Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.12.2012 року вона придбала житловий будинок по пров. Сонячний, 7, в м. Звенигородка, розташований на земельній ділянці розміром 0,0597 га. Рішенням Звенигородської районної ради №14-11 від 27.12.2012 року було погоджено межі земельної ділянки, а рішенням Звенигородської міської ради №28-14/УІ від 23.01.2014 року позивачці було надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою, щодо оформлення права користування на земельну ділянку площею 500 кв.м. на умовах оренди терміном на 5 років для городництва, за адресою м. Звенигородка, вул. Чапаєва, 10А, яка прилягає до садиби позивачки. При зверненні до Держземагенства позивачці стало відомо, що рішенням Звенигородської міської ради №46-1/V від 21.10.2009 року було припинено право користування та передано в приватну власність земельну ділянку [PERSON] та йому був наданий дозвіл на виготовлення документації зі складанням державного акту на земельну ділянку площею 524,16 кв.м. для будівництва, обслуговування житлового будинку за адресою вул. Чапаєва, 10-А/1 в м. Звенигородка. Рішенням Звенигородської міської ради №49-2/5 від 27.01.2010 року була затверджена технічна документація на земельну ділянку площею 1000 кв.м., в тому числі на земельну ділянку площею 524,16 кв.м. для будівництва, обслуговування житлового будинку та погосподарських будівель за адресою вул. Чапаєва, 10-А/1 та на земельну ділянку площею 475,84 кв.м., яка не відноситься до земель житлової забудови і цільове призначення цієї земельної ділянки не було змінено. Також позивачка посилається на відсутність погодження меж вказаної земельної ділянки із Звенигородською районною радою, яка є власником котельні, розташованої на цій земельній ділянці. Враховуючи наведене, просить суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 729011 від 28.01.2010 р, який посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,1 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: м. Звенигородка, вул. Чапаєва-А та скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку згідно даного акту, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір, сплачений нею при подачі позовної заяви та витрати за надання правової допомоги. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні, так як підстав для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку немає. В судове засідання призначене на 14 вересня 2015 року відповідач [PERSON] не зявився надав через канцелярію суду заяву про перенесення судового засідання на іншу дату, а саме призначити через місяць в звязку з погіршенням стану здоровя. Підтверджуючих доказів про його хворобу суду не надав. Відповідач в судове засідання 24.07.2015 року не зявився по невідомій суду причині. Відповідач в процесі розгляду справи постійно заявляв клопотання про перенесення слухання справи, для укладення угод з представниками та для розірвання угод, для ознайомлення з матеріалами справи, чим затягував процесуальні строки розгляду справи, підтверджуючих даних про перенесення розгляду справи в звязку з хворобою не надавав. За ухвалою суду неявку відповідача в судове засідання визнано неповажною та справу розглянуто у відсутності відповідача відповідно до вимог ст.169 ч.4 ЦПК України. Представник третьої особи Звенигородської міської ради [PERSON] позов не визнала та пояснила, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України №844 від 5 серпня 2009 року відповідач звернувся до Звенигородської міської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на приватизацію земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул.Чапаєва,10-а в м.Звенигородка. Рішенням Звенигородської міської ради №49-2/5 від 27.01.2010 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки. Відділ Держземагенства у Звенигородському районі видав відповідачу державний акт на право власності на земельну ділянку. Звенигородська міська не звіряє площу, яка зазначена в заяві, а звіряти повинна землевпорядна організація в процесі виготовлення документації згідно укладеного договору з замовником, тобто відповідачем. В судове засідання призначене на 14 вересня 2014 року представник третьої особи Звенигородської міської ради [PERSON] не зявилася про день, час та місце слухання справи була повідомлена в установленому законом порядку ,надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, а при винесенні рішення покладається на розсуд суду. За ухвалою суду справу розглянуто у відсутності представника третьої особи Звенигородської міської ради [PERSON] Представник третьої особи Звенигородського районного відділу Черкаської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» [PERSON] позов не визнав та просить суд відмовити в задоволенні даного позову ,так як відсутні будь-які причини, пов»язані з виконанням технічної документації, які б могли вплинути на скасування державного акту [PERSON] та пояснив, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку розроблена Звенигородським районним відділом Черкаської філії ДП «Центр ДЗК» на підставі договору №712121010681 від 15.01.2010 року ,із замовником відділом Держкомзему у Звенигородському районі у відповідності до технічного завдання та на виконання порядку безоплатних оформлень та видачі громадянам державних актів на право власності на земельні ділянки, затвердженого Постановою КМУ від 05.08.2009 року №844,геодезичні та землевпорядні роботи по даній технічній документації виконано згідно чинного законодавства України та у відповідності із Постановою КМУ №844.Геодезичні роботи виконувались з допомогою високоточних геодезичних приладах,межі встановлювались по існуючих межових знаках (огорожі) та по матерілах інвентаризації БТІ,в яких чітко відображено конфігурацію земельної ділянки ,зокрема представник [PERSON], зазначив,що можливо і неправильно складена документація [PERSON],оскільки вона виконувалася на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2009 року №844,тобто безкоштовно та в дуже обмежені у часі строки,а при таких обставинах допущення неточностей стає ймовірним. Представник третьої особи відділу Держземагенства у Звенигородському районі [PERSON] в судове засідання не з»явилась про день час та місце слухання справи була повідомлена в установленому законом порядку. За ухвалою суду справу розглянуто у відсутності представника третьої особи відділу Держземагенства у Звенигородському районі [PERSON] Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.12.2012 р. [PERSON] придбала житловий будинок № 7 по пров. Сонячний в м. Звенигородка, розташований на земельній ділянці розміром 0,0597 га. Рішенням Звенигородської районної ради №14-11 від 27.12.2012 року було погоджено межі земельної ділянки, яка знаходиться в адміністративних межах Звенигородської міської ради та межує із земельною ділянкою, на якій розташовано котельню гуртожитку № 2 за адресою м. Звенигородка, вул. Чапаєва, 10А. Рішенням Звенигородської міської ради №28-14/УІ від 23.01.2014 року позивачці було надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою, щодо оформлення права користування на земельну ділянку площею 500 кв.м. на умовах оренди терміном на 5 років для городництва, за адресою м. Звенигородка, вул. Чапаєва, 10А, яка прилягає до садиби по пров. Сонячний, 7. Рішенням Звенигородської міської ради №46-1/V від 21.10.2009 року було надано дозвіл на виготовлення технічної документації зі складання державного акту на земельну ділянку площею 524,16 кв.м. для будівництва, обслуговування житлового будинку за адресою вул. Чапаєва, 10-А/1 в м. Звенигородка [PERSON] Рішенням Звенигородської міської ради №49-2/5 від 27.01.2010 року була затверджена технічна документація на земельну ділянку площею 1000 кв.м., для будівництва, обслуговування житлового будинку та по господарських будівель за адресою вул. Чапаєва, 10-А та передано вказану земельну ділянку у власність гр. [PERSON] На підставі вказаного рішення [PERSON] було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 729011 від 28.01.2010 р, який посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,1 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: м. Звенигородка, вул. Чапаєва, 10А, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 017078300093. Згідно ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Уповноважена установа розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. При цьому, вимога про визнання неправомірним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності підстав видачі такого рішення. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 26 вересня 2012 року (справа N 6-103цс12). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як убачається з матеріалів справи, позовні вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем не за цільовим призначенням; оспорений державний акт не відповідає вимогам закону, оскільки межі земельної ділянки не погоджені із суміжним землекористувачем Звенигородською міською радою. Суд зауважує, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, що узгоджується зі ст.ст. 118, 122 Земельного Кодексу України, відповідно до вимог яких передача у власність земельної ділянки відбувалася на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Оскільки рішення Звенигородської міської ради №49-2/5 від 27.01.2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки», на підставі якого видано державний акт відповідачу, є дійсним, ніким не скасованим, на його незаконність позивач не посилається та вимога про його скасування не заявляється, то відповідно державний акт також не може бути визнаний недійсним. Щодо невідповідності оспорюваного державного акту вимогам закону, а саме не узгодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, суд зазначає наступне. Посилання позивача на порушення ст. 198 ЗК України, яким передбачено погодження під час здійснення кадастрової зйомки меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, як на підставу визнання державних актів недійсними, є необґрунтованим. Відповідно до вказаної статті кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка є частиною державного земельного кадастру. В свою чергу, державний земельний кадастр це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органи державної влади та місцевого самоврядування, а також заінтересованих осіб. Не містять обов'язкових вимог погодження меж земельної ділянки в акті і положення Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди», затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 4 травня 1999 року № 43. Та обставина, що суміжні землекористувачі не підписали акт узгодження меж земельної ділянки, не є перешкодою для реалізації прав відповідача щодо земельної ділянки. Отже, при складанні та видачі державного акту на право приватної власності на землю на ім`я відповідача погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами діючим на той час законодавством не передбачалося. Будь-яких інших доводів, щодо порушення прав позивачки зазначеним державним актом останньою не наводиться. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що рішенням Звенигородської міської ради № 28-14/VI від 23.01.2013 року їй було надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо оформлення права користування на земельну ділянку площею 500 кв.м. на умовах оренди терміном на 5 років для городництва, яка прилягає до садиби по пров. Сонячний, 7 (враховуючи згоду власника нежитлової будівлі Звенигородської районної ради). Однак, рішенням Звенигородської міської ради № 31-25/VI від 24.04.2013 року було скасовано вказане рішення (а.с. 45). Законність даного рішення перевірялась судом та на даний час воно є чинним (а.с. 87-88). Таким чином, оскільки позивачка [PERSON] на даний час не є власником чи користувачем вказаної земельної ділянки на законних підставах, відсутнє і порушення її прав чи інтересів зі сторони відповідача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним та скасування державного акту. Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор приймає рішення про скасування запису. Згідно ст.26 даного закону Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 729011 від 28.01.2010р., то і вимога про скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку надану згідно вказаного акту не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вищенаведені обставини та виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на викладене суд вважає, що вимоги позивачки про відшкодування за рахунок відповідача на її користь судових витрат не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed