Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № SAMDN03000000941107 від 02.06.2004 року [PERSON] 02 червня 2004 року отримав кредит у розмірі 2000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов»язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредиом та інших витрат на умовах, передбачених дійсним договором. [PERSON] не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 31 серпня 2013 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 7311,16 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом - 2003,04 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 5308,12 доларів США. Враховуючи викладене, позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором на загальну суму 7311,16 доларів США та понесені витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «ПриватБанк» підтримав позовні вимоги, посилаючись на те, що згідно умов Договору даний договір діє необмежений період часу, за виключенням п. 9.4. з моменту внесення клієнтом грошових коштів на картрахунок. Даний договір може бути розірваний за заявою клієнта, або банк має право розірвати договір, письмово повідомивши клієнта. При цьому клієнт повинен не пізніше 21-го дня, з дня його повідомлення, повернути в банк картку та всі інші картки, які надають йому можливість здійснювати операції з платіжним лімітом на картрахунку (крім інтернет-карток), після чого картка не обслуговується. Клієнт повинен погасити всі види заборгованості перед банком, у тому числі й ті, які виникли на протязі 30 днів з моменту повернення картки. Банк закриває картрахунок в строк не раніше 30 днів з дня закінчення обслуговування картки і всіх інших карток, які надають клієнту можливість здійснювати операції з платіжним лімітом на картрахунку. Обов'язки сторін за даним договором закінчуються з моменту належного виконання сторонами своїх зобов'язань. З огляду на зазначене вважав, що позивач не пропустив строк звернення із позовом, встановлений ст. 257 ЦК України. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували. Відповідач [PERSON] пояснив, що карткою не користувався, а передав її іншій особі, що прямо не суперечить умовам договору. Зазначена картка була йому нав'язана працівниками банку при оформленні кредиту на купівлю транспортного засобу. Він особисто кошти з рахунку не знімав. Відповідно до умов договору від 02 червня 2004 року був абсолютно впевнений, що термін дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки, який закінчився 03 червня 2006 року. Через відсутність претензій з боку банку протягом семи із половиною років вважав, що виконав всі умови договору від 02 червня 2004 року. Представник відповідача пояснив суду, що строк дії договору і строк виконання зобов'язання не є тотожними поняттями, у зв'язку із чим при з'ясуванні питання пропуску позивачем строку на звернення до суду виходити із строку кредитного договору від 02 червня 2004 року неможливо. Відповідно до пункту 1.1. договору погашення заборгованості за кредитним лімітом і відсотках здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця. Період здійснення платежів - місяць, який слідує за звітним. Відтак, у позивача з'явилось право звернутися до суду із моменту, коли було відображено в розрахунку, доданому до позовної заяви, кредитну заборгованість у розмірі 79,02 доларів США - 29 жовтня 2004 року. Починаючи із 30 квітня 2007 року заборгованість по картці стає позитивною і стабільною, а, починаючи із 30 квітня 2009 року, заборгованість перевищує ліміт картки, встановлений пунктом 1.1. кредитного договору (заборгованість 2003,04 долари США проти встановленої суми ліміту в 2000 доларів США). Представник відповідача пояснив також, що відповідно до пункту 1.1. договору від 02 червня 2004 року строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, а строк дії картки встановлений в 2 роки. За продовженням строку дії картки відповідач [PERSON] до позивача не звертався, докази цьому в матеріалах справи відсутні, через що обслуговування картки понад строк її дії є проявом невиконання позивачем умов договору від 02 червня 2004 року. Зазначив, що позивач пропустив строки позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 червня 2004 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір № SAMDN03000000941107 про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки. Відповідно до умов цього договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000 доларів США у вигляді встановленого ліміту на універсальну кредитну картку, з базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом на момент підписання договору 1,83% на місяць із розрахунку 360 грн. на рік. Термін дії кредитного ліміту відповідає дії картки. Погашення заборгованості за кредитним лімітом і відсоткам здійснюється щомісячно платежами в розмірі 7% залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця. Період здійснення платежів - місяць наступний за звітним. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1. ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Згідно із нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Як вбачається із пункту 1.1. договору від 02 червня 2004 року, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями - «погашення заборгованості за кредитним лімітом і відсотках здійснюються щомісячними платежами в розмірі 7% від залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця. Період здійснення платежів - місяць, який слідує за звітним». Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч. 4 ст. 267 ЦК України. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. За правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання - ч. 5 ст. 261 ЦК України. У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - ст. 261 ЦК України. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до пункту 1.1. договору від 02 червня 2004 року, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено наступним чином: «погашення заборгованості за кредитним лімітом і відсотках здійснюються щомісячними платежами в розмірі 7% від залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця. Період здійснення платежів - місяць, який слідує за звітним». При цьому договором передбачено, що сплата проводиться по кредитному ліміту і відсотках за користування грошовими коштами одночасно. Отже, аналізуючи наведені правові норми та положення договору від 02 червня 2004 року, суд дійшов висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування грошовими коштами, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з пункту 1.1. договору від 02 червня 2004 року строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, визначеному у 2 роки, тобто, до 2 червня 2006 року. Проте, поза межами строку дії кредитної картки сторони продовжили реалізовувати договірні правовідносини. Як вбачається із розрахунку заборгованості, яка долучена до матеріалів позову, заборгованість зі сплати за кредитним лімітом і відсотками за користування грошовими коштами вперше виникла 29 жовтня 2004 року, що давало підставу позивачеві звернутися до суду за захистом свого порушеного права. З 30 квітня 2007 року прострочена заборгованість стала стабільною із тенденцією до збільшення. 30 квітня 2009 року прострочена заборгованість перебільшила суму кредитного ліміту, погашення заборгованості не здійснювалось із березня 2009 року. Представник позивача погодився із тим, що від 30 квітня 2009 року у ПАТ «КБ «ПриватБанк» з'явилось право на звернення до суду. Представник відповідача вважав, що право на позов у відповідача [PERSON] виникло 30 квітня 2007 року. Окрім того, він наполягав на врахуванні судом норми пункту 1.1. договору від 02 червня 2004 року, відповідно до якого строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, оскільки позивач не представив суду доказів щодо правомірних підстав пролонгації її дії. Враховуючи той факт, що 30 квітня 2009 року сума простроченої заборгованості перебільшила кредитний ліміт, а прострочена заборгованість перестала сплачуватись в березні 2009 року, погодився, що 30 квітня 2009 року - строк, коли позивач не тільки міг дізнатися, але достеменно дізнався про порушення свого права. Відтак, отримав право на звернення до суду. Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки. Відповідач подав суду заяву заяву про застосування судом позовної давності при вирішенні судом спору по суті. Відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п. 51). Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Позивач звернувся до суду в жовтні 2013 року, в той час як визнаний ним строк перебігу позовної давності почався 30 квітня 2009 року і завершився 30 квітня 2012 року. Тобто, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності. Одночасно ним не заявлено клопотання про поновлення строків та не надано суду доказів поважності пропуску строків позовної давності. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed