Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою про надання дозволу на вивезення неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за кордон України, мотивуючи свої вимоги тим, що донька проживає та знаходиться на утриманні позивача. Донька є хворобливою дитиною, страждає рядом захворювань та потребує санаторно-курортне лікування. На теперішній час позивач має можливість виїхати з дитиною за кордон, однак відповідач, [PERSON], який є батьком неповнолітньої дитини, безпідставно не надає згоди на виїзд доньки за межі України. Позивач вважає, що позиція відповідача шкодить інтересам дитини не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, у звязку з чим позивач звернувся до суду з наступним позовом. В судовому засіданні представник позивача уточнив, а потім зменшив позовні вимоги, відповідно до яких просить суд надати позивачу дозвіл на вивезення неповнолітньої дитини за кордон України до Російської Федерації на часовий проміжок у 30 днів, протягом року. Позивач в судове засідання не зявився надавши суду письмову заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує. В судовому засіданні представник позивача пояснив що підставою для зменшення позовних вимог, які просить суд задовольнити, став аналіз ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року № 6-33303ск15. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, які просить суд залишити без задоволення, пояснивши, що позивач є його колишньою дружиною. Мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка страждає рядом захворювань, у звязку з чим їй протипоказано літати на літаку, змінювати клімат. Зясувавши думку позивача, заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні до них правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. А також вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ Так, сторони з 19 березня 2005 року знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 26 грудня 2013 року. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. На користь позивача сплачує аліменти на утримання доньки до досягнення нею повнолітня (а.с.4-11). Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог\~статті 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України\~визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2\~ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього\~Закону\~право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. \~\~\~\~Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими\~постановою Кабінету міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, передбачено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими Правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. \~\~\~\~Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. \~\~\~\~Згідно з положеннями\~Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, проїзним документом дитини є документ, що посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені, і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну в супроводі батьків або одного з батьків та інших осіб, за нотаріально посвідченою згодою другого з них. Суд, оцінивши достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що позивачем не доведено перед судом своїх позовних вимог, у звязку з чим суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню оскільки позов суперечить закону, порушує права, свободи та інтереси відповідача та його неповнолітньої дитини. Приходячи до такого висновку судом враховується, що позивач не визначила загальний термін надання дозволу, не зазначила при цьому часового проміжку перебування дитини в іноземній державі.\~\~Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вище вказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють відповідача, як батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з нею. Зменшуючи позовні вимоги, представник позивача фактично просить дозволити виїзд дитини за кордон без згоди батька до Російської Федерації на 30 днів протягом одного року, тобто на майбутнє, при цьому посилаючись на аналіз ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року № 6-33303ск15. Однак своєю ухвалою Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року № 6-33303ск15 також звертає увагу судів на те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вище вказаним нормам матеріального права. Виходячи з вище наведеного,

Outcome: dismissed