Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

У вересні 2016 року до Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до Державної казначейської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог Департаменту Державної виконавчої служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з 28.08.1981 року по 26.11.2001 року вона працювала у відповідача ВАТ Содовий завод. Протягом цього часу вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою виплатити їй заборговану заробітну плату, але кожний раз отримувала відмову щодо цього через відсутність у нього нібито коштів. На час подання позову відповідача, як юридичну особу, не знято з реєстрації і не ліквідовано відповідно до ухвали господарського суду Донецької області. Рішенням Словянського міськрайонного суду (справа № 243/3960/16-ц) від 13 липня 2016 року було стягнуто з ВАТ Содовий завод на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 219 грн. 51 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн. На її звернення до ліквідатора ВАТ Содовий завод [PERSON], надійшов лист, в якому йдеться про те, що рішення Словянського міськрайонного суду (справа № 243/3960/16-ц) від 13 липня 2016 року по виконавчому листу про стягнення з ВАТ Содовий завод на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 219 грн. 51 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн., виконати не має можливості, оскільки заборгованість ВАТ Содовий завод по боргам по заробітній платі складає станом на 01 липня 2016 року 4096,0 тис. грн. Вважає, що відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійснені ним своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За весь час державні органи не вжили заходів щодо сплати заборгованості із заробітної плати та виконання рішень суду, не припинили порушення її права власності протягом тривалого часу. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обовязком держави. Виплату заборгованості по заробітній платі вона чекає більше десяти років. За цей час інфляція поглинула нараховану заробітну плату. У звязку з наведеним просить суд стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України заборгованість по заробітній платі у сумі 219 грн. 51 коп. У судове засідання [PERSON] не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за своєї відсутності, підтвердила заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити, тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, але надіслав до суду заперечення проти позову, в якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що Державна казначейська служба України не є особою, яка несе відповідальність за невиконання своїх обовязків ВАТ «Содовий завод», так, як відповідно до ст. 176 ЦК України держава не відповідає за зобовязання створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобовязання відповідно держави. Згідно до ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що орган Казначейства повинен нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії юридичних осіб. Просить суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту Державної виконавчої служби України [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, у звязку з відсутністю підстав. Дослідивши подані позивачем докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 13.07.2016р. по справі № 2/243/2129/2016 (243/3960/16-ц) позовні вимоги [PERSON] до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частин заробітку, були частково задоволені, з ВАТ «Содовий завод» на користь [PERSON] стягнуто 219,51 грн. заборгованості із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 27 листопада 2001 року по 13 липня 2016 року, у сумі 5000 грн. (а.с. 11-14). Відповідно до довідки № 01-23/431 від 21.07.2016 року, виданої ліквідатором ВАТ Содовий завод [PERSON], рішення Словянського міськрайонного суду (справа № 243/3960/16-ц) від 13 липня 2016 року по виконавчому листу про стягнення з ВАТ Содовий завод на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 219 грн. 51 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн., виконати не має можливості, оскільки заборгованість ВАТ Содовий завод по боргам по заробітній платі складає станом на 01 липня 2016 року 4096,0 тис. грн.. По причині заборгованості ВАТ Содовий завод перед кредиторами, в тому числі заборгованість по заробітній платі, в загальній сумі більше 70 млн.грн. і було порушена справа про банкрутство ВАТ «Содовий завод» (а.с. 15). Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України заборгованість по заробітній платі у сумі 219,51 грн., яка виникла перед нею у ВАТ «Содовий завод», з яким вона знаходилась у трудових відносинах з 28 серпня 1981 року по 26 листопада 2001 року. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто, згідно зі ст.ст. 21, 94 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. З матеріалів справи, судом встановлено, що позивач у трудових відносинах з Державною казначейською службою України не перебувала і відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 94 КЗпП України у Державної казначейської служби України відсутній обов'язок виплатити їй заробітну плату. Крім того, заборгованість роботодавця - ВАТ «Содовий завод» позивачу по заробітній платі на її користь вже стягнута судовим рішенням і останнє набуло законної сили, а саме рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13.07.2016 року у справі № 243/3960/16-ц (провадження 2/243/2129/2016) з ВАТ «Содовий завод» на користь [PERSON] стягнута заборгованість по заробітній платі у сумі 219,51 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 27 листопада 2001 року по 13 липня 2016 року, у сумі 5000 грн. Згідно викладеного в позовній заяві, зазначене рішення суду на теперішній час не виконане і тому вже присуджені їй суми заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні вона вважає збитками, які на підставі ст. 22, ст. 1173 ЦК України їй має відшкодувати відповідач Державна казначейська служба України. Однак, суд вважає, що відсутні правові підстави покладати обов'язок погасити борг юридичної особи - ВАТ «Содовий завод», який виник перед позивачем, на Державну казначейську службу України, виходячи з наступного. Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року у справі № 5/174Б ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, на теперішній час ВАТ «Содовий завод» перебуває у стані припинення. Згідно пункту 7 частини 1 ст. 37 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла станом на 04.09.2003 року) виконавче провадження підлягає закінченню у випадку передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому у разі визнання боржника банкрутом. Згідно частини 2 ст. 65 цього Закону у випадку ліквідації боржника - юридичної особи, в тому числі внаслідок визнання боржника банкрутом, виконавчий документ передається до ліквідаційної комісії або арбітражного керуючого для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законодавством порядку. Згідно листа Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області № К-326-3992 від 18.10.2013 року у зв'язку з визнанням постановою № 5/174Б від 04.09.2003 року Господарського суду Донецької області ВАТ «Содовий завод» банкрутом та призначенням арбітражного керуючого державним виконавцем відповідно до п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній до 08.03.2011 року) були винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень і всі виконавчі документи за зведеним виконавчим провадженням про стягнення заборгованості з ВАТ «Содовий завод» за актом від 21.10.2003 року передані для подальшого виконання арбітражному керуючому. (а.с. 8-9). Згідно пункту 7 частини 1 та частини 4 ст. 49 Закону України від 21.04.1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI із змінами, внесеними Законом України від 22.12.2011 р. № 4212-VI та Законом України від 02.10.2012 р. № 5405-VI) у разі визнання боржника банкрутом виконавче провадження підлягає закінченню. Постанова про закінчення виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Тобто, вимоги позивача щодо виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13.07.2016 року про стягнення з ВАТ «Содовий завод» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 219,51 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн., мають задовольнятися в порядку, визначеному Законом України від 14.05.1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до ст. 45 зазначеного Закону (в редакції Закону України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI) кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються, зокрема, вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута. Вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги, крім випадків, установлених цим Законом. У разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними. З довідки ліквідатора ВАТ «Содовий завод» від 21.07.2016 року № 01-23/431 вбачається, що в теперішній час товарною біржею «Феміда» готується до проведення аукціон з продажу майна ВАТ «Содовий завод», після проведення якого ВАТ «Содовий завод» будуть прийняти заходи щодо погашення боргів (а.с. 15). Оскільки майно банкрута для задоволення вимог кредиторів на теперішній час ще не реалізовано, існує ймовірність погашення боргу банкрута перед позивачем, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст. 22 ЦК України виключається. Тривале, протягом більш ніж 10 років не прийняття у ліквідаційній процедурі ВАТ «Содовий завод» заходів щодо погашення заборгованості позивачу по заробітній платі за Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не є підставою відповідальності за ці борги Державною казначейською службою України та погашення цієї заборгованості за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до ч. 11 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дії (бездіяльність) ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені учасниками справи про банкрутство, права яких порушено такими діями (бездіяльністю), до господарського суду. Посилання позивача в позовній заяві на положення ст. 1173 ЦК України, як правову підставу відповідальності Державної казначейської служби України за зобов'язаннями ВАТ «Содовий завод», є необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Однак, позовні вимоги до держави, яка має відповідати за ст. 1173 ЦК України, [PERSON] по цій справі не заявлялися. Відповідно до ст. 30 ЦПК України держава може виступати у цивільному процесі самостійною стороною. Проте як особливий суб'єкт цивільного судочинства, який не може здійснювати в суді свої права безпосередньо, відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника. По даній справі позовні вимоги позивачем заявлені саме до Державної казначейської служби України, а не до держави Україна. Крім того, позивачем в позовній заяві навіть не зазначено яким органом державної влади їй завдана шкода та внаслідок яких його незаконних рішень, дій чи бездіяльності, чи були це рішення, дії та бездіяльність ДКС України та в чому вони полягали. Посилання позивача на ст. 2 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є безпідставними, оскільки зазначений Закон не розповсюджується на виконання рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13.07.2016 року про стягнення з ВАТ «Содовий завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 219,51 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 27 листопада 2001 року по 13 липня 2016 року, у сумі 5000 грн. Відповідно до частини 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Стаття 4 зазначеного Закону визначає особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи в разі, якщо їх виконання здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». А саме, у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача. По цій справі, як зазначено вище, виконання судового рішення про стягнення на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється не в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а в порядку, визначеному Законом України від 14.05.1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно керівник відповідного органу державної виконавчої служби не подавав і не має правових підстав подати (виконавчі листи у нього на виконанні відсутні) до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів стягувачу, тобто позивачу. Враховуючи зазначене, Державна казначейська служба України, як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, не має правових підстав для перерахування [PERSON] коштів за рішенням суду в порядку, визначеному Законом України від 05.06.2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», в звязку з чим, суд вважає необхідно в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, у звязку з відсутністю підстав. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed