Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

покликаючись на неможливість отримання спадщини після смерті [PERSON] , позивач у поданій до суду 10 листопада 2020 року позовній заяві просить визначити, що частка померлої у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,2097 га, становить 1/2 частину та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вказану земельну ділянку. У поданій заяві позивач позов підтримує. Відповідач Олександрійська сільська об`єднана територіальна громада у поданому клопотанні позов визнає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у поданому клопотанні позов визнає у повному обсязі. Учасників справи відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах просять справу слухати у їх відсутність. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скориствся правовою допомогою. Судом встановлено, що позивач є внуком [PERSON] , яка померла [INFO] , про що 10 січня 2020 року складено відповідний актовий запис № 4 та підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 січня 2020 року. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 000216 від 01 січня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010958300011 земельна ділянка площею 0,2096 га, розташована в с.Кустин Рівненського району Рівненської області з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 липня 2020 року № 23-02-31 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Чумак Т.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку з кадастровим номером: 56:246:865:00:05:018:0105, яка знаходиться в с.Кустин Рівненського району Рівненської області, що належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , яка померла [INFO] у зв`язку з тим, що у праві власності земельної ділянки, що належала [PERSON] , не визначено розмір її частки. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Чумак Т.В., позивач є спадкоємцем майна [PERSON] , яке складається з 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями під [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 жовтня 2004 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. за р.№ 2-1526. Державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] здійснена 18 серпня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Чумак Т.В., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 221093170 від 20.08.2020. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 ст.368 ЦК України). Відповідно до ч.1, 2 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п. «г» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Ч.1 ст.131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Зі змісту п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року вбачається, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.10, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» згідно ст.1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави вважати, що в разі смерті співвласника майна, що перебуває в спільній сумісній власності, частки кожного з співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. З огляду на викладене, способом захисту прав позивача буде визначення частки померлої у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, що дасть можливість отримати у нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну її бабусі земельну ділянку. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи положення вказаних норм законодавства, а також ту обставину, що домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, протилежного судом не встановлено, відповідач 2 [PERSON] - інший співвласник спірної земельної ділянки щодо задоволення позову не заперечує, тому позовну вимогу про визначення частки померлої [PERSON] у спільній сумісній власності на земельну ділянку слід задовольнити, визначивши, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,2097 га, кадастровий номер 5624686500:05:018:0105, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в с.Кустин Рівненського району Рівненської області, становила 1/2 частину. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки суд зазначає таке. Як вбачається із змісту постанови приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Чумак Т.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 липня 2020 року № 23-02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку лише у зв`язку з тим, що у праві власності земельної ділянки, що належала [PERSON] , не визначено розмір її частки. Жодних доказів про наявність інших підстав для відмови позивачу у визнанні його права на спірну частину земельної ділянки матеріали справи не містять. Відповідач [PERSON] - інший співвласник спірної земельної ділянки право власності позивача на 1/2 частку спірної земельної ділянки не оспорює, у поданому клопотанні зазначає, що відсутні суперечки щодо визнання за позивачем в порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки. У зв`язку з цим суд зазначає, що згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, матеріали справи не містять доказів про оспорення або не визнання іншою особою права власності позивача на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Крім того, судом встановлено, що позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/2 (однієї другої) частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями під [ADDRESS] . Відтак, згідно з ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У свідоцтві про право на спадщину за законом від 18 серпня 2020 року позивачу роз`яснено, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями підлягає державній реєстрації, однак матеріали справи не містять доказів звернення позивача до державного реєстратора з метою державної реєстрації нерухомого майна та земельної ділянки, на якій знаходиться зазначене нерухоме майно. Оскільки позивач не позбавлений права здійснити державну реєстрацію спірної частки земельної ділянки в установленому законом порядку, а оспорення чи невизнання такого права позивача не доведено, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зважає на положення ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивач не наполягав на стягненні з відповідачів судових витрат, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідачів понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Згідно положень ч.3 ст.7 Закону "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed