Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Головне територіальне\~управління юстиції\~у \~Полтавській \~області звернулось\~до \~Київського районного\~суду м.\~Полтави \~в інтересах\~громадянина Турецької\~Республіки \~ [PERSON] \~до \~ [PERSON] \~ про\~забезпечення повернення\~малолітньої дитини\~до Турецької\~Республіки.\~В обґрунтування\~позову зазначено,\~що [PERSON] \~та [PERSON] \~є батьками\~ \~ [PERSON] [PERSON] ,\~ [INFO] .\~ \~17.10.2015\~ \~укладено шлюб\~між \~ [PERSON] \~та [PERSON] \~Юридично шлюб\~зареєстрований \~Відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Миргородського\~міськрайонного управління\~юстиції у\~Полтавській області,\~актовий запис\~ 423.\~ \~Вони мають\~спільну дитину,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка народилась\~в Україні,\~свідоцтво про\~народження видане\~ Миргородським\~міським \~відділом державної\~ реєстрації\~актів цивільного\~стану \~Головного територіального\~ управління\~юстиції у\~Полтавській області.\~Актовий запис\~№ 71.\~ \~Після народження\~дитини [PERSON] \~ приблизно\~ через\~шість \~місяців виїхала\~разом з\~дитиною \~до Турецької\~Республіки де\~проживала \~до 09.05.2018,\~а потім\~з дозволу\~ [PERSON] \~виїхала разом\~з дитиною\~ з\~Турецької Республіки\~в Україну.\~з метою\~проведення літа\~ у\~своїх батьків.\~Позивач планував\~у серпні\~2018\~прилетіти за\~ними.\~Під час\~перебування в\~України \~відповідач повідомила\~позивача,\~що ніколи\~не повернеться\~до Туреччини.\~Оскільки позивач\~ніколи не\~надавав своєї\~згоди \~на переїзд\~дитини \~на постійне\~місце \~проживання \~в Україну,\~то вважає,\~що відповідач\~самостійно змінила\~місце \~проживання їхньої\~спільної дитини\~і визначила\~її місце\~проживання в\~Україні,\~чим \~порушила \~батьківські права\~ позивача,\~ так\~як ані\~усної,\~ані письмової\~згоди на\~зміну постійного\~місця проживання\~дитини позивач\~не \~надавав.\~На даний\~час дитина\~проживає разом\~з матір`ю\~ [PERSON] \~ в\~Україні за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~.\~Таким чином,\~позивач вважає,\~що відповідач\~незаконно утримує\~дитину на\~території України,\~так як\~ одноосібно\~змінила місце\~проживання дитини\~і визначила\~її нове\~місце проживання\~в Україні\~з порушенням\~ прав\~дитини,\~а також\~його прав,\~як батька.\~ Посилаючись\~на те,\~що відповідач\~відмовилася добровільно\~повертати дитину\~до місця\~її постійного\~проживання до\~Турецької Республіки,\~на підставі\~ст.\~3,\~5,\~12\~Конвенції 1980\~року,\~практики Європейського\~суду з\~прав людини,\~Головне територіальне\~управління юстиції\~у Полтавській\~області,\~в інтересах\~позивача \~ [PERSON] ,\~громадянина Турецької\~Республіки,\~просить визнати\~незаконним утримування\~відповідачем \~ [PERSON] \~на території\~України малолітньої\~дитини \~ \~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~повернути малолітню\~дитину \~ [PERSON] ,\~ \~до місця\~постійного проживання\~в Туреччину.\~ \~ Якщо\~рішення не\~буде виконано\~у добровільному\~порядку,\~зобов`язати\~відповідача \~ [PERSON] ,\~ \~яка проживає\~за адресою: [ADDRESS] , передати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] що проживає за адресою: [ADDRESS] для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки, на позивача. Винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви. Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Турецької Республіки. Ухвалою від 08.08.2019 відкрито провадження у даній цивільній справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 22.10.2019 цивільну справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив , що позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та їхня малолітня дочка мають вади слуху ( фактично глухонімі). Не заперечуючи обставин, викладених позовній заяві з приводу реєстрації шлюбу та народження дитини, зазначав, що [PERSON] , [INFO] народилася в м [ADDRESS] Миргород, та відразу після народження отримала громадянство України , місце її проживання зареєстроване за адресою [ADDRESS] , де дитина проживає зараз з матір`ю. Також посилався на те, що позивач не надав належних доказів, які б підтверджували ту обставину, що у травні 2018 відповідач виїхала до України тільки на відпочинок, тоді як між позивачем і відповідачем була досягнута домовленість з приводу неможливості у подальшому збереження їхньої сім`ї, і він добровільно надав згоду на вивезення дитини в Україну. Тривалий час він взагалі не цікавився долею дитини, її утриманням, та з часу виїзду дитини із Туреччини жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав, а судовий процес, з приводу повернення дитини, був відкритий за наполяганням батьків позивача, тоді як позивача доля дитини не цікавить. Дитина проживає в сім`ї відповідача, їй забезпечені належні умови проживання та матеріального утримання. Дитина має вади слуху, відповідач забезпечує її необхідним лікуванням та заходами з приводу відновлення слуху, придбала слуховий апарат, з дитиною проводяться постійна заняття з педагогом -дефектологом , проводяться відповідні обстеження. Дитина за час проживання в Україні адаптувалася та прижилася у новому середовищі. При вирішенні спору суд повинен врахувати інтереси дитини, які є найвищими при вирішенні вказаних спорів. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд керується наступним. Встановлено, що 17.10.2015 укладено шлюб [PERSON] та [PERSON] Юридично шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис 423. Після реєстрації шлюбу прізвище відповідача змінилось на [PERSON] Сторони мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , яка народилась в Україні. Свідоцтво про народження видане Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Актовий запис № 71. На підставі частини першої статті 7 ЗУ «Про громадянство України» [PERSON] є громадянкою України та на її ім`я був оформлений паспорт громадянина України для виїзду за кордон ( а.с. 104) . Місце проживання [PERSON] , [INFO] зареєстроване 02.06.2017 за адресою [ADDRESS] , за вказаною адресою дитина з реєстрації не знімалась і зареєстрована по теперішній час ( а.с. 102) . Після народження дитина, громадянка України [PERSON] , [INFO] , проживала за місцем реєстрації до 16.09.2017, а потім разом матір`ю, відповідачем по справі, виїхала до Турецької Республіки, де проживала разом з матір`ю та батьком. Після приїзду в Турецьку Республіку відповідач [PERSON] [INFO] отримала посвідку на проживання в Турецькій Республіці ( а.с. 46). Малолітня дитина , [PERSON] , [INFO] [INFO] була зареєстрована за адресою проживання батька, позивача по справі в Турецькій Республіці ( а.с 43). 09.05.2018 відповідач разом з малолітньою дитиною, з дозволу позивача, який надав згоду на переміщення дитини в Україну, повернулась в Україну, де проживає на час розгляду справи за місцем своєї реєстрації разом з матір`ю. Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.05.2019 шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу прізвище відповідача змінилось на [PERSON] . Рішення набрало законної сили 02.07.2019. 26.07.2019 до Міністерства юстиції України надійшла заява позивача [PERSON] від 11.07.2019 про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а саме [PERSON] у державу проживання - Турецьку Республіку ( а.с. 59-60). З метою сприяння поверненню дитини [PERSON] надав відповідно до статті 28 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей доручення без дати , яким уповноважив центральний орган України і його представників діяти від його імені та вчиняти всі необхідні дії, пов`язані із забезпеченням повернення дитини [PERSON] (а.с.50-51). Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області уповноважене діяти від імені позивача на підставі Закону України Про приєднання до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 11 січня 2006 року, статті 7 Конвенції, пунктів 2, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952. З 1 червня 2011 року для України набула чинності Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка застосовується у відносинах між Україною та Турецькою Республікою. Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей є частиною національного законодавства України, та підлягає обов`язковому застосуванню. Виходячи з преамбули Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та її положень, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб). Згідно з правилами ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У статтях 3, 12, 13, 20 Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: -заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13); -заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13); -існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч. 1 ст. 13); -дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); -повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); -з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); -країна, з якої дитину вивезено, не є країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Таким чином, при розгляді справ щодо повернення дитини відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд має встановити юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: проживання дитини в Договірній державі, порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність підставі для відмови в такому поверненні. Таким чином, обов`язок доведення наявності підстав для прийняття рішення про повернення дитини до постійного місця проживання або забезпечення здійснення права доступу до дитини покладається на позивача, а про відмову у поверненні - на відповідача, тобто на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Судом встановлено, що до переміщення дитини в Україну батьком здійснювалися його права піклування про дитину, оскільки відповідач та дитина проживали в сім`ї позивача. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дав тлумачення наведених вище положень Конвенції та критеріїв їх застосування судами. Так, у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, який зазначав, що Європейський Суд вправі перевіряти процедуру, застосовану національними судами, зокрема, впевнитись в тому, що ці суди, застосовуючи та надаючи тлумачення положенням Гаазької конвенції, додержуються гарантій Конвенції и особливо статті 8 (див. в цьому відношенні Постанову Європейського Суду у справі «Бьянки проти Швейцарії» (Bianchi v. Switzerland) від 22 червня 2006 року, скарга № 7548/04, § 92, та Постанова Європейського Суду у справі «Карлсон проти Швейцарії» (Carlson v. Switzerland) від 06 листопада 2008 року, скарга № 49492/06, § 73). У цій сфері головне питання полягає в тому, чи встановлено справедливу рівновагу між конкуруючими інтересами - дитини, двох батьків та и публічного порядку - в межах розсуду, якими користуються держави в таких питаннях, однак з врахуванням того, що найкращі інтереси дитини повинні бути пріоритетним міркуванням (див. Постанову Європейського Суду у справі «Гнаоре проти Франції», § 59). «Інтересами дитини», перш за все, є наступні два: збереження зв`язків з родиною, якщо не встановлено, що ці зв`язки є небажаними, та можливість розвитку у здоровому середовищі (як приклад Постанова Великої Палати Європейського Суду у справі «Ельсхольц проти Германії» (Elsholz v. Germany), скарга № 25735/94, § 50, ECHR 2000-VIII, і Постанова Європейського Суду у справі «Маршалек проти Чеської Республіки» (Marsalek v. Czech Republic) від 04 квітня 2006 року, скарга № 8153/04, § 71). Найкращі інтереси дитини з точки зору перспективи особистого розвитку залежать від багатьох індивідуальних обставин, зокрема, його віку та рівня зрілості, присутності або відсутності його батьків, оточуючого середовища та вражень. Рішення про повернення дитини не може прийматися автоматично або механічно із застосуванням Гаазької конвенції, як про те свідчить наявність в цьому акті ряду виключень з зобов`язання повернення дитини ( див. зокрема статті 12, 13 и 20), заснованих на розумінні відносно дійсної особистості дитини та його оточення, що показує необхідність застосування судом, який розглядає справу, конкретного підходу до нього (див. Постанову Європейського Суду у справі «Мамуссо і Вашингтон проти Франції», § 72). Таким чином, завдання оцінки найкращих інтересів дитини у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи. Згідно правил оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, завдання оцінки найкращих інтересів у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи. Пунктом «а» ч. 1 ст. 13 Конвенції обставиною, за наявності якої суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, є те що заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13). При цьому, під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. В контексті Конвенції про визначення поняття «постійне місце проживання» враховуються такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні зв`язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо. Таким чином, розглядаючи заяву про повернення дитини до країни постійного проживання, відповідно до положень Конвенції насамперед необхідно встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Із позовної заяви та доданих доказів убачається, що позивач надав згоду на переміщення дитини в Україну. Будь-яких доказів про те, що його згода на переміщення дитини в Україну, стосувалася тимчасового виїзду дитини з метою відпочинку, та що між сторонами існувала домовленість про термін повернення дитини до Турецької Республіки позивач не надав, як і не надав доказів того, що він звертався особисто до відповідача з вимогою про повернення дитини до звернення із заявою про повернення. Одне лиш посилання позивача на те, що він мав намір приїхати у серпні 2018 року в Україну за відповідачем і дитиною, не є належним доказом, який би давав підстави суду дійти до висновку. що між сторонами був встановлений термін повернення дитини до Турецької Республіки. Більш того позивач не приїздив в Україну в серпні 2018 року за дружиною і дитиною, не отримував відмови відповідача про повернення в Туреччину, що підтверджується поясненнями позивача, викладеними у зверненні. Позивачем взагалі не надані будь-які докази того, що він отримував таку відмову від відповідача, а матеріали справи містять лише письмові пояснення позивача про те, що він скайпом, та через вайбер спілкувався з відповідачем та вона йому повідомила про своє бажання не повертатись до Туреччини, які не можуть бути оцінені судом , як належні та достовірні докази , в розумінні вимог ст. 77, 79 ЦПК України. За таких\~обставин суд\~ \~дійшов до\~висновку про\~недоведеність \~ \~ \~того факту,\~що \~ відповідач\~ виїхала\~з дитиною\~в Україну\~без згоди\~позивача про\~що \~ свідчить відсутність заперечення позивача проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. Як вже зазначалось вище, відповідно до частини 2 ст. 12 Конвенції обставиною, за наявності якої суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі. Встановлено та цього не заперечують сторони по справі, що дитина повернулась в Україну 09.05.2018, отже на час розгляду справи з моменту переміщення дитини пройшло більше року. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі можуть свідчити наступні факти: що дитина , яка є громадянкою України, і її громадянство України не скасоване на час розгляду справи, дитина проживає в сім`ї відповідача, за місцем своєї, постійної реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , за дитиною здійснюється належний побутовий та медичний догляд, зроблені усі необхідні щеплення, відповідно до її віку, що підтверджується консультативними висновками лікарів. Оскільки дитина має вади слуху, з нею проводяться індивідуальні заняття з вчителем дефектологом ( сурдопедагог), дитина забезпечена слуховим апаратом, відповідно до призначення лікарів-спеціалістів у вказаній галузі медицини ( а.с.94-99, 107-108). За віком дитина ще немає можливості відвідувати дитячий садок, однак у дитини є свої захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, комфортне місцем проживання . Також судом враховується, що малолітня дитина більше року постійно проживає на території України, разом з матір`ю та іншими членами їхньої сім`ї, та з досліджених під час судового розгляду доказів є достатні підстави вважати, що дитина прижилась у своєму новому середовищі. На підставі викладеного, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed