Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, в якому просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 26 лютого 2014 року. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він постійно мешкає в іншій країні державі Ізраїль, останній раз був в Україні в 2013\~році, коли [PERSON] ще був живий, про його смерть він дізнався у вересні жовтні 2016 року, коли про це йому повідомила [PERSON], яка приїздила на лікування в Ізраїль. Після цього він звернувся до нотаріуса за місцем проживання спадкодавця з заявою про прийняття спадщини, однак у вчиненні нотаріальної дії йому було відмовлено у зв'язку із пропуском строку. У зв'язку з цим просить суд визначити йому додатковий строк 1 місяць для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 26 лютого 2014 року. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надавав, про причини неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, за життя, 27 березня 2008 року [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно заповів [PERSON] (а.с.37). 26 лютого 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], подавши 20\~серпня 2014 року в Новомосковську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті дідуся [PERSON], померлого 26 лютого 2014\~року (а.с. 34). Позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 14\~жовтня 2016 року (а.с. 35, 36), однак постановою від 12 листопада 2016 року державний нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з пропуском строку для прийняття спадщини, встановленим ст. 1270 Цивільного кодексу України (а.с. 11). Звертаючись до суду за захистом своїх прав позивач пред'явив позов до Новомосковської державної нотаріальної Дніпропетровської області. Судом приймається до уваги наступне. Відповідач це особа, яку притягують до відповідальності у зв'язку із заявою позивача про порушення, невизнання або оспорювання права, свободи чи інтересу.\~Статтею 119 ЦПК України\~передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Проте згідно з розясненнями, викладеними в п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідачами у такій категорії справ є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем прийняття спадщини. Враховуючи наведене, суд вважає, що у даній справі належним відповідачем є [PERSON] Висновок суду, окрім іншого, ґрунтується також на тому, що відповідно до положень ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність саме територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Отже, на переконання суду, у разі відсутності інших спадкоємців [PERSON] за законом і за заповітом, належним відповідачем у справі є саме\~Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, оскільки саме ця особа є органом місцевого самоврядування і представницьким органом територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а не Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області. Згідно положень ст. 33 ЦПК України, у разі предявлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. В судовому засіданні представникові позивачу судом було розяснено право заявити клопотання про заміну відповідача або залучення іншого відповідача. На неодноразові запитання суду з цього приводу та пропозиції представникові позивача визначитися з відповідачем за позовом, остання пояснила, що вважає зазначеного нею у позові відповідача належним і вважає недоцільним його заміну чи залучення співвідповідачем іншої особи, про що написала власноруч заяву (а.с.\~40). Розглядаючи справу суд враховує, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах змагальності і диспозитивності. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Діюче цивільне процесуальне законодавство України не передбачає можливості заміни відповідача або залучення іншої особи як співвідповідача за ініціативою суду без відповідного клопотання позивача. Отже, позивач наділений правом самостійно визначитися зі своїми матеріально-правовими вимогами до тієї чи іншої особи, яка, на думку позивача, повинна відповідати за позовом, а суд лише сприяє позивачу в реалізації ним своїх процесуальних прав та обовязків згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Однак суд вважає, що таке сприяння не повинно зводитись до самостійного вирішення судом питань щодо вчинення стороною у справі тих чи інших процесуальних дій, якщо за законом їх ініціатором може бути сторона у справі, а не суд. Таким чином, оскільки позов заявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, і клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача позивачем не заявлено, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed