Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

До суду 07.09.2020 року надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до Другого Приморського відділу державної\~виконавчої служби\~у місті\~Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), [PERSON] , згідно якого позивач просив зняти арешт з його майна, а саме: квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Згідно обґрунтування позову, на виконанні Другого Приморського відділу державної\~виконавчої служби\~у місті\~Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) знаходиться виконавче провадження АСВП №591114158, відкрите 15 травня 2019 року з примусового виконання судового наказу №521/4202/19, виданого 28.03.2019 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з нього, [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання сина. Державним виконавцем Кубрак К.В. 17 липня 2019 року було винесено постанову про арешт майна боржника, дані про арешт було внесено реєстру 18.07.2019 року. Таким чином, було арештовано майно позивача - квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Між тим, арешт його майна позивач вважає незаконним, оскільки заборгованості зі сплати аліментів він не має, а отже вважає, що підстав для арешту його майна не було. Вказував, що 17.08.2020 року звертався до виконавчої служби із заявою про звільнення майна з-під арешту, проте жодної відповіді отримано не було та арешт не знято. Вважає, що існуюче обтяження порушує його законні права та інтереси, а тому вимушений звернутись до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 14.09.2020 року провадження у справі було відкрито з призначенням підготовчого засідання на 26.10.2020 року. У підготовчому засіданні 26.10.2020 року за клопотанням відповідача суд протокольно залучив до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , розгляд справи було відкладено на 09.11.2020 року для належного сповіщення сторін. У підготовче\~засідання 09.11.2020\~року сторони\~не з`явилися,\~про час,\~дату та\~місце розгляду\~справи були\~повідомлені належним\~чином. Будь-яких клопотань до суду не зявляли. Ухвалою суду від 11.11.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 21.01.2021 року. У судовому засіданні 21.01.2021 року був присутній позивач, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на те, що заборгованості у рамках виконавчого провадження зі сплати аліментів не має, а отже вважає, що були відсутні підстави для арешту його майна. Проте, за його заявою державний виконавець обтяження майна відмовляється зняти. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань, заяв по суті справи до суду не надали. У відповідності до ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною першою\~статті\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року (далі\~-\~Конвенція),\~яка відповідно\~до\~статті 9\~Конституції України\~є\~частиною національного\~законодавства України,\~передбачено,\~що кожен\~має право\~на справедливий\~і публічний\~розгляд його\~справи впродовж\~розумного строку\~належним і\~безстороннім судом,\~встановленим законом. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року по справі N 361/8331/18 виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З огляду на належне сповіщення сторін про розгляд справи, суд ухвалив розглядати справу згідно ч.1 ст.223 ЦПК України за відсутності відповідачів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до наступного. Згідно матеріалів справи, позивач є власником нерухомого майна: - квартири [ADDRESS] ; - 90/1000 часток квартири [ADDRESS] . Про що свідчить також інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.09.2020 року №222861502. На виконанні у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження АСВП №591114158, відкрите 15 травня 2019 року з примусового виконання судового наказу №521/4202/19, виданого 28.03.2019 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із [INFO] і до повноліття дитини, тобто до [INFO] . У рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Кубрак Кирилом Володимировичем 17 липня 2019 року було винесено постанову, згідно якої накладено арешт на майно позивача як боржника за виконавчим провадження. Відомості щодо обтяження майна позивача були внесені до реєстру 18.07.2019 року (номер запису обтяження 32456663). Як вбачається з матеріалів справи, 17 серпня 2020 року позивач звертався до відділу ДВС із заявою про зняття арешту з належного йому майна (квартири: [ADDRESS] ; та [ADDRESS] ), проте жодної відповіді не отримував та обтяження майна не знято. Згідно довідки державного виконавця Другого Приморського відділу державної\~виконавчої служби\~у місті\~Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Романовської О.Л. (а.с.24), станом на 30.09.2020 у позивача відсутня заборгованості зі сплати аліментів. Згідно довідок державного виконавця Романовської О.Л. №41648 від 15.07.2020 року, №43150 від 18.08.2020 року, така заборгованість була відсутня у позивача і станом на 01.08.2020 року, і станом на 01.09.2020 року. Вирішуючи спір, суд виходить із наступного. Частиною першою статті 8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Положеннями ч. 1 ст.\~16\~ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до положень статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спори про цивільне право, пов`язані з майном, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) слід розглядати за правилами цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд такого спору має відбуватися за правилами іншого виду судочинства. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала щодо обставин, за яких питання про звільнення майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства : 17.1. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі\~якщо опис\~та арешт\~майна проводився\~державним виконавцем,\~скарга сторони\~виконавчого провадження\~розглядається в\~порядку,\~передбаченому розділом\~VII\~ЦПК України\~у вказаній\~редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту (див. постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (пункт 24), від 13 березня 2019 року у справі № 815/615/16-ц (пункт 28), від 22 квітня 2019 року у справі № 661/624/16-ц). Також для вирішення питання юрисдикції суду за вимогою учасника виконавчого провадження про звільнення майна з-під арешту, накладеного у такому провадженні, мають значення приписи Закону України «Про виконавче провадження». Судові рішення відповідно до статті 124\~Конституції України є обов`язковими до виконання на всій території України. Пунктом 1 частини першої статті 3\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ\~ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Статтею 447\~ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до частини першої статті 448\~ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Частиною першою статті 74\~\~Закону\~України «Про\~виконавче провадження» передбачено, що\~\~рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Частинами другою та третьою статті 451\~ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення ( поновити порушене права заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Даних щодо закінчення виконавчого провадження, чи визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку зі скасуванням судового рішення на підставі якого видано такий документ матеріали справи не містять. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)). За викладеного суд вбачає, що позивач звернувся з питанням про зняття арешту в порядку, що не відповідає положенням чинного законодавства, а саме у вигляді позову замість скарги (згідно ст. 447 ЦПК України). Також\~суд вважає безпідставним посилання заявника на порушення її прав, як власника, захист яких передбачено статтею 41\~Конституції України та статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України, оскільки\~\~спір про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт відсутній і таке право заявника ніким не оспорюється. Відповідно до ч.1, 6 ст.\~81\~ЦПК\~України кожна\~сторона\~повинна\~довести ті\~обставини,\~на\~які\~вона посилається\~як\~на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.\~89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов\~до висновку,\~що вимоги\~позивача не\~підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed