Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що 20 травня 2014 року помер її свекор [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у виді 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями за заповітом, складеним 12.05.2008 року, після смерті [PERSON] є позивач та його донька [PERSON], яка з батьком не проживала, а після його смерті заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подала.16 жовтня 2014 року позивач звернулась до Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але державним нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у звязку із тим, що вона не надала правовстановлюючий документ на підтвердження права власності [PERSON] на спадкове майно, а також у звязку із тим, що право власності померлого не було зареєстроване у встановленому порядку. За таких підстав, [PERSON] була вимушена звернутися до суду та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом, а також стягнути з відповідача [PERSON] міської ради витрати, повязані зі сплатою судового збору у сумі 551,20 грн. У подальшому [PERSON] позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] міської ради витрат, повязаних зі сплатою судового збору у сумі 551,20 грн. залишила без розгляду. Позивач у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявилась, надала суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, просила вирішити спір на розсуд суду, відповідно до чинного законодавства. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.06.1993 року за № 5115, виданого Державним підприємством з ремонту і експлуатації житлового фонду «Жилищник», квартира [ADDRESS] на праві приватної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON]. 03 листопада 1994 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 03.11.1994 року Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Маріуполя. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.01.2004 року, виданого державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори, донька померлого [PERSON] [PERSON], набула право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яке було зареєстроване в [PERSON] БТІ 04.11.2003 року за реєстраційним № 3299042. Також встановлено, що 12 травня 2008 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-1238, у відповідності до якого все своє майно в рівних частках заповів [PERSON] та позивачу [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть, виданого 21.05.2014 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер 20 травня 2014 року. Згідно з матеріалами спадкової справи №602/2014, копії яких надіслані з Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, позивач [PERSON] 16.10.2014 року звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 20 травня 2014 року. Після відкриття спадкової справи за фактом смерті [PERSON] державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори був надісланий лист [PERSON], згідно до якого останній було повідомлено про заведення спадкової справи та розяснено право на звернення до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини у строк до 14.06.2015 року. Однак, у встановлений законом строк [PERSON] до нотаріальної контори не звернулась, спадщину не прийняла, а тому в розумінні ч. 1 ст. 1272 ЦК України вважається такою, що не прийняла її. В матеріалах спадкової справи відсутні будь-які відомості щодо прийняття [PERSON] спадщини та надсилання нею заяви до нотаріусу. 26 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати на її імя свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку спадкової квартири [ADDRESS]. Постановою державного нотаріусу Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.11.2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], що складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Відмова державного нотаріусу обґрунтована відсутністю правовстановлюючого документу на право власності спадкодавця на 1/2 частки квартири [ADDRESS] та відсутності державної реєстрації правовстановлюючого документу у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України). Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Згідно з положеннями статті 1223 ЦК України Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Також згідно з ч. 1 ст. 1275 ЦК України передбачено, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Аналогічні розяснення були викладені в пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», де передбачено, що за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Отже за таких умов позивач, як єдиний спадкоємець, який звернувся до нотаріально контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON], набуває право також на частку у спадщині, яку не прийняла [PERSON] внаслідок неподання заяви до нотаріальної контори, тобто позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом всього майна після смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Відповідно до п. 3.1 [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - [PERSON] Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Судом встановлено, що за час свого життя спадкодавцю [PERSON] належала на праві власності 1/2 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності №5115 від 14.06.1993 року. Крім того, за відсутності у позивача оригінала свідоцтва про право власності № 5115 від 14.06.1993 року, на яке в нотаріально посвідченому свідоцтві про право на спадщину за заповітом мається посилання, що унеможливило оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, судом було витребувано та досліджено матеріали спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] Крім того, в матеріалах судової справи мається вказане свідоцтво про право власності, яке завірене печаткою та підписом в.о. начальника відділу приватизації житлового фонду Департаменту міського майна [PERSON] міської ради, що свідчить про наявність правовстановлюючого документу на нерухоме майно у спадкодавця. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайньою мірою захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобовязаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до розяснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який був чинний в 1979 році на час побудови спірного домоволодіння та видачі свідоцтва про право власності. З урахуванням зазначених положень законодавства та розяснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт належності та набуття спадкодавцем у встановленому законом порядку права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Також суд приходить до висновку про необхідність захисту прав позивача в судовому порядку шляхом визнання права власності на частину квартири, оскільки інші можливі способи позасудового порядку захисту права власності на спірне майно не можуть бути реалізовані позивачем через відсутність у нього всього обсягу оригіналів правовстановлюючих документів та їх державної реєстрації на спадкодавця. Ігнорування майнових прав позивача, як єдиного спадкоємця за заповітом, та відмова у позові може призвести до втрати єдиного способу підтвердження права власності та належного йому праві власності спадкового майна, та в результаті порушити фундаментальні права, закріплені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved