Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

03 вересня 2018 року позивач звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з позовом про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 15000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що слідчим Залізничного ВП ГУНП у Львівській області [PERSON] ведеться досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12017140060003135 від 29 липня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого\~ч. 1 ст. 366 КК України, де він є потерпілим. Уже понад 1 рік триває повна бездіяльність у даному кримінальному провадженні слідчим СВ Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] В, що, на думку позивача, вже є протиправним. 22 січня 2018 року постановою заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 скасовано постанову слідчого Федьковича Ю. В. від 16 листопада 2017 року про закриття вищезазначеного кримінального провадження на підставі її незаконності, передчасності, необґрунтованості, оскільки слідчим не було виконано всіх необхідних слідчих дій та дано письмові вказівки. 30 березня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова у справі № 462/227/18 винесено ухвалу, якою скасовано постанову слідчого Федьковича Ю. В. від 31 березня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання [PERSON] від 02 лютого 2018 року про визнання потерпілим. Однак зазначена ухвали слідчим Федьковичем Ю. В. була проігнорована, порушення прав позивача продовжилося. 23 квітня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова у справі № 462/278/18 винесено ухвалу, якою зобовязано слідчого Федьковича Ю. В. розглянути у встановленому законом порядку заяву [PERSON] від 30 січня 2018 року в частині долучення до матеріалів провадження його заяви про злочин від 26 червня 2017 року, та за результатами розгляду заяви прийняти вмотивоване рішення відповідно до ст. 220 КПК України. Зазначає, що станом на сьогодні слідчим Федьковичем Ю. В. не вирішено питання його статусу як потерпілого в кримінальному провадженні, не проводиться жодних слідчих дій. За наведеного, вбачає в діях слідчого СВ Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] зловживання владою, службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самого себе всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам його, як потерпілого та містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого\~ст. 364 КК України. Таким чином, на думку позивача, повна бездіяльність, протиправність дій слідчого Федьковича Ю. В. у кримінальному провадженні №12017140060003135 від 29 липня 2017 року доведена та встановлена судом, що не потребує додаткового доказування. Вказаними діями слідчого СВ Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] йому було завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює у 15000 грн. та яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушення режиму сну, через повну бездіяльність слідчого, його умисел на закриття кримінального провадження за ніби то відсутністю ознак кримінального правопорушення, що негативно вплинуло на звичний ритм його життя. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, про що повідомлено сторони. 17 жовтня 2018 року на адресу суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позовну заяву [PERSON] про стягнення моральної шкоди. У відзиві відповідач вказує, що позов є необґрунтованим та безпідставним, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити. В обґрунтування своєї позиції відповідач покликається на те, що \~справа має розглядатися в порядку загального позовного провадження, оскільки така справа має значення для Державної казначейської служби України у звязку з тим, що відповідно до пп. 2 п. 9\~Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державною (Автономною республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України, а згідно пп. 9 п. 9\~Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України\~кошти, відшкодовані державою з державного бюджету (Автономною республікою Крим, органами місцевого самоврядування з місцевих бюджетів) згідно з цим пунктом, вважаються збитками державного бюджету (місцевих бюджетів), а також у необхідності дослідження поданих доказів. Відповідно до ч. 4\~ст. 277 ЦПК України\~якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Враховуючи аргументацію заперечень відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку, що вони є недостатньо обґрунтованими і справу слід розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. По суті заперечень проти позову відповідач вказує, що обов'язковою умовою відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанови органу вищого рівня тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними. За позицією відповідача, на даний момент бездіяльність посадових осіб органу державної влади не визнано незаконною, в позовних вимогах позивач не просить суд визнати її такою, а тому відсутні будь-яку правові підстави відшкодування шкоди. Додає, що позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також подати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути. Зазначає, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставною для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] управління національної поліції у Львівської області не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву. Тому в силу ч. 8 ст. 188 ЦПК України суд розглядає справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Частиною 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені\~ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої\~ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст.\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу). Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що оскільки підставою для відшкодування шкоди позивач зазначав бездіяльність працівників ГУ НП у Львівській області в частині неналежного виконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування\~ст. 1176 ЦК України. Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі\~ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 6\~ст. 1176 ЦК України\~вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 5\~постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, на підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив лише перелік обставин, які, на його переконання, свідчать про незаконність і протиправність дій (бездіяльності) працівників ГУ НП у Львівській області. Суд зазначає, що незаконність та протиправність цих обставин у встановленому законом порядку встановлена не була. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує, зокрема, тим, постановою про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 22 січня 2018 року заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 розглянувши скаргу [PERSON] на постанову слідчого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] від 16 листопада 2017 року про закриття кримінального провадження № 12017140060003135 від 29 липня 2017 року, прийшов до висновку про передчасність винесення такої постанови, зазначив, що в ході досудового розслідування слідчим не проведено усіх необхідних слідчих (розшукових) дій, спрямованих на всебічне, повне та обєктивне дослідження обставин справи. Зі змісту даної постанови вбачається, що оскаржувана постанова слідчого Федьковича Ю. В. про закриття кримінального провадження була винесена з порушенням вимог ст. ст. 91, 93, 284 КПК України, у звязку з чим і була скасована постановою Львівської місцевої прокуратури № 2. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 30 березня 2018 року у справі №462/277/18 скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого СВ Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] у кримінальному провадженні № 12017140060003135 задоволено в повному обсязі та скасовано постанову слідчого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] від 31 березня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання [PERSON] від 02 лютого 2018 року про визнання потерпілим. Як вбачається з даної ухвали, судом встановлено, що слідчим СВ Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] було передчасно винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання позивача про визнання потерпілим, оскільки обставини, наведені слідчим в оскаржуваній постанові не можна вважати очевидними та достатніми, та слідчим при цьому не було вжито належних заходів для зясування факту завдання шкоди [PERSON] Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 квітня 2018 року у справі № 462/277/18 скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого СВ Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON], якою він просив зобовязати останнього визнати себе потерпілим, було задоволено частково. Відповідно до ухвали, суд зобовязав слідчого СВ Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON] розглянути у встановленому законом порядку заяву [PERSON] від 30 січня 2018 року в частині долучення до матеріалів провадження його заяви про злочин від 26 червня 2017 року, та за результатами розгляду заяви прийняти вмотивоване рішення відповідно до вимог ст. 220 КПК України. Як вбачається з зазначеної ухвали, суд встановив, що слідчий був зобовязаний в строк не більше трьох днів з моменту подання [PERSON] заяви від 30 січня 2018 року винести постанову про відмову в задоволенні зазначеної заяви або долучити до матеріалів провадження заяву про злочин від 26 червня 2017 року і додатки. Проте слідчий не надав слідчому судді доказів, які б вказували на те, що заява [PERSON] від 30 січня 2018 року була розглянута ним відповідно до вимог ст. 220 КПК України. Відтак суд прийшов до висновку про підставність скарги [PERSON] в цій частині, у звязку з чим суд зобовязав слідчого Федьковича Ю. В. розглянути заяву від 31 січня 2018 року відповідно до вимог КПК України. Однак суд зазначає, що скасування процесуального рішення слідчого або органу прокуратури не є безумовним доказом неправомірності такого процесуального рішення, дії або бездіяльності у розумінні\~статті 1176 ЦК України. Окрім цього, ця обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вищезазначена постанова слідчого свідчить про реалізацію позивачем передбаченого\~КПК України\~права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні\~статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає [PERSON], по своєму інтерпретуючи зміст частини 6\~статті 1176 ЦК України. Окрім цього суд зазначає, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому працівниками ГУ НП у Львівській області моральної шкоди, яка згідно з частиною другою\~статті 23 ЦК України\~полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Виходячи з вищезазначеного, правові підстави для застосування норм статей\~1173,\~1174,\~1176 ЦК України\~та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Такі висновки збігаються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, що відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed