Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

01.09.2014р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Запорізької міської ради та [PERSON] про скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку. В позові зазначили, що 05.05.1989р. позивачі уклали шлюб, після чого стали проживати у житловому будинку [ADDRESS]. З 2006 року між позивачами та громадянином [PERSON], який проживає у будинку [ADDRESS], почали виникати суперечки стосовно розмірів суміжних земельних ділянок та розташування розподільної межи, що призвело до чисельних судових спорів. Після закриття провадження по справі № 2-118/08 ухвалою від 18.08.2008р. [PERSON] надав [PERSON] для підписання акт погодження меж користування між спірними земельними ділянками, але [PERSON], як дружині, про це відомо не було. І тільки з відповіді районної адміністрації по Заводському району від 30.09.2013р. позивачі дізнались, що Запорізькою міською радою було прийнято рішення № 32 від 09.12.2009р., яким затверджено технічну документацію та передано у Власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0912 га і видано державний акт на право власності на землю. Вважають вказані рішення та державний акт незаконними, оскільки порушено порядок користування позивачів земельною ділянкою, та просять визнати їх недійсними. В судовому засіданні позивачі позов підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що всі документи на його земельну ділянку оформлені відповідно до вимог діючого законодавства, просив в задоволенні позову відмовити. Представник Запорізької міської ради в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що всі документи на земельну ділянку [PERSON] оформлені відповідно до вимог діючого законодавства, просив в задоволенні позову відмовити, надав суду письмові заперечення, в яких викладена аналогічна правова позиція (а.с.50-52). Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Запорізької міської ради від 09.12.2009 №32 затверджена технічна документація із землеустрою щодо виготовлення гр. [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га по [ADDRESS]». На виконання вказаного рішення Запорізькою міською радою видано державний акт № 011028600396 від 20.04.2010р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0912 га, на ім'я [PERSON] Вказані документи були видані та оформлені відповідно до землевпорядної документації та інвентаризаційних справ будинків [ADDRESS], [ADDRESS] (а.с.92-137). Відповідно до вимог ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог та доказів наданих сторонами. Але будь-яких доказів стосовно порушень з боку відповідачів при оформленні вказаних документів, позивачами суду надано не було. Окрім того, слід зазначити, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначені повноваження сільських, селищних та міських рад у галузі вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Дані питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях.(п.34 ст.26). Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Тобто, саме у відповідності до норм чинного законодавства Запорізька міська рада прийняла рішення №32 від 09.12.2009р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян». На виконання зазначеного рішення сесії міської ради, гр. [PERSON] був отриманий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Вказане рішення та Державний акт стали предметом оскарження гр. [PERSON] та гр. [PERSON] до суду. Згідно п.34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин. Згідно норм вказаного Закону міська рада є органом місцевого самоврядування, який працює колегіально в сесійному порядку, а рішення приймаються шляхом голосування більшістю голосів. Таким чином, законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесії. Розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, міська рада шляхом голосування здійснила своє волевиявлення щодо передачі землі громадянину. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки був підготовлений на підставі позитивних висновків усіх служб міста, що погоджують відведення земельної ділянки відповідно до вимог норм Земельного кодексу України. У своїй позовній заяві підставою для скасування рішення сесії міської ради позивачі вважають порушення вимог ст. 198 Земельного кодексу України, щодо погодження меж земельної ділянки суміжними землекористувачами, а саме, що нібито гр. [PERSON] не був підписаний акт погодження меж землекористування. Однак, акт погодження меж землекористування був підписаний позивачем та безпосередньо завірений головою квартального комітету. Отже, посилання на те, що нібито позивач взагалі не підписував акт погодження меж землекористування є неправомірним та недоведеним, оскільки факт підробки підписів повинен встановлюватись відповідними висновками експертизи, яка проводиться за дорученням суду в рамках цивільного процесу або за постановою слідчого в рамках порушення кримінальної справи тощо. Слід наголосити на тому, що надаючи згоду на приватизацію земельної ділянки шляхом підпису відповідного акту узгодження, сторони тим самим підтверджують не порушення меж суміжного землекористування, відповідно, відсутність порушень меж земельної ділянки в певній її конфігурації і, як наслідок, відсутність порушень будь - кого із співвласників домоволодіння. Зазначені підписи підтверджуються підписом та печаткою квартальної комітету, до повноважень Запорізької міської ради та її виконавчих органів не віднесено повноважень щодо перевірки підписів громадян на актах погодження меж суміжного землекористування. Отже, оскаржуване позивачем рішення сесії міської ради було прийняте у відповідності до норм чинного законодавства та в межах компетенції, наданої законом. Норми чинного законодавства не надають права стороні по справі визначати доведеність або не доведеність на відповідність нормам чинного законодавства того чи іншого рішення міської ради. Додатково необхідно зазначити, що оскаржуване рішення міської ради стосується певного кола осіб, а не окремої фізичної особи. Скасування вказаного рішення призведе до позбавлення охоронюваного Конституцією України права власності на земельні ділянки фізичних осіб. Оскільки на теперішній час оскаржуване позивачем рішення було фактично виконано, а саме, гр. [PERSON] отримано Державний акт про право власності на земельну ділянку - по її фактичному користуванню, тому відсутні підстави для позбавлення громадянина його права власності, яке охороняється Конституцією України та інших осіб, згідно переліку визначеного у додатку до рішення. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не засновані на законі, не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed