Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати інформацію під його авторством, яка надрукована в засобах масової інформації, що належать відповідачам ТОВ «Золота Середина» і ТОВ «Видавнича група «Нова Інформація» та зобов'язати останніх у своїх друкованих засобах інформації розмістити відповідне спростування. Вимоги мотивує тим, що протягом тривалого часу через засоби масової інформації, а саме [INFO], що належить відповідачу ТОВ «ЗОЛОТА СЕРЕДИНА» та [INFO], що належить відповідачу ТОВ «ВИДАВНИЧА ГРУПА «НОВА ІНФОРМАЦІЯ», відповідачем [PERSON] систематично поширюється необґрунтована, непідтверджена та негативна інформація про діяльність ПАТ «Укгразбанк». Висновки, які робляться автором, базуються на не чіткому та професійному фіксуванні фактів і проведенні власного (чи використанням матеріалів офіційного) розслідування. Вказані висновки мають всі ознаки маніпулятивного характеру, а час та обставини розміщення даної публікації дозволяють визначити її замовний характер з метою дискредитації АБ «УКРГАЗБАНК», у тому числі щодо введення тимчасової адміністрації. Однак, вказані статті не мають жодних економічно обґрунтованих аргументів щодо негативної тенденції в діяльності АБ «УКРГАЗБАНК», відсутні жодні посилання на звітність АБ «УКРГАЗБАНК» за відповідні періоди. Такі неправомірні відомості та дії ускладнюють роботу АБ «УКРГАЗБАНК», піддають загрозі як діловій репутації, так і дестабілізують банківський сектор економіки в цілому, чим наносять шкоду державі, враховуючи частку держави у статутному капіталі банку 92,9998 %. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість, пояснив, що будь-якого замовного характеру написані ним статті не несуть, він, в свою чергу, добре відноситься до вказаного банку, про що зазначено у його публікаціях, його статті стосувалися проведення інформаційної доступності, публічності та прозорого конкурсу на заміщення посади керівника ПАТ «Укргазбанк», який є державною фінансово-кредитною установою, як того вимагає Закон та Інструкція Кабінету Міністрів України, при цьому ним викладалися достовірні факти із загальновідомих джерел та документів. Представник відповідача ТОВ «Золота Середина» [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала за їх недоведеністю, пояснила, що відповідач [PERSON] являється блогером та не є працівником інтернет-видання «Обозреватель», а тому розміщував свої статті самовільно, як і інші блогери у відповідному розділі. Представник відповідача ТОВ «Видавнича група «Нова інформація» [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що заявлені вимоги не обґрунтовані та такі, що не відповідають дійсності з тих підстав, що ТОВ «Видавнича група «Нова інформація» не являється належним відповідачем, оскільки не є власником сайту [INFO] на якому [PERSON] розміщено інформацію стосовно позивача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], представників відповідачів ТОВ «Золота Середина» та ТОВ «Видавнича група «Нова Інформація», з'ясувавши обставини, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Конвенція прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною у встановленому порядку, закріпила у ст. 10 принцип свободи вираження поглядів. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавити інформацію та ідею без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації, крім випадків, визначених законом, коли обмеження цього права необхідно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 визначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Проте позивачем в обгрунтування вимог не зазначається яка інформація відповідача [PERSON] не відповідає дійсності, у яких саме публікаціях вона була оприлюднена та не наведено її зміст. При цьому позивач вказує, що наявна у статтях [PERSON] інформація містить неправдиві данні про діяльність банку, введення тимчасової адміністрації, негативної тенденції у роботі банку, що ускладнює роботу банку, піддає загрозі ділову репутацію банку та дестабілізує банківський сектор економіки, чим наносить шкоду державі. Представник відповідача ТОВ «Видавнича група «Нова інформація» пояснив суду, що дане товариство не являються власником сайту [INFO], про який зазначається у позові. Відповідачем [PERSON] повідомлено суд про те, що на інтернет-сайтах [INFO] та [INFO] було розміщено статтю «Как бы не пришлось в Укргазбанк вводить временную администрацию». Зі змісту вказаної статі вбачається, що [PERSON] висвітлював тему проведення непрозорого, без інформаційної доступності конкурсу на обрання керівника ПАТ «Укргазбанк». Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Позивачем не надано будь-яких доказів в обгрунтування вимог яка саме інформація є недостовірною та такою, що завдає шкоди діловій репутації позивача, у зв'язку з чим підлягає спростуванню. Проаналізувавши наведене суд дійшов висновку, що зміст зазначеної статті відповідача [PERSON] є оціночними судженнями, критичною оцінкою певних фактів і недоліків, який не підлягає спростуванню і доведенню його правдивості, та відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту, у зв'язку з чим у задоволенні вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed