Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з січня 2001 року вона та відповідач проживали спільно однією сім'єю. Від спільного проживання вони мають сина [PERSON], [INFO]. З вересня 2016 року вона з відповідачем разом не проживають, сімейних відносин не підтримують. З цього часу дитина проживала разом з нею та знаходилась на повному її утриманні, відповідач участі у вихованні дитини не брав. Як зазначає позивач, вона власними силами намагається матеріально забезпечувати дитину, доглядати та виховувати її, а також виконувати інші обов'язки, покладені на неї законом та необхідні для належного утримання дитини. Крім того, дитина має постійні проблеми зі здоров'ям. Однак, відповідач ухилявся від виконання обов'язку щодо утримання дитини. Після припинення стосунків у вересні 2016 року вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу на утримання дитини, але відповідач або уникав даних розмов або взагалі відмовляв. На думку позивача, враховуючи матеріальний стан відповідача та ситуацію, яка склалась, достатньою сумою аліментів, які вона має отримати за кожен місяць, коли утримувала дитину самостійно без допомоги відповідача, є 3000 грн. щомісячно, оскільки саме така сума забезпечувала б рівну участь у вихованні спільної дитини. Відтак, сума, яку відповідач має сплатити їй за період з 01.10.2016 року по 01.12.2017 року становить 42 000,00 грн. (3000 грн. х 14 місяців). Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти за минулий період в розмірі 42 000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.02.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 07.03.2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, оскільки жодні докази того, що позивач вживала заходів для одержання аліментів від нього відсутні, а також нею надано неналежні докази по справі. Крім того, відповідач зазначає про те, що відсутні докази того, що він ухилявся від сплати аліментів, оскільки з вересня 2016 року після припинення спільного проживання з позивачем ним систематично виконувалися обов'язки по утриманню дитини: допомагав фінансово, купував одяг та продукти харчування, витрачав кошти на організацію дозвілля дитини. Він проводив багато часу з сином, зокрема, син регулярно залишався у нього ночувати терміном від 2 до 5-7 днів. Також, майже всі державні вихідні, святкові дні та шкільні канікули син перебував у його (відповідача) батьків в с.Вишеньки Бориспільського району Київської області. Протягом цього періоду він (відповідач) регулярно відвідував сина, привозив продукти харчування, давав батькам кошти на утримання дитини, а також надавав сину кишенькові гроші. Позивач в ці періоди сина не відвідувала взагалі, а отже не виконувала батьківські обов'язки. Крім того, відповідач зазначив про те, що розмір аліментів за минулий час є безпідставно завищеним, оскільки з урахуванням чинного законодавства та вимог ЗУ «Про державний бюджетна 2016 рік» та ЗУ «Про державний бюджет на 2017 рік» загальна сума коштів може становити 11 973,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просив залишити позовні вимоги без задоволення. Протокольною Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.04.2018 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з вищевикладених підстав і обставин та просили про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають спільного сина [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 ЗУ "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти за минулий період - з 01.10.2016 року по 01.12.2017 року в розмірі 42 000,00 грн. (3000 грн. х 14 місяців), вказуючи на те, що у зазначений період часу відповідач в утриманні та вихованні дитини участі не приймав, відмовляв їй у наданні матеріальної допомоги. Відповідач проти даних тверджень заперечував, вказавши, що дійсно не надавав позивачу кошти, оскільки періодично дитина проживала разом з ним та знаходилась на його повному утриманні, в той час, як позивач в цей час участі в утриманні та вихованні дитини не приймала. Суд вважає, що доводи позивача та її представника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. У відповідності до ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Суд, вирішуючи спір про стягнення аліментів за минулий час, з урахуванням вимог ст.191 СК України, вважає дані вимоги необґрунтованими, оскільки на підтвердження своїх вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів за вказаний період часу (листи, їх отримання відповідачем тощо). Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів від відповідача, будь-яких звернень до нього з цього приводу та ухилення останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Так, під час судового розгляду позивач пояснила, що двічі зустрічалась з відповідачем та просила гроші, однак отримала відмову. З позовом про стягнення аліментів до суду вона не зверталась, хоча мала такий намір. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що єдиними доказами звернення позивача до відповідача з приводу аліментів є покази свідків. Відповідач не заперечував того факту, що грошові кошти позивачу не надавав, однак зазначив, що приймав участь в утриманні та вихованні дитини, оскільки син періодично проживав разом з ним. В березні 2017 року ним за фінансовою допомогою його сестри було сплачено 12800 грн. на встановлення дитині брекет-системи. З січня 2018 року дитина постійно з ним мешкає та перебуває на повному його утриманні. Позивач та її представник факт періодичного проживання дитини з позивачем та перебування у його батьків не заперечували. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є подругами позивача. Кожна зі свідків вказала, що були присутні при телефонній розмові позивача з відповідачем з приводу коштів на утриманні дитини. Суд критично ставиться до даних показів, оскільки свідки є подругами позивача, а тому є зацікавленими у результатах розгляду справи. Крім того, дані покази не підтверджуються іншими матеріалами справи, оскільки відсутні докази того, що в момент присутності свідків позивач телефонувала та спілкувалась саме з відповідачем. Допитаний в якості свідка чоловік позивача [PERSON] пояснив, що проживає разом з позивачем з серпня 2017 року, з січня 2018 року вони перебувають у шлюбі. Дитина з січня 2018 року проживає разом з батьком. Відповідач зовсім не утримував дитину. Суд критично ставиться і до показів вказаного свідка, оскільки також вважає його зацікавленим у розгляді справи. Крім того, його твердження щодо того, що відповідач зовсім не утримував дитину, спростовуються показами самих сторін в судовому засіданні, в тому числі і позивача. Допитаний в якості свідка [PERSON] (батько відповідача) вказав, що дитина давно проживає з відповідачем і всім забезпечена, часто буває у них (батьків відповідача) в селі, з позивачем жити не бажає. Як зазначив свідок, після припинення стосунків з відповідачем позивач телефонувала та скаржилась, що відповідач грошей не дає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою відповідача. З осені 2016 року позивач пішла від відповідача. Влітку 2017 року син сторін відпочивав у батьків відповідача. З кінця 2017 року дитина проживає з відповідачем. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] приймаються до уваги, оскільки узгоджуються з поясненнями сторін. Проаналізувавши наявні матеріали в світлі наведених правових норм, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що за загальним правилом, визначеним СК України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів, в тому числі не подав позов про стягнення аліментів. Позивач мала право звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів на утримання дитини з моменту припинення відносин з відповідачем, однак таким правом не скористалась. З огляду на викладене вище, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає, що під ухиленням відповідача, як батька дитини від сплати аліментів, може свідчити невиконання ним своїх обов'язків. При цьому такі дії відповідача повинні бути свідомі, тобто спрямовані на невиконання відповідного обов'язку, визначеному законом, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили на користь позивача. Натомість, позивачем та її представником визнано факт періодичного проживання дитини разом з батьком та перебування на його утриманні. Наведене свідчить про те, що відповідач не ухилявся від утримання та виховання дитини, а відтак, факт того, що він не надавав особисто кошти позивачу на утримання дитини підстав для задоволення позову не дає. Крім того, відмовляючи в позові за його недоведеністю суд зауважує і на те, що позивачем жодним чином не аргументовано та не підтверджено розмір аліментів, який нею визначено в розмірі 3000 грн. щомісячно. Посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що вказана сума становить ? частину від заробітної плати позивача, суд до уваги не приймає, оскільки вказана обставина не доведена належними та допустимими доказами. Надана позивачем медична документація не є належним доказом у даній справі в цій частині, оскільки датована 2005, 2012 роками (а.с.6, 7, 8, 9). Враховуючи наведене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed