Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

20 липня 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на ? частку квартири [ADDRESS]. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у період часу з 1992 року по 2006 рік від якого мають двох дітей - сина [PERSON] [INFO] та доньку [PERSON] [INFO], які у теперішній час вже є повнолітніми особами. Під час шлюбу сторони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS], де й були зареєстровані. За рішенням суду кожному із подружжя були виділені частки у праві спільної власності у розмірі по ? частини кожному. З 2005 року в родині почалися негаразди, що стало причиною розірвання шлюбу. Після розлучення в 2006 році відповідач [PERSON] добровільно виїхав з квартири до співмешканки без повідомлення адреси. [PERSON], також, зазначила, що залишаючи сім'ю відповідач [PERSON] сказав, що квартиру залишає їй та дітям до досягнення ними повноліття. Вимог щодо поділу майна не мав, претензій із цього приводу не заявляв. Після розлучення та виїзду [PERSON] на нове місце мешкання позивачка відкрито користується спільною квартирою в цілому - повністю сплачує комунальні послуги, здійснює ремонт. На підставі того, що відповідач вже майже 10 років не цікавиться належною йому часткою у спільному майні, місце його мешкання нікому не відоме, протягом цього строку не намагався вселитися у квартиру. [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на належну відповідачеві частину квартири [ADDRESS] у розмірі ? частини в порядку набувальної давності. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, в наданій суду письмовій заяві просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у тому числі через оголошення в засобах масової інформації - друкованому виданні «Вісті Придніпров'я » № 88 (1887) від 14.11.2017 року. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст. 215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 22.02.1992 року відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, що міститься в матеріалах справи. Згідно свідоцтва, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області від 10.10.2006 року сторони розірвали шлюб. Відповідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бикановою І.М. 23.10.1998 року [PERSON] купував у громадянки [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] (житловою площею 18,10 кв.м., загальною площею 30,5 кв.м.), яка була зареєстрована в Криворізькому міському БТІ на праві приватної власності за [PERSON] Відповідно рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.06.2007 року яке набрало законної сили 18.08.2007 року квартиру [ADDRESS] визнано спільним сумісним майном подружжя, та за [PERSON] визнано право власності на ? частку цієї квартири. (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане 01.11.2007 року КП ДОР «Криворізьким бюро технічної інвентаризації» ). Актом, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] від 31.05.2017 року підтверджено, що [PERSON] не мешкає у квартирі [ADDRESS] з 2006 року та не має в квартирі особистих речей. Підписи осіб, що склали акт підтверджено підписами начальника дільниці та директором ТОВ КК «Дом Ком», скріплено печаткою. Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном, яке має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Враховуючи надані докази, суд дістається висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню з декількох підстав, перша з яких наступна. До обов'язкових вимог набуття права власності на майно за набувальною давністю відноситься добросовісне заволодіння майном, відкритість та безперервність у його володінні. В даному випадку, володіння часткою квартири добросовісним визнано бути не може, оскільки позивачці [PERSON] було достовірно відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частину квартири оскільки 1/2 частина спірної квартири належала [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності та для неї він був абсолютно відомим власником означеної половини квартири. Підтвердженням тому є договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] від 23.10.1998 року та рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.06.2007 року, яке набрало законної сили 18.08.2007 року. Отже, ? частка [ADDRESS] для позивачки не є майном, власник якого їй невідомий, так як сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] у рівних частках. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України). Сплата [PERSON] комунальних послуг не є ознакою добросовісного володіння квартирою,оскільки вона фактично користувалася наданими комунальними послугами та є їх фактичним споживачем. Другою підставою відмови у позові є нижченаведене обґрунтування. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що після оформлення розлучення в 2006 року відповідач [PERSON] добровільно виїхав з квартири. Залишаючи сім'ю, відповідач [PERSON] сказав, що квартиру він залишає позивачці щоб вона виростила дітей. Із цієї обставини слід зробити висновок що між сторонами відбулася усна домовленість, якою [PERSON] надав позивачці дозвіл на користування належною йому на праві власності часткою квартири, тому до цієї ситуації слід застосувати ч.3 ст.344 ЦК України де йдеться про те, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Загалом, перебіг строку набувальної давності починається з моменту виникнення володіння. Проте із загального правила ст.344 ЦК встановлено винятки. Так, відповідно до ч.3 даної статті, перебіг строку по відношенню до речей, якими заволоділа особа на підставі договору з їх власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про їх повернення, починається на нерухоме майно через 15 років, а на рухоме - через 5 років з часу спливу строку позовної давності за відповідними вимогами, адже до цього моменту майно може бути примусово витребувано його законним володільцем, а фактичне володіння не може бути визнано добросовісним. З суті домовленості, якої досягли сторони (користування квартирою до того як виростуть діти - принаймі, так позивачка описала суть цієї домовленості з позивачем), суд робить висновок, що строк дії даного договору мав кінцевий термін, який обумовлюється певною обставиною - досягненням повноліття молодшим з дітей колишнього подружжя, що є сторонами по справі і відповідач має знати про цей термін, хоча б приблизно. В матеріалах справи (а.с.22) міститься свідоцтво про народження [PERSON], [INFO] - доньки сторін по справі. Повноліття ця особа досягла [INFO]. Виходячі з цієї логічної конструкції, саме з цієї дати повинен обраховуватися строк позовної давності - три роки, зазначений у ч.3 ст.344 ЦК України. Після закінчення цього строку почне свій перебіг строк, за яким може бути застосована набувальна давність як підстава для набуття права власності. З 24.11. 2019 року почне свій перебіг строк набувальної давності і закінчиться через 15-ть років. Це ще одна підстава для відмови у позові. Так, статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Outcome: dismissed