Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-02 00:00:00

04 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що у період з 2014 року по червень 2015 року працював на ПАТ «Азовзагальмаш», де йому перестали виплачувати заробітну плату. У червні 2015 року позивач звільнився за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. Сума заборгованості по заробітній платі станом на квітень 2015 року складає 4450,00 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі статей 116 - 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, яка утворилася на день звільнення, в розмірі 4450,00 грн. та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 16.06.2015 року по день ухвалення рішення судом або фактичного розрахунку. Також зазначає, що у зв'язку з порушенням його права на заробітну плату йому була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 10000,00 грн. У ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та додатково до раніше заявлених вказував про неправомірність дій відповідача щодо не проведення індексації заробітної плати у зв'язку із несвоєчасної її виплатою. На підставі останніх уточнень позову просив стягнути з відповідача 4 130,01 грн. основної заборгованості по заробітній платі, суму індексації основного боргу, 10 000,00 грн моральної шкоди, суму середнього заробітку за весь час затримки з 16.06.2015 року по день фактичного розрахунку. Позивач та його представник за договором адвокат Батюк О.О. у судове засідання не з'явилися, позовні вимоги підтримали, надали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов визнав частково та підтвердив, що існує заборгованість підприємства із заробітної плати перед позивачем в розмірі 4 130,01 грн. Станом на 07 квітня 2015 року заборгованість не сплачена. Згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 16.06.2015 року позивач не працював (цей день у табелі відмічений літерою «А», що є днем відсутності працівника на роботі), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинен був пред'явити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач на адресу відповідача з вимогою про розрахунок не звертався, тому відповідач не порушив строки розрахунку при звільненні, передбачені ст.116 КЗпП України. Оскільки позивач на адресу відповідача з письмовою вимогою про розрахунок не звертався, тому відповідач не порушує строки розрахунку при звільненні, передбачені ст.116 КЗпП України. Також надав довідку про розмір середньоденної заробітної плати та графік роботи позивача. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 26.09.2014 року по 16.06.2015 року працював у відповідача, що підтверджується записами в його трудовій книжці. 16.06.2015 р. позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-804 від 06.04.2016р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обов'язкових податків та зборів перед [PERSON] за період його з січня 2015 року по червень 2015р. становить 4130,01 грн., що також підтверджується відповідачем у письмових запереченнях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача та його письмовими поясненнями, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заявлена позивачем заборгованість по заробітній платі за період в розмірі 4130,01 гривень з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обов'язкові податки та збори, тому вказана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Доводи відповідача щодо відсутності [PERSON] в день свого звільнення 16.06.2015 року на роботі та невиконання своїх трудових обов'язків в цей день судом не приймаються з наступних причин. Згідно з представленим відповідачем табелем обліку робочого часу позивача та графіку №9 роботи особового складу ВОХР на 2015 рік [PERSON] перед звільненням мав три вихідних дні, та 16 червня 2015 року згідно з графіком мав вийти на роботу. Проте в представленому графіку обліку робочого часу за 16 червня 2015 року стоїть позначка «А», як відпустка по сімейним обставинам. Проте до суду не представлено заяви від працівника із проханням надати в день звільнення таку відпустку і так само відповідного наказу по підприємству щодо надання відпустки в цей день. За твердженням позивача він перебував на підприємстві в день звільнення 16 червня 2016 року, жодних заяв про надання відпусток не писав, натомість власноруч писав заяву про звільнення в цей день та погоджував своє звільнення у керівництва, здавав особистий пропуск та обхідний лист, отримував трудову книжку та звертався із усною вимогою про здійснення із ним повного розрахунку та виплату всієї заборгованості по заробітній платі. У підтвердження своїх доводів позивач просив витребувати копію наказу про звільнення та відомості щодо ознайомлення із ним, відомості про дату видачі особистої трудової книжки, відомості щодо здачі позивачем обхідного листа на підприємство. Судом було витребувано у відповідача вказані відомості, проте відповідачем запит суду виконано частково та представлено лише копію наказу про звільнення від 16.06.2015 року та копію заяви про звільнення [PERSON] Так згідно представленої заяви про звільнення [PERSON] звернувся на підприємство із проханням про звільнення саме 16.06.2015 року та в цей же день просив звільнити його за власним бажанням (а.с.114). Вказана заява позивача була прийнята і зареєстрована 16.06.2016 року та в подальшому завізована керівництвом. В цей же день 16 червня 2015 року ПАТ «Азовзагальмаш» було видано наказ №25 про звільнення [PERSON] з підприємства за власним бажанням та під розпис ознайомлено позивача (а.с.115). Із наведеного вбачається, що позивач перебував в день звільнення на роботі, писав заяву про звільнення, подавав до канцелярії та отримував наказ про звільнення, а відповідно і пред'являв вимоги про здійснення із ним повного розрахунку. Згідно частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Також згідно з пунктом 4.1. спільного наказу Міністерства праці України, МінЮсту, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. З урахуванням наведених положень відповідач зобов'язаний був видати трудову книжку [PERSON] в день звільнення і провести з ним повний розрахунок в цей же день, а в разі відсутності його на роботі в день звільнення - в інший день, про який надати письмові докази. З метою перевірки доводів позивача судом витребувані у відповідача відповідні докази щодо дати вручення трудової книжки, але відповідач для участі в судовому розгляді справи до суду не явився, достатніх письмових доказів, які б спростували обставини, на які вказує позивач, суду не надав. Суд, встановивши факт ненадання роботодавцем у строк витребуваних судом відомостей або вчинення ним дій, які умисно затягують процес розв'язання трудового спору, розглядає наведене як презумпцію правоти працівника і вважає, що спір слід вирішувати на його користь. З огляду на відсутність письмових даних про дату видачі трудової книжки позивачу, непредставлення даних про причину невиходу на роботу в день звільнення, а також за наявності інших доказів про знаходження позивача на підприємстві, суд вважає доведеним факт перебування на роботі позивача в день свого звільнення 16 червня 2015 року. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим відповідач зобов'язаний був провести повний розрахунок із [PERSON] в день його звільнення 16 червня 2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 17 червня 2015р. по день прийняття рішення судом 03 січня 2016 року, оскільки фактичного розрахунку по сьогоднішній час проведено не було. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з проведеним розрахунком, представленим відповідачем в довідці-розрахунку від 06.04.2016 року вих.№238/ро-804, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 246,38 грн., що відповідає передбаченому Порядку та не заперечується позивачем. За даними представленого відповідачем графіку роботи №9 особистого складу ВОХР на 2015-2016 роки середньостатистична кількість робочих днів за період з 17.06.2015р. по 03.01.2017р. складає 141 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17.06.2015р. по 03.01.2017р. складає - 34 739,58 грн. (141 день х 246,38 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 34 739,58 грн. Щодо заявлених вимог про стягнення суми індексації заробітної плати суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок). Згідно пункту 11 Порядку додаткові витрати, пов'язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону України "Про оплату праці"). Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. З урахуванням наведених положень, індексація заробітної плати та суми, які нараховані у зв'язку із цим, є невід'ємною частиною заробітної плати та відображаються в її структурі під час нарахування та виплати основного доходу. Як вже зазначено вище, згідно положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, позивачем не представлено власного розрахунку суми індексації заробітної плати та не визначено жодної суми та періоду, за який має бути проведено індексацію. Крім того, для проведення обрахування індексаційних виплат відсутні відомості щодо базових місяців, в яких відбулось підвищення заробітної плати випереджаючим шляхом. Відсутність повних даних щодо розміру посадового окладу позивача та всіх складових, що входять до сум нарахованої заробітної плати, для здійснення порівняльного аналізу правильності та обґрунтованості нарахування індексації позбавляє суд можливості здійснити будь-які розрахунки та як наслідок перевірити законність позовних вимог. Натомість у представлених позивачем розрахункових листах за березень та квітень 2015 року визначено нарахування сум індексації в розмірі 112,39 грн. та 151, 95 грн. відповідно, що свідчить про здійснення щомісячної індексації заробітної плати [PERSON] (а.с.3). З огляду на зазначене і з урахуванням того, що позивач не довела та не обґрунтувала розмір суми індексації доходів, і так само не спростувала суми індексації, вказані у розрахункових листах, тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем заробітної плати, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 10000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 гривень за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. - за вимоги немайнового характеру. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial