлення позивачки на укладення договору оренди землі в вигляді та розмірах, які фактично встановлено в договорі оренди землі, який відповідач реєстрував у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської пасті, суперечили її волевиявленню на укладення такого договору саме на таких умовах. Мотивом обману, в даному випадку, було отримання відповідачем прихованого додаткового прибутку за користування землею, так як в договорі відсутня чітко встановлена у гривневому еквіваленті сума орендної плати, відсутність індексації орендної плати, несплата орендарем страхових платежів та ін. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договорів (строк дії договорів, орендна плата) та невідповідність встановленим домовленостям між сторонами договору, до яких вони дійшли згоди, умовам, які фактично встановлені в договорі оренди та вчинені відповідачем з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача; пункт 14 договору оренди, який повинен передбачати пеню за невнесення орендної плати у строки, визначені пунктами 11 договору, про те в договорі оренди, підписаному між позивачем і відповідачем, розмір пені за невнесення орендної плати строки передбачені договорами не встановлено. Проте згідно пункту 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Проте відповідач навмисно не вказав та залишив графу розміру пені не заповненою, що в значній мірі впливає на права позивача та суттєво поліпшує стан відповідача, так як жодної відповідальності за умовами даного договору за невнесення орендної плати у строки визначені пунктом 11 договору відповідач не несе; пункти 33, 34, 35 договору «Страхування обєкта оренди» - в договорі оренди включені дані умови, але взагалі не визначено підлягає чи не підлягає страхуванню на весь період часу дії договору земельна ділянка та на яку зі сторін договору покладається обовязок здійснювати страхування земельної ділянки. Вказана умова для даного договору визначена у договорі, а тому є невідємною істотною умовою для договору, але хто зі сторін буде виконувати сторонами не визначено (дані умови не викреслено авторучкою); у договорі відсутні істотні умови договору, що також визначають недійсність даного договору, а саме кадастровий номер у договорі взагалі відсутній (хоча він зазначений в державному акті на право власності на земельну ділянку), в договорі не зазначено розміру орендної плати (у гривнях) та не зазначено порядку внесення оренди та відповідальності за несплату, що суттєво впливає на право орендаря отримувати чітко вказану суму у грошовій формі (гривні), в договорі чітко визначено такої істотної умови як умови передачі земельної ділянки орендарю, а саме: не зазначено, що передача земельної ділянки в оренду здійснювалась з (без) розроблення проекту її відведення, не зазначено підставу для розроблення чи не розроблення даного проекту та не вказано на кого зі сторін договору у разі необхідності покладається організація розроблення проекту. виплата орендної плати саме за оскаржуваним договором оренди землі, не оформлюється документами, оформлення яких передбачено чинним законодавством України при здійсненні вказаних виплат орендної плати за користування землею, здебільшого складаються не передбачені законодавством відомості на зразок "Відомість на виплату (грошей) за землю чи на паї". Це безпосередньо впливає на права позивача, як власника земельної ділянки переданої в користування, адже ані в договорі, ані у відомостях не зазначається реальна сума, яку позивач має отримувати в якості орендної плати. Позивач не погоджувався на таку істотну умову договору оренди, як розмір орендної плати «не менше 3 % від нормативної грошової оцінки», вважаючи, що отримувана за не передбаченими законодавством відомостями та документами орендна плата за договором не є схваленням орендодавцем наявності домовленості з істотної умови договору; в договорі також відсутня ще одна істотна умова договору, передбачена ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин), а саме: визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини, тобто формально в договорі ця умова міститься, але орендарем навмисно не закреслено (як того вимагають умови типового договору), а тим самим не встановлено сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, що також є суттєвим порушенням ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин); також умовами договору не передбачено обовязкову умову до договору оренди землі, щодо умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, тому відповідно відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону; в порушення статті 15 Закону України «Про оренду землі» відповідач склав лише акт приймання - передачі земельної ділянки, який також оформлено неналежним чином зі значними порушеннями, так як у даному акті не зазначено реквізити відповідача (адреса, ідентифікаційний код, паспортні дані), не зазначено дату передачі земельної ділянки. просить суд визнати недійсним договір оренди землі № 524, укладений позивачем та підповідачем від 18.04.2011 року, зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області запис у Державному реєстрі земель від 30.05.2011 року за № 352380004000072; скасувати державну реєстрацію договору оренди землі № 524, укладеного між позивачем та підповідачем від 18.04.2011 року, зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області запис у Державному реєстрі земель від 30.05.2011 року за № 352380004000072; стягнути з Відповідача на користь Позивача витрати по сплаті судового збору. В судове засідання позивач належним чином повідомлена про дату, час та місце його проведення, не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. До суду 18.01.2016 року надійшла заява про розгляд справи без її участі, з вимогами заяви погоджується. Також від позивача до суду надійшли заява про відмову від позову від 14 січня 2016 року, яка після долучення до матеріалів справи була відкликана в судовому засіданні представником позивача, а також заява про залишення позову буз розгляду від 08 лютого 2016 року, до якої була додана заява позивача від 05.02.2016 року про скасування довіреності її представника, які в судовому засіданні представник позивача просив залишити без розгляду, оскільки вони були написані позивачем під психологічним тиском відповідача, заява представника позивача про залишення без розгляду вказаних заяв позивача судом була задоволена. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав повністю та просив її задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Також ним було надано додаткові письмові пояснення в яких він просить суд задовольнити позовні вимоги враховуючи, що оскаржуваний договір оренди землі був укладений (підписаний) 18 квітня 2011 року, відповідно позивач, [PERSON] станом на 18 квітня 2011 року не була власником обєкта оренди, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯЛ №148532 від 22.04.2011 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 352380001000154, відповідно до якого позивач [PERSON] стала власником земельної ділянки загальною площею 2,9569 га, яка розташована на території Камянської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області оформлений, зареєстрований та отриманий позивачем лише 22.04.2011 року, тобто на момент укладання договору [PERSON] не була власником земельної ділянки, а отже і не могла розпоряджатись нею, зокрема передавати в оренду, що також є підставою для визнання договорів оренди не дійсними. Відповідач та представник позивача в судовому засідання проти позову заперечували, оскільки вважають, що договір оренди був укладений у відповідності до вимог законодавства, усі істотні умови договору у ньому були на момент його підписання сторонами. Представником відповідача в судовому засіданні було заявлено про застосування строків позовної давності. Згідно з частиною другою статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні 10.03.2016 року також скористався таким правом, заявивши клопотання про продовження розгляду справи за його відсутності, яке судом було задоволене. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вищезгаданих учасників судового розгляду на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оголосивши зміст письмових пояснень представника позивача, заслухавши пояснення представника відповідача, показання свідків та безпосередньо дослідивши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за наступними підставами. Згідно з ч.1 ст. 126 Земельного кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Частиною другою ст.. 126 Земельного кодексу України у вказаній редакції встановлено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. В судовому засіданні безспірно зясовано, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 3523882900:02:000:0524 загальною площею 2,9569 га, яка розташована на території Камянської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №148532 від 22.04.2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 352380001000154. У вказаному державному акті зазначається, що його видано на підставі розпорядження голови від 15 жовтня 2010 року №572-р Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області, чим спростовуються твердження позивача, викладені у позовній заяві, щодо оформлення нею прав на земельну ділянку у результаті отримання нею спадщини, інших доказів на підтвердження оформлення позивачем прав на земельну ділянку у результаті успадкування прав на неї стороною позивача суду надано не було, а тому суд, будучи згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України обмеженим обсягом доказів, наданих сторонами, приходить до висновку про недоведеність позивачем обставини оформлення позивачем спадщини, при цьому будь яких відомостей та доказів щодо того на підставі положень яких нормативно-правових актів та в якому порядку (з метою реалізації положень Закону України «про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток паїв» чи безоплатної передачі земельних ділянок у випадках, визначених ч.3 ст. 116 Земельного кодексу України) було видано вищевказане розпорядження Голови Новомиргородської районної державної адміністрації сторонами суду для досліддження надано не було. Статтею 125 Земельного кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI (чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Водночас пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень. право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки. Так відповідно до копії [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-3501992482015 державна реєстрація земельної ділянки Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI відбулася 22.04.2011. А тому суд, враховуючи вищенаведені положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI приходить до висновку, що право власності на земельну у позивача виникло 22.04.2011 року, саме з цього моменту вона набула усіх правомочностей власника , в тому числі розпоряджатися обєктом права власності. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч.ч.1,2 ст.78 Земельного кодексу України ) Судовою палатою у цивільних справах ВСУ 19 лютого 2014 року (справа № 6- 162ц13) висловлена правова позиція, згідно з якою відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Обґрунтовуючи власне рішення з урахуванням вищенаведених правових позицій, суд виходить з того, що Закон України «Про оренду землі» є спеціальним законом, що регулює відносини, повязані з орендою землі, у даному випадку на момент виникнення правовідносин були чинними положення ст. 18 Закону України «Про оренду землі» відповідно до яких договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації, а також ст. 20 цього Закону, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Так ч.1 ст.4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Тоді як [PERSON]. 18.04.2011 року, ще не маючи будь-якого з наведених у ч.1 або 2 ст. 126 Земельного кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, тобто не будучи особою, уповноваженою розпоряджатися цією земельною ділянкою, підписала договір оренди землі № 524 щодо земельної ділянки № 524 загальною площею 2,95 га, у тому числі рілля 2,95 га для ведення сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Камянської сільської ради, про передачу її в оренду [PERSON], який був в подальшому зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.05.2011 року за №352380004000072. Ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Однак, як убачається з вищевикладеного, позивач не є стороною вказаного договору оренди землі, оскільки не є орендодавцем у розумінні Закону України «Про оренду землі» через те, що на момент підписання ним оспорюваного договору оренди земельної ділянки він не був її власником, а тому суд приходить до висновку, що доводи сторони позивача у цій частині є обґрунтованими. Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні доводи сторони позивача щодо відсутності волевиявлення позивачки на момент підписання нею договору на укладення договору строком на 10 років, введення її в оману зі сторони відповідача щодо строку дії договору оренди та розміру орендної, відсутності на момент підписання позивачем договору оренди землі у ньому істотних умов щодо визначення строку дії договору оренди, не оформлення належними документами виплат орендної плати; про складення відповідачем лише акт приймання - передачі земельної ділянки, в якому не зазначено реквізити відповідача (адреса, ідентифікаційний код, паспортні дані), не зазначено дату передачі земельної ділянки, оскільки на підтвердження цих обставин стороною позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу. Інші доводи позивача щодо відсутності у договорі оренди землі істотних умов, та умов, які можуть бути визначені у договорі, підтверджуються копією цього договору (у договорі відсутні кадастровий номер; ,не зазначено розміру орендної плати (у гривнях); не зазначено порядку внесення оренди та відповідальності за несплату; не визначені умови передачі земельної ділянки орендарю, а саме не зазначено, що передача земельної ділянки в оренду здійснювалась з (без) розроблення проекту її відведення, не зазначено підставу для розроблення чи не розроблення даного проекту та не вказано на кого зі сторін договору у разі необхідності покладається організація розроблення проекту;. в договорі також відсутнє визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини, тобто формально в договорі ця умова міститься, але не закреслено, а тим самим не встановлено сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, умовами договору не передбачено обовязкову умову до договору оренди землі, щодо умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, розмір пені за невнесення орендної плати строки передбачені договорами не встановлено; не визначено підлягає чи не підлягає страхуванню на весь період часу дії договору земельна ділянка та на яку зі сторін договору покладається обовязок здійснювати страхування земельної ділянки. Так за змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про оренду землі» - «Умови договору оренди землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) істотними умовами договору оренди землі були: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Також стаття 15 закону України «Про оренду землі» встановлювала, що невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання - передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, інший правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як судом було встановлено вище, підписуючи договір оренди землі, позивач вийшов за межі своїх правомочностей, оскільки на момент підписання договору він не міг бути стороною вказаного договору оренди землі, оскільки не був орендодавцем у розумінні Закону України «Про оренду землі» через те, що на момент підписання ним оспорюваного договору оренди земельної ділянки він не був її власником, а тому суд приходить до висновку, що зміст правочину у частині визначення .орендодавцем [PERSON] суперечить актам цивільного законодавства ст. 4 Закону України «Про оренду землі», ч.ч.1,2 ст.78 Земельного кодексу України, а тому за правилами ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою його недійсності через недодержання в момент вчинення стороною позивача вимог ч.1 ст. 203 ЦК України. Як на підставу визнання недійсними договорів оренди позивач посилався на відсутність в них передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов, а саме: не зазначено сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта чи його частини; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, його. За правилами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відтак, враховуючи, що умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки є похідними від домовленості вчиняти такі дії, тому немає підстав вважати, що відсутність визначеності зазначених умов у спірних договорах свідчить про недосягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов та про не укладення договорів оренди земельних ділянок. До винесення судом рішення представником відповідача [PERSON] зроблено заяву про застосування позовної давності, при вирішенні якої суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У статті 261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином підставами для відмови в позові у звязку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Як убачається з показань свідків [PERSON] та [PERSON], які викликані в судове засідання за клопотанням сторони відповідача, в їх присутності в приміщенні Новомиргородської Філії ЦРА №35 між [PERSON] та [PERSON] 18 квітня 2011 року було підписано договір оренди землі, основні положення якого перед підписанням (сторони, предмет та обєкт договору, строк його дії, розмір орендної плати, та інші) було прочитано вголос [PERSON] та підписано власноручно позивачем і відповідачем. Іх показання спростовують твердження позивача про відсутність на момент підписання договору оренди землі у ньому положень щодо строку його дії, та необізнаність і відсутність волевиявлення позивача на укладення договору на визначених у ньому умовах. Саме від цього дня - 18 квітня 2011 року, почався перебіг трирічного строку позовної давності. Сторона позивача, розпорядившись на власний розсуд своїми процесуальними правами, своїм правом заявити суду клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності не скористалася, а тому суд приходить до висновку про можливість застосувати позовну давність, сплив якої є самостійною підставою для відмови у позові. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена ставка судового збору у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. При цьому частиню третьою статті 6 Закону України про судовий збір встановлено, що у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Позивачем до відповідача заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру (визнати недійсним договір оренди землі; скасувати державну реєстрацію договору оренди землі), тоді як судовий збір сплачено лише за одну, а тому відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне судові витрати у справі, понесені позивачем на сплату судового збору, покласти на позивача, а також стягнути з позивача на користь держави не сплачений за другу позовну вимогу немайнового характеру судовий збір у сумі 487 гривень 20 копійок. Ураховуючи наведене,

Outcome: approved