Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

03 листопада 2014 року з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Амур - нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав, в якій вона просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 07.07.2007 року вони з відповідачем перебували в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського міського управління юстиції. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2008 року, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, з червня 2008 року і до теперішнього часу позивач та відповідач проживають окремо. Донька [PERSON], постійно проживає з позивачем. Спорів між сторонами стосовно місця проживання дитини жодного разу не виникало. Весь цей час, відповідач продовжує незрозумілий асоціальний спосіб життя. Життям доньки не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Позивачка самостійно виховує та утримує доньку. Аліменти стягнені рішенням суду, відповідачем також не сплачуються. Крім того, позивачці постійно доводиться стикатися з проблемою отримання дозволу від відповідача для виїзду дитини за кордон, оскільки отримати його згоду не було легкою справою, через розшук відповідача. Оскільки, відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток доньки, взагалі з нею не спілкується, позивачка звертається до суду з даним позовом. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 грудня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав - задоволено. Позбавлено [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно його дочки - [PERSON], [INFO]. Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Задовольняючи позов районний суд зазначив, що Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої доньки та практично не спілкується з нею, матеріальної допомоги не надає, аліменти в повному обсязі не сплачував, а його відмова у наданні дозволів на виїзд дитини за кордон шкодить інтересам дитини, а від так, зробив висновок про те, що суду доведено належними та допустимими доказами, необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Але погодитись з такими висновками суду не можливо. Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст.179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Відповідно до Статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтями 15, 16 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються статтями 151, 153, 157 - 159 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є наступні підстави: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", із наступними змінами, зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як роз'яснено у пункті 15 цієї Постанови, розглядаючи справи даної категорії слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист їх інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Надаючи оцінку наданим сторонами доказів, суди мають оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому, суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами так і за їх змістом. На думку колегії суддів, у матеріалах цивільної справи відсутні об'єктивні дані, що вказують на перелік підстав, як крайніх заходів впливу, позбавлення батьківських прав, визначених ст.164 СК України. Як вбачається з матеріалів справи відповідач є батьком [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 759 (а.с. 10). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 19 лютого 2009 року, 19 лютого 2009 року було розірвано (а.с.12). Малолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю, позивачкою по справі, та знаходиться на її утриманні. Згідно висновку Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська № 5/5-405 від 04.09.2014 року, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO], виходячи з інтересів дитини, враховуючи те, що відповідач злісно ухиляється від виховання доньки, матеріально її не забезпечує, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Вказаний висновок, як вбачається з матеріалів справи ухвалено без участі Відповідача, та вислухання його думки з такого приводу. Разом з тим, сам по собі висновок, не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки суд під час вирішення справи, не обмежений висновком органу опіки, та має право дійти протилежної позиції з органом опіки та піклування стосовно недоцільності позбавлення батьківських прав на підставі встановлених та досліджених судом обставин справи та наданих доказів. Крім того, під час розгляду справи, відповідач не заперечував свою недостатню участь у вихованні та утриманні дитини, стверджував, що він усвідомлює свій обов'язок належно утримувати дитину та приймати більш активну участь у її вихованні та розвитку, але через неприязні відносини з позивачкою, яка чинить йому перешкоди, він не може в повній мірі приймати участь у вихованні дитини. Згідно листа Подільського відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький, заборгованість [PERSON] по сплаті на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], станом на 15.09.2015 року складає 53 629 грн. 75 коп. Так, посилання позивача та відповідні висновки суду, на наявність у відповідача заборгованості по аліментам на дитину не може свідчити про умисне невиконання відповідачем обов'язку по вихованню дитини й слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав з цих причин, оскільки правові наслідки щодо неналежного виконання аліментних зобов'язань передбачені ст. 196 Сімейного кодексу України у вигляді стягнення неустойки (пені) та не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Не приймаються до уваги й доводи позивача про те, що Відповідач постійно не надає згоду на виїзд доньки за межі України, оскільки чинним законодавством України врегульовано питання щодо отримання дозволу на вивезення дитини за межі України, за відсутності згоди батька, в судовому порядку, а матеріали справи не містять доказів про звернення [PERSON] до суду з відповідною заявою, окрім того, Відповідачем надано суду копію його нотаріально-посвідченої згоди від 05.04.2013 року на виїзд доньки в Російську Федерацію у 2013 році. Отже, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не надано жодних належних та допустимих доказів щодо винної поведінки [PERSON] та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, що могло б бути підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. Отже, сам факт оскарження відповідачем судового рішення про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON], свідчить про його інтерес до дитини та позитивно характеризує його, як батька. Враховуючи встановлені обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, колегія вважає, що у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити, у зв'язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved