Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що він з 1979 року проживає в житловому будинку, розташованому по вул. Набережній, 29 в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області. Вказаний будинок належить на праві власності [PERSON], яка померла 13 квітня 1976 року. Вже після її смерті, її чоловік [PERSON], в 1979 році продав без належного оформлення вказаний будинок позивачу. В позові [PERSON] просить визнати за ним право власності на вказаний будинок за набувальною давністю. Сторони в судове засідання не з'явилися, в адресованих суду заявах просять справу розглядати у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Частиною 1 ст.\~60 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно із ст.\~212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За змістом ч. 1 ст.\~344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст.\~344 ЦК України\~право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За роз'ясненнями п. 9, 12\~постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до ч. 1 ст.\~344 ЦК\~України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст.\~344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст.\~344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. За змістом ст.\~344 ЦК України\~при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача. З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені у вищевказаній\~постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] вказує на те, що\~він з 1979 року проживає в житловому будинку, розташованому по вул. Набережній, 29 в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області. Вказаний будинок належить на праві власності [PERSON], яка померла 13 квітня 1976 року. Вже після її смерті, її чоловік [PERSON], в 1979 році продав без належного оформлення вказаний будинок позивачу. Проте, за вимогами ст. 227 ЦК УРСР, який був чинним на час набуття будинку позивачем, договір купівлі-продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність такого договору.\~\~ Таким чином позивачу було достовірно відомо, що він володіє чужою річчю, не маючи на це законних підстав. Тому зазначені обставини не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього. Крім того, позивач пред'явив позов до органу місцевого самоврядування, не надавши доказів того, що правонаступники померлого власника майна відсутні. За таких підстав суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed