Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з цим позовом та зазначила, що 27.12.2006 року між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, за яким банк передав, а вона отримала 62000 доларів США для придбання житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS]. У забезпечення виконання зазначеного договору того ж дня між нею та банком був укладений договір іпотеки, а між третьою особою [PERSON] та банком - договір поруки. 30.08.2012 року між сторонами було розглянуто питання щодо можливості припинення кредитного зобов'язання шляхом сплати нею єдиним платежем наперед узгодженої з відповідачем суми у розмірі 57000 доларів США, при цьому списання безнадійної кредитної заборгованості (прощення боргу) сторонами не розглядалося, адже в іпотеці увесь час перебував будинок та земельна ділянка, за рахунок яких банк мав право в судовому порядку задовольнити свої майнові вимоги, та діяв договір поруки. Однак 30.08.2012 р. при підписанні додаткового договору відповідачем були прописані такі його умови, відповідно до яких відбулось як передача позичальником відступного в сумі 57000 доларів США, так і прощення (списання) кредитної заборгованості у вигляді пені в сумі 16347,29 доларів США. Такі умови порушують права позичальника, оскільки в перерахунку на національну валюту сума відступного перевищує розмір отриманої суми кредиту, а прощення частини боргу покладає на позичальника значне податкове навантаження. Посилаючись на це, позивач просила визнати додатковий договір від 30.08.2012 року щодо прощення боргу удаваним правочином, та визнати його договором про передання позичальником відступного. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору, підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини. Третя особа [PERSON] позов визнав. Представник відповідача - Піун С.П., яка діє на підставі довіреності, проти позову заперечувала, посилаючись на те, що при укладенні додаткового договору жодна зі сторін іншого правочину не приховувала. Пояснила, що перед укладенням договору сторони домовились по кожній його умові, у тому числі, і про те, що банк повідомив позивача про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації. Вислухавши представників сторін та третю особу, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, на підставі такого. Відповідно до ч.1 ст.11, ч.1 ст.10 ЦК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. З кредитного договору №МL-0ВВ/017/2006 від 27.12.2006 року судом встановлено, що відповідач передав, а позивач отримала 62000 доларів США для придбання житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS], та зобов'язалась до 27.12.2021 року повернути кредит та сплатити проценти за користування, а також інші необхідні платежі, з умовою передання в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS]. З відповідного договору судом встановлено, що 27.12.2006 року між відповідачем та третьою особою у забезпечення виконання кредитного договору укладено договір поруки, за яким [PERSON] зобов'язався відповідати за повне і своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком. За змістом п.п.1.8.1, 1.8.2 кредитного договору, сторони передбачили можливість дострокового виконання боржником боргових зобов'язань та укладення у зв'язку з цим договору, додаткового до кредитного. Як вбачається з пунктів 2.1.1-2.1.4 додаткового договору №1 від 30.08.2012 р. до кредитного договору №МL-0ВВ/017/2006 від 27.12.2006 року, сторони домовились про умови припинення кредитного договору шляхом погашення боржником боргових зобов'язань в розмірі 57000 доларів США, сплати витрат кредитора на ведення претензійно-позовної роботи в розмірі 2320 грн., припинення договору іпотеки та скасування всієї суми пені в розмірі 16347,29 доларів США, що була нарахована до моменту укладення додаткового договору. Згідно з п.3.4 додаткового договору, його підписанням позичальник підтвердив, що кредитор повідомив його про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації. Позивач вважав, що в одному договорі не можуть поєднуватись умови про передачу відступного та прощення боргу, а тому просив визнати додатковий договір удаваним, а фактично укладеним - договір про припинення кредитних відносин шляхом передачі відступного. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. За змістом ч.1 ст.600, ч.1 ст.605 того ж Кодексу, окрім іншого, підставами припинення зобов'язання можуть бути передання відступного та прощення боргу; застереження про неможливість застосування одночасно різних видів припинення зобов'язань цивільне законодавство не містить. Згідно з ч.2 ст.628 ЦК, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За змістом ст.6, ч.1 ст.627 того ж Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, у тому числі, і щодо порядку припинення зобов'язання. Згідно з розділом 1.8 кредитного договору від 27.12.2006 року, сторони обумовили право позичальника у будь-який час здійснити повне чи часткове дострокове виконання боргових зобов'язань, однак за умови, що в будь-якому випадку нараховані банком проценти за користування кредитними коштами і всі інші суми, які повинні бути сплачені на відповідну дату дострокового виконання (комісія, пеня тощо) будуть сплачені позичальником у той же час. Положення про можливість повного дострокового виконання боргових зобов'язань за ініціативою позичальника без оплати нарахованих банком комісії та пені на відповідну дату дострокового виконання укладений між сторонами кредитний договір не містить. Тому суд вважає, що включення такого пункту в додатковий договір відповідає свободі договору та положенням ст.627 ЦК України, оскільки не суперечить актам цивільного законодавства та звичаям ділового обороту. Окрім того, з позову та пояснень представника позивача вбачається, що позивач вірно зрозуміла положення п.2.1.4 кредитного договору як анулювання всієї суми пені, що підлягала сплаті на момент укладення цього договору. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини; при укладенні таких правочинів права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. З досліджених судом доказів встановлено, що між сторонами виникли саме ті правовідносини, яких вони бажали - кредитний договір припинявся внаслідок дострокового погашення позивачем боргового зобов'язання по кредиту та процентах за користування кредитом, та прощенням кредитором боржника від обов'язку сплатити пеню, яка підлягала сплаті на момент укладення додаткового договору. Та обставина, що прощення кредитором боржника від обов'язку сплатити пеню потягла за собою виникнення у останнього податкових зобов'язань, правової природи додаткового договору не змінює. Доводи позивача щодо перевищення в гривневому еквіваленті суми відступного від суми отриманого за кредитом суд до уваги не бере як такі, що правового значення для справи не мають. Посилання позивача на можливість кредитора задовольнити решту вимог за рахунок предметів іпотеки суд також до уваги бере, оскільки це є правом, а не обов'язком кредитора. Відмовляючи у позові, суд виходить також і з того, що, відповідно до ч.2 ст.16, ч.2 ст.235 ЦК України, цивільним законодавством не встановлений окремо такий спосіб захисту права, як визнання правочину удаваним. Згідно з п.25 вказаної постанови Пленуму ВСУ, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. За змістом зазначених положень, вимога про визнання правочину удаваним не є самостійною, а заявляється у судовому спорі для застосуванням норм, що регулюють правочин, який сторони насправді вчинили. Як вбачається з позову, позивач не оспорює факт анулювання заборгованості по пені, і спір щодо природи додаткового договору фактично виник не між сторонами, а у зв'язку з виникненням податкових правовідносин між позивачем та органом податкової служби, що предметом даного судового розгляду не є. На підставі наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed