Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про спадкування за законом, що видане на користь [PERSON] за фактом смерті [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в частині спадкування Ѕ частки від Ѕ частки (1/4) квартири [ADDRESS] . Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] в особі представника в порядку передоручення [PERSON] та [PERSON] 23.03.2006 року, посвідчений нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. за реєстровим №Д-224. Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] після смерті сина [PERSON] , перебуваючи у стані стресу надала відмову від прийняття спадку, при цьому маючи право на обов`язкову частку у спадщині. [PERSON] отримав свідоцтво про спадщину за законом на Ѕ вказаної квартири. Вона не мала наміру відмовлятись від належної їй частки, самостійно будь-які заяви не подавала. Перебуваючи у стані стресу внаслідок смерті сина на четвертий день після його смерті - [INFO] надала довіреність, якою уповноважила [PERSON] (невістку, дружину померлого сина ) подарувати належну їй 1/2 частину вказаної квартири [PERSON] . Вказана довіреність видана строком на три роки, і про можливість передоручення в ній не зазначалось, проте вручну, невідомою особою, без підпису, вчинено напис «з правом передовір`я». Вона виїхала за кордон і не знала про подальші дії щодо реалізації довіреності. [PERSON] 23.03.2006 р. на підставі цієї довіреності уповноважила [PERSON] на вчинення аналогічних дій щодо дарування вказаної частки квартири і в той же день було посвідчено оспорюваний договір дарування. Позивачка вказує, що вона не мала наміру відмовлятись від належної їй частки, самостійно будь-які заяви не подавала, тому видане свідоцтво є недійсним в частині 1/4 , тобто її частки. Що стосується договору дарування, то позивачка вважає, що по перше, цей правочин укладений не уповноваженим представником тому, що видана від її імені довіреність містить дописування щодо права передоручення без відповідного застереження. Тому договір дарування є нікчемним так як вчинений представником без належних на те повноважень. По друге, договір дарування стосується майна, якого не існує в природі. Так, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.11.1998 року, що видане Рожнятівським управлінням житлово-комунального господарства вказано, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях без зазначення часток кожного із співвласників, що доводить, що квартира перебувала у спільній сумісній власності. При цьому нотаріус протиправно та на власний розсуд виділила частки кожного із співвласників у розмірі 1/2 по суті змінивши правовий режим нерухомого майна (зі спільної сумісної на спільну часткову власність). Отже, укладення договору дарування щодо вказаної частки було неможливим, так як власники - [PERSON] та [PERSON] були співвласниками квартири, а не власниками часток у власності на квартиру, внаслідок чого договір дарування підлягає визнанню недійсним. Крім того, після отримання у власність квартири, [PERSON] неодноразово вчиняв дії щодо порушення її прав. Так, вказана квартира є єдиним житлом позивачки. Попри це, у 2019 році з надуманих підстав [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання позивачки такою, що втратила право на користування житлом, в результаті чого було знято з реєстрації [PERSON] за вказаною адресою. Крім того, [PERSON] та його матір [PERSON] вчиняли дії щодо заволодіння пенсійними коштами [PERSON] , а саме шляхом підроблення документів, зловживанням довірою, отримали доступ до карткового рахунку [PERSON] , на який остання отримувала пенсійні виплати, та регулярно використовували грошові кошти з цього рахунку на власні потреби. Отже, після вищевказаних подій, у [PERSON] погіршився стан здоров`я, вона потребує стороннього догляду, а позбавлення її житла призвело до необхідності проживання в інтернаті для людей похилого віку, що оплачується дочкою [PERSON] , а також до необхідності проживання в посторонніх людей. Таким чином, порушується право власності та житлові права позивачки. 04 червня 2021 року представник [PERSON] - адвокат Хоптій М.В. подав суду додаткове обґрунтування позовних вимог, в якому вказав, що в судовому засіданні нотаріус Котелко С.Д. надала суду покази про те, що під час перебування в нотаріальній конторі [PERSON] сказала їй, нотаріусу, на 6 день після смерті сина, який помер [INFO] , що має намір виїхати за кордон, а саме в Чехію, де заробить грошові кошти і придбає там собі житло, тому житла в сел.Рожнятів їй не потрібно. Тобто, остання перебуваючи в стресовому стані після смерті сина, не оцінила об`єктивно свої можливості щодо придбання житла в іншій державі та щодо можливості заробляти грошові кошти в іншій державі, які будуть достатні для придбання іншого житла. В зв`язку з чим, станом на даний час, будь-якого житла в позивачки на території держави Україна не має. Після смерті сина, [PERSON] , перебуваючи у стані стресу, нібито надала відмову від прийняття спадщини, попри те, що мала обов`язкову частку у спадщині. Фактично, у зв`язку із її перебуванням в стресовому стані та не можливістю належним чином проаналізувати фактичні обставини справи, в короткий проміжок часу було оформлено і частку [PERSON] в спадковому майні на відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] на шостий день після смерті сина. Також в заяві про відмову від спадку № 218 вказано текст від імені [PERSON] , який заповнювався не нею особисто, а нотаріусом власноручно, що є грубим порушенням вимог законодавства. Нотаріус в судовому засіданні підтвердила факт заповнення заяви власноручно та повідомила, що в зв`язку із завантаженістю оргтехніки (комп`ютерів) остання часто практикувала вчинення подібних дій та визнала, що нею допущена помилка (порушення). У довіреності від 29.07.2005 від руки невідомої особи внесено запис «з правом передоручення», що фактично за сприянням нотаріуса надало можливість укласти договір дарування сторонній особі. З цих підстав договір дарування слід визнати недійсним. 27 листопада 2019 року позивачка [PERSON] подала суду клопотання про поновлення строків позовної давності (а.с.64) мотивуючи наступним. На протязі тривалого часу - більше одного року, відповідач [PERSON] з дружиною, фактично позбавили її права на житло, встановили на дверях будинку за адресою: [ADDRESS] навісну колодку та закрили двері на додатковий замок. В результаті протиправних дій її було фактично позбавлено права на житло, в зв`язку з чим вона тривалий час проживає в іншому місці, а саме тривалий проміжок часу проживала в громадянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в 2018 році проживала в пансіонаті для людей похилого віку, а також в 2019 році змушена проживати в пансіонаті «Милий дім». Вказані дії пов`язані з позбавленням права на житло, відповідач з дружиною здійснюють по причині незаконного оформлення житла, згідно свідоцтва про право на спадщину по закону після смерті її сина [PERSON] . Фактично вона дізналася про порушення права та повної втрати права на житло (втрата права власності) після судового рішення судді Максиміва, яке на даний час скасоване, а також після зроблених запитів та отриманих документів від Рожнятівського районного суду та нотаріуса. Дана обставина вказує про те, що вона дізналася про порушене право нещодавно, перед поданням позовних заяв до суду та після отриманих документів на подані запити, про які відомо їй не було. Про документи, які знаходяться в нотаріальній справі їй відомо не було по причині наявності обмежень передбачених Законом України «Про нотаріат», а тому пропущені строки підлягають поновленню. В зв`язку з похилим віком вона не може самостійно здійснювати підготовку документів, надавати запити та самостійно здійснювати захист своїх інтересів. З приводу даних обставин вагому допомогу в роз`ясненні обставин справи здійснює дочка [PERSON] . Просить поновити строки звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відстрочено позивачці сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 01 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 15 січня 2020 року до участі у справі залучено третю особу нотаріуса Котелко Світлану Дмитрівну . Ухвалою суду від 24 вересня 2021 року витребувано докази. Ухвалою суду від 13 листопада 2020 року визнано обов`язковою явку [PERSON] в судове засідання, однак [PERSON] в судове засідання не прибула. З пояснень представника позивача суд зробив висновок про його небажання безпосередньо в судовому засіданні отримати пояснення позивачки з приводу обставин укладення оспорюваних правочинів. Представник позивачки заявив клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності за наявними в матеріалах справи доказами та документами (а.с.226-232). У попередніх судових засіданнях представник позивачки підтримував позов з підстав викладених у ньому, а також з підстав, викладених в додатковому обґрунтуванні позовних вимог. Він зазначав, що його довірителька не заперечує факту підписання якихось документів в нотаріальній конторі 29.07.2005, однак через стрес у зв`язку із смертю сина, вона могла помилитися. [PERSON] не писала власноручно заяву про відмову від спадку, почерк на заяві відрізняється від почерку [PERSON] . Крім того, [PERSON] доручення на продаж квартири давала [PERSON] , а не [PERSON] , тому договір укладений не належним представником є незаконним і підлягає визнанню недійсним. 07 лютого 2020 року представником позивачки заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Після наданих пояснень нотаріусом Котелко С.Д. про написання та підписання саме [PERSON] документів, написання та підпис на яких ставився під сумнів адвокатом Хоптієм М.В., останній відмовився від клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, просив дане клопотання залишити без розгляду. Ухвалою суду від 24.09.2020, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, клопотання представника позивачки про призначення почеркознавчої експертизи за його усною заявою залишено без розгляду. Відповідач в судове засідання не прибув, його представник - адвокат Івасишин З.З. в судовому засіданні позов заперечила з підстав наведених у заяві про застосування строку позовної давності. Крім цього адвокат Івасишин З.З. в судовому засіданні зазначила, що обставини вчинення позивачкою [PERSON] правочинів їй відомо зі слів самого відповідача. Відповідач [PERSON] , який на той час був неповнолітнім, та його мати знали про подання позивачкою заяви про відмову від спадщини та дачі довіреності на укладення договору дарування. Вони всі разом були в нотаріуса. Жодного тиску на [PERSON] ніхто не здійснював, остання самостійно запросила їх до нотаріуса, оскільки бажала негайно переоформити квартиру на онука. З врахуванням того, що для укладання договору дарування, необхідно було зібрати ще ряд довідок, позивачкою було прийняте рішення про дачу відповідного доручення. Через те, що мати відповідача також могла виїхати закордон, для уникнення якихось незручностей, за проханням [PERSON] нотаріус склала довіреність з правом передоручення. На даний час [PERSON] є особою похилого віку, з наданих її адвокатом документів у іншій цивільній справі, вбачається, що [PERSON] має психічні розлади, та потребує стороннього догляду. Дочка [PERSON] [PERSON] не бажає доглядати матір, а шляхом заявлення вказаного позову, має намір вселити позивачку в спірну квартиру і тим самим змусити [PERSON] здійснювати догляд за бабусею. Представник відповідача вважає, що сама позивачка не підтримує заявлених вимог, однак дочка користаючись її станом, самостійно здійснює заходи для існування вказаного спору, а позивачку навмисне не приводять в суд для дачі відповідних пояснень. Оскільки, фактично позивачка не здійснює заходів для підтримання нібито своїх позовних вимог, просить суд відмовити в позові в повному обсязі. 15 жовтня 2019 року адвокатом Івасишин З.З. подано суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с.38). У заяві вказано, що [PERSON] , будучи матір`ю спадкодавця [PERSON] , поза розумним сумнівом знала про його смерть, та відкриття спадщини, будучи спадкоємцем першої черги, подала заяву про відмову від спадкування, не подавала заяв про прийняття спадщини, не подавала заяв про поновлення строку про прийняття спадщини, достовірно була обізнана з тим фактом, що з 2006 року за відповідачем оформлено спадкове майно, відповідач відкрито володіє та користується ним протягом 13 років. Ці обставини позивачка сама зазначає в позовній заяві. Крім того 29 липня 2005 року [PERSON] було оформлено довіреність посвідчену нотаріусом Котелко С.Д., з метою подарувати належну їй на праві власності частку квартири за адресою [ADDRESS] саме [PERSON] . Жодної інформації про відкликання довіреності позивачка не подавала. На підставі довіреності було оформлено оспорюваний правочин - договір дарування від 23.03.2006. [PERSON] була обізнана з тим, що її частка була подарована [PERSON] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору нотаріус Котелко С.Д. в судове засідання не прибула. В попередньому судовому засіданні позов не визнала, суду надала пояснення про те, що вимоги про недійсність виданого свідоцтва про право на спадщину та договору дарування не ґрунтуються на законі, є надуманими і такими, що не підлягають до задоволення судом. Вона працювала завідувачем Першої Рожнятівської нотаріальної контори. Позивачка [PERSON] користувалась її послугами неодноразово. Вони були добре знайомі. [PERSON] часто повідомляла їй про намір подарувати квартиру онуку. До смерті сина позивачка працювала в Чехії. Посвідчуючи заяву про відмову від спадщини, [PERSON] знаходилась в нотаріальній конторі у адекватному стані. Вона висловлювала волю віддати свою частку у спадщині онуку і підписувала заяви добровільно. Перед підписанням заяв вони двоє спілкувались в кабінеті, вона перепитувала [PERSON] чи бажає вона відмовитись від спадщини, на що та ствердно відповідала. [PERSON] на той час працювала закордоном де мала намір залишитися проживати. Саме вона, нотаріус, написала заяву про відмову від спадку від руки. На той час це була звичайна практика, оскільки, комп`ютерна техніка ще не була так поширена, і можливо комп`ютер в той момент був зайнятий. Посилання представника позивачки на несамостійне написання останньою заяви № 218 від 29.07.2005, а те що таку написала нотаріус, що на його думку є порушенням порядку ведення нотаріальних дій, не заслуговує на увагу, та є безпідставним. В нотаріальній практиці всі документи, заяви пишуться нотаріусом, а норма закону про особисту подачу заяви в нотаріальну контору, не означає, що заяви пишуться особисто рукою особи, законом вимагається особиста присутність особи, а також підписання таких документів, що відбувається в присутності нотаріуса. Це є загальноприйнята і зрозуміла форма ведення нотаріальних дій. Стверджує, що давала читати позивачці [PERSON] її заяву, а потім ще додатково особисто перечитувала дану заяву. [PERSON] повідомила її, що виїздить закордон на постійне місце проживання, тому хоче впорядкувати тут свої справи. Позивачка хотіла негайно подарувати належну їй частину квартири онуку, однак, через відсутність документів, було прийнято рішення про складання та видачу відповідного доручення. Довіреність була видана з правом передоручення, оскільки невістка позивачки [PERSON] вказала, що також може поїхати закордон на заробітки. Стверджує, що заяву про відмову від спадщини, а також доручення [PERSON] підписала особисто та добровільно, повністю розуміючи значення своїх дій. Можливо [PERSON] і перебувала у стресовому стані, оскільки помер її син, однак такий її стан жодним негативним чином не проявлявся. [PERSON] була повноцінною, адекватною та дієздатною особою, тому її емоції були на рівні загальноприйнятих. Вона, як нотаріус жодним чином не порушила діючі на той час правила вчинення нотаріальних дій. Заява написана від руки, містить всі необхідні реквізити, а дописування на дорученні про можливість передовір`я, належним чином засвідчено засвідчувальним написом та скріплено печаткою. Договір дарування укладено особою, яка мала на це право, а майно, яке було предметом договору належало дарувальнику на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Посилання позивачки, що квартира перебувала у спільній сумісній власності, що частки не були виділені, тому договір підлягає визнанню недійсним, також не заслуговує на увагу. Для укладання оспорюваного договору їй було надано Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, в якому визначені частки власників. Представник, третьої особи в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Надав суду клопотання (а.с.234-235) в якому вказує, що оскільки у матеріалах справи є заява позивачки про відмову від прийняття спадщини, яка є правочином, то суд не вправі без наявності відповідного позову чи позовних вимог, навіть у випадку наявності до такого підстав, чого в даній справі теж немає, визнавати заяву позивачки про відмову від обов`язкової частки недійсною, після чого вирішувати іншу вимогу, що є похідною від цієї вимоги, а тому в тому числі і по цій підставі, перша з заявлених [PERSON] позовних вимог не може бути задоволена. При оформленні довіреності від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] на продаж її частки квартири нотаріус не порушила вимог чинного законодавства, позивачка, підписуючи довіреність особисто бачила запис про те, що довіреність видається з правом передоручення. Крім того, позивачка не заперечує того факту, що дійсно надала вказану довіреність і не скасувала її. Між позивачкою та [PERSON] ( її невісткою ) було укладено договір доручення, а після [PERSON] , діючи від імені позивачки уклала інший договір, в порядку передоручення, яким надала право на вчинення відповідних дій [PERSON] . Таким чином до укладення спірного договору дарування було вчинено два договори доручення ( передоручення ). Позивачка не заявила позовних вимог про визнання недійсними обох зазначених вище довіреностей, що були оформлені на виконання відповідних договорів доручення, тому суд не вправі без відповідних позовних вимог вирішувати питання про те законні чи ні вказані договори доручення та визнавати їх недійсними. А без задоволення позовних вимог про визнання недійсними цих довіреностей не може бути і визнання укладеного на виконання цих договорів договору дарування. Просив в позові відмовити у повному обсязі. 27 листопада 2019 року представником позивачки до справи долучені письмові пояснення свідка [PERSON] наданих пояснень вбачається, що остання доводиться дочкою позивачки, і повністю підтримує заявлений позов. Підстави, та обставини викладені в даній заяві повністю відтворюють пояснення надані від імені самої позивачки, які також представлені адвокатом 27 листопада 2019 року. Дані пояснення нічим не відрізняються, датовані одним днем - 01 листопада 2019 року, надруковані одним шрифтом. При цьому, суд відмічає, що навпроти підпису вказане прізвище « [PERSON] » замість [PERSON] ( а.с.67-68 ). Заслухавши пояснення представників сторін, пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі N 761/26815/17 (провадження N 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] ( а.с.89-зворот), який доводився сином позивачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно -1/2 квартири [ADDRESS] , власником якої він був ( а.с.92-93). Після смерті [PERSON] у Першій Рожнятівській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №173/2005 (а.с.87-104). Судом встановлено, що заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті не складав, а спадкоємцями першої черги за законом є його мати [PERSON] - позивачка по справі, та син [PERSON] - відповідач по справі ( а.с.90). 29 липня 2015 року [PERSON] звернувся до Першої Рожнятівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину ( а.с.88), а [PERSON] з заявою про відмову від спадку ( а.с.89). 29 липня 2005 року позивачкою [PERSON] було оформлено довіреність посвідчену нотаріусом Котелко С.Д., з метою подарувати належну їй на праві власності частку квартири за адресою [ADDRESS] [PERSON] ( а.с.99-зворот). 30 січня 2006 року [PERSON] видане свідоцтво про спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ( а.с.96). 23 березня 2006 року укладено договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , між [PERSON] в особі представника в порядку передоручення [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. за реєстровим №Д-224 ( а.с.97). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] є особою похилого віку, однак недієздатною чи обмежено дієздатною не визнавалась. [PERSON] 10.08.2019 встановлено діагноз: психоорганічний синдром судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз) астенічний варіант. Рекомендовано обстеження в обласній психоневрологічній лікарні №3 (а.с.74) Сторонами визнається та не оспорюється, що 29 липня 2005 року [PERSON] особисто прибула до нотаріуса, і в нотаріальній конторі подала заяву про відмову від спадку, а також дала доручення на вчинення договору дарування частки квартири за адресою [ADDRESS] , саме [PERSON] .. Позивачка, мотивує свій позов тим, що вона будучи в стресовому стані, підписала в нотаріальній конторі документи, однак не мала наміру відмовлятися від частки у спадщині, договір дарування її частини квартири здійснено не уповноваженим дорученням представником. В попередньому засіданні представник позивачки - адвокат Хоптій М.В., вказував, що його довірителька не заперечує факту підписання якогось з зазначених документів, однак [PERSON] не писала власноручно заяву про відмову від спадку. Почерк на заяві відрізняється від почерку [PERSON] . Після наданих пояснень нотаріусом Котелко С.Д. про написання нею та підписання [PERSON] цього документу, адвокат Хоптій М.В., відмовився від клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Суд зауважує, що позивачці та її представнику, були створені усі необхідні процесуальні умови для збирання і подання доказів щодо її психічного стану на момент підписання заяви про відмову від спадку та довіреності від 29.07.2005. Тому, посилання представника позивачки на її стресовий стан через смерть сина, що в свою чергу потягло нерозуміння фактичних обставин справи, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Так само, посилання представника позивачки на можливе не підписання його довірителькою якогось з документів у нотаріальній конторі 29.07.2005 не підтверджено жодним доказом. Суд сприяв позивачці у здійсненні своїх процесуальних прав, однак, не підтримання стороною позивачки клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, зумовило відсутність таких доказів в матеріалах справи. Суд враховує часовий інтервал, а саме що підписанням позивачкою заяви про відмову від спадщини і довіреності на дарування її частки квартири відбулося в один день, що з врахуванням пояснень нотаріуса було за ініціативою та волевиявленням самої [PERSON] . При цьому доказів тиску з боку відповідача, який на той час був неповнолітнім чи нотаріуса, яка жодного відношення до сторін немає, щодо підписання позивачкою таких документів, суд не вбачає, та матеріали справи не містять. Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною першою статті 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Частинами п`ятою, шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно із частиною другою статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України). Аналогічні положення містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Звернувшись до суду з вимогою про скасування свідоцтва про спадкування за законом, що видане на користь [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в частині спадкування Ѕ частки від Ѕ частки (1/4), представник [PERSON] посилається на те, що заява про відмову від прийняття спадщини подана 29 липня 2005 року у стані стресу через смерть сина. У додаткових обґрунтуваннях позовних вимог, представник позивачки вказує, що [PERSON] самостійно будь-яких заяв не писала, почерк в даній заяві відрізняється від почерку його довірительки, заява написана нотаріусом, що є грубим порушенням вимог законодавства. Отже, підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину, позивачка та її представник вважають незаконність заяви від 29.07.2005 про відмову від спадщини. Заява про відмову від спадщини є документом, що породжує відповідні правові наслідки, в даному випадку спадщину було оформлено за відповідачем. Посилання позивачки та її представника на те, що заява про відмову від спадщини написана нотаріусом, а не особисто [PERSON] , через що така заява є незаконною судом не розглядається, оскільки вимоги про недійсність такої заяви позивачкою не заявлялося. Якщо позивачка вбачає порушення своїх спадкових прав, то шляхом захисту порушених прав позивачки повинно бути насамперед звернення до суду про визнання відмови від спадку недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 213 ЦК України. Рішення суду з приводу визнання недійсною відмови [PERSON] від спадку після смерті її сина на користь [PERSON] , матеріали справи не містять, тому вимога про визнання недійсним свідоцтва про спадкування за законом, що видане [PERSON] після смерті батька [PERSON] в частині спадкування Ѕ частки від Ѕ частки квартири [ADDRESS] , є безпідставною. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] від 23.03.2006 року, посвідченого нотаріусом Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Котелко С.Д. за реєстровим №Д-224, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно дост.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Як на підставу для визнання договору дарування від 23.03.2006 недійсним, позивачка вказує, що оспорюваний договір укладено не уповноваженим представником. З оспорюваного договору вбачається, що він укладений між [PERSON] , який діяв від імені дарувальника [PERSON] згідно довіреності, посвідченої 23 березня 2006 року по реєстру №1-493 ( а.с.97,100-зворот). З довіреності від 23 березня 2006 року, яка зареєстрована в реєстрі №1-493 встановлено, що [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , згідно довіреності посвідченої 29.05.2005 по реєстру № 1-1598 уповноважила [PERSON] , подарувати [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] ( а.с.99-100). З позовних вимог [PERSON] встановлено, що остання заперечує надання нею повноважень [PERSON] на продаж її частини квартири, тому вважає його не належним представником. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Статтею 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 Цивільного кодексу України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Довіреність від 29 липня 2005 року, яку [PERSON] надала [PERSON] на дарування її частини квартири [PERSON] , є правочином. Так само, довіреність від 23 березня 2006 року, зареєстрована в реєстрі №1-493 якою [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , згідно довіреності посвідченої 29.07.2005 по реєстру № 1-1598 уповноважила [PERSON] подарувати [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] , також є правочином. Дані довіреності не оскаржені в судовому порядку і не визнані судом недійсними. У даному випадку діє презумпція правомірності правочину до довіреності. Крім того, позивачка при розгляді позовних вимог не надала доказів, що надана нею первинна довіреність [PERSON] , є нікчемною чи недійсною. Позивачка в позовній заяві вказує на те, що в довіреності посвідченої 29.07.2005 по реєстру № 1-1598 міститься запис «з правом передовір`я», який здійснений невідомою особою, невідомо коли, підпису довірителя [PERSON] щодо обізнаності про наявність передоручення не було виконано одразу, невідомо чи внесено інформацію про наявність права передоручення до відповідного реєстру довіреностей. Представник позивачки, у додаткових обґрунтуваннях позовних вимог від 04.06.2021 вказує, що за сприяння нотаріуса запис в довіреності «з правом передовір`я» надало можливість укласти договір дарування сторонній особі. Однак, ні позивачка, а ні її представник не ставлять вимогу перед судом про визнання такої довіреності недійсною. Представник позивачки не вказав вимоги якого закону, які б стали підставою для визнання недійсними свідоцтва та договору, порушила нотаріус. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин третьої, четвертої, п`ятої статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Представник позивачка стверджує, що договір дарування частини квартири є недійсним, оскільки був укладений з порушенням норм чинного законодавства, при цьому представником позивача не доведено, що договір дарування не є вільним і не відповідав внутрішній волі [PERSON] . Оскільки довіреність, видана [PERSON] 29.07.2005 по реєстру № 1-1598 за змістом та формою відповідає вимогам законодавства ( а.с.99-100), тому відсутні підстави вважати її нікчемною і, як наслідок, відсутність її нікчемності відсутні підстави для визнання недійсним, укладеного в подальшому договору дарування. Суд приходить до висновку, що укладання договору дарування відповідало волі [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру. Позивачка в своєму позові зазначає, що вона є хворою особою похилого віку та під впливом стресу не усвідомлювала значення своїх дій, укладаючи вказані правочини. При цьому, діє презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. За таких обставин, доводи про невідповідність заяви про відмови від спадку та видача довіреності на дарування квартири волі [PERSON] внаслідок стресу після смерті сина в даному випадку правового значення не мають. Також, на думку суду, про здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій, а також вчинення правочину без впливу обману чи тяжкої обставини свідчить й той факт, що нотаріусом посвідчено заяву останньої про відмову від прийняття спадщини на користь сина померлого та доручення на укладення договору. Також у позовній заяві вказано, що вона, позивачка, видавала на ім`я матері відповідача нотаріально посвідчені довіреності на отримання належних їй грошових коштів, що свідчить про приязні відносини сторін в той період часу. Окрім цього, безпідставним є посилання представника позивача на порушення нотаріусом норм чинного законодавства при посвідченні довіреності, оскільки в судовому засіданні встановлено, що посвідчуючи довіреність, нотаріус Котелко С.Д. діяла в у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», будь-яких порушень у вчиненні нею нотаріальних дій судом не встановлено. Запис у довіреності, про те, що така видана «з правом передовір`я» належним чином зафіксовано нотаріусом та засвідчено( а.с.99-зворот-100). Посилання представника позивачки на те, що квартира перебувала у спільній сумісній власності і частки не були виділені, а тому ця обставина є підставою для визнання правочину недійсним, також не заслуговує на увагу, оскільки Витягом з реєстру права власності на нерухоме майно підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] були власниками квартири [ADDRESS] , тобто кожен з них володів 1\\2 цього майна ( а.с.93). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тож, судом встановлено, що оспорюваний договір дарування складений і посвідчений нотаріусом відповідно до вимог діючого законодавства. Таким чином, суд встановив, що позивачем не доведено наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання недійсним договору, тому у позові в цій частині слід відмовити саме з таких правових підстав. В своїх поясненнях наданих в судовому засіданні нотаріус Котелко С.Д. підтвердила, що роз`яснювала [PERSON] при вчиненні правочинів про відмову від спадщини зміст статей щодо спадкування, в тому числі щодо відмови від спадщини на користь інших осіб, та перевірила волевиявлення на вчинення правочину з відмови від прийняття спадщини. Ствердила, що відмовляючись від спадщини, спадкоємець усвідомлювала значення своїх дій, розуміла обставини, що мають істотне значення, будь-якого тиску на неї не чинилося. Вказані обставини свідчать про обізнаність [PERSON] зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. При цьому зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з погіршенням взаємовідносин сторін не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Письмові пояснення свідка [PERSON] щодо поганого самопочуття позивачки [PERSON] , значного погіршення стану її здоров`я після смерті сина ( а.с.67-68 ), не дають суду підстав стверджувати, що вона під час вчинення правочинів не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому правового значення не мають. Крім того, даний свідок не була безпосередньо допитана в суді за правилами допиту свідків, вона доводиться дочкою [PERSON] , а тому має певну, якщо не основну зацікавленість у розгляді справи. При цьому, на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, позивачем [PERSON] не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була подана нею у стресовому стані. Позивачка добровільно позбавила себе права на частку в спадщині сина та такі дії відповідали її волевиявленню, так само позивачка свідомо бажала подарувати належну їй частину квартиру саме [PERSON] . Згідно вимог ст. 31 ЦПК України, позивач, до початку розгляду судом справи по суті має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Позивач не реалізував свої процесуальні права, не змінював підстав позову у відповідний процесуальний спосіб, тому суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності, самостійно обирати правову підставу позову. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Визнання свідоцтва про праву на спадщину та договору дарування недійсними без належної правової підстави, поставило б відповідача, який на той момент був неповнолітнім, у вкрай незручне становище, позбавить його права власності на нерухоме майно, яким він володіє з 2006 року, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування недійсними. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, питання щодо застосування строків давності судом не вирішується. Відповідно до ч.ч.9, 10 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Таким чином, заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Рожнятівського районного суду від 21 серпня 2019 року, підлягають скасуванню. Згідно положень до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позивачці було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, а в задоволенні її позову відмовлено, то з неї слід стягнути судовий збір у розмірі 1816 ( одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень за дві вимоги немайнового характеру.

Outcome: approved