Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що з відповідачем укладено кредитний договір № 10-29/2480, зобов'язання за яким він не виконує, внаслідок чого в нього виникла заборгованість в розмірі 100 327 доларів США 56 центів, яку просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Проти зустрічного позову заперечує. Представник позивача в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву, з проханням розглянути справу за відсутності їхнього представника Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив розглядати в відсутність , надав письмові заперечення , просив застосувати строк позовної давності, задовольнити зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору.. Суд, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.ст.58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 28 вересня 2006р. між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено кредитний договір № 10-29/2480, відповідно до якого позивач зобов'язувався надати відповідачу кошти в розмірі 62 510 доларів США, а відповідач в свою чергу зобов'язувався сплачувати 12% річних та повернути кошти до 28.09.2021р. Станом на 24.01.2014р. заборгованість відповідача за кредитом складає 100 327 доларів США 56 центів, останній платіж було здійснено 28.11.2008р. (а.с.6) 29.01.2014р. на адресу відповідача було направлено претензію-повідомлення за № 08.305-186/2992 з вимогою достроково повернути заборгованість за кредитом. Разом з тим, станом на 19.06.2014р. умови вимоги не були виконані. Як передбачено ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. В зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати кредитний договір недійсним, оскільки рішенням Господарського суду м.Києва від 22.05.2009р. визнано недійсним інвестиційний договір № 01,03 від 27.02.2003р. , то відповідно зникла правова підстава , відповідно до якої у Банку виникли майнові права на майбутню квартиру , а відтак зник предмет інвестування за Кредитним договором. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України та згідно роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що в момент вчинення спірного правочину було дотримано вимоги, встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Тому зустрічний позов про визнання договору недійсним є безпідставним та не підлягає задоволенню. Відповідно до п.1.1.1 Договору починаєчи з місяця , що слідує за місяцем надання Кредиту, позичальник щомісячно 28 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів , яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 757 дол. США (а.с.13) Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання Позичальником обов»язків , визначених п.3.3.9,3.3.10 цього, протягом більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Згідно п.7.4. Договору у разі настання обставин , визначених п.п.3.2.2,4.4,4.5,5.4 цього Договору , строк користування Кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно , Позичальник зобов»язаний погасити Кредит, сплатити проценти за фактичний час користування Кредиту та нараховані штрафні санкції. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша сттатті 261 ЦК України). Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі у справі за № 6-2462цс16 від 14 грудня 2016 рокуУ разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). В судовому засіданні встановлено , що відповідачем не виконуються умови договору та останній платіж було здійснено 28.11.2008р. , а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів, тобто з 27 січня 2009 року. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Судом врахувано, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання (п. 4.5. договору), та що банк мав право з 28 січня 2009 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише 26 червня 2014 року, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності . Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності суд приходить до висновку , що позовні вимоги Баку задоволенню не підлягають в зв»язку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed