Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

06 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харків з позовом до [PERSON], в інтересах малолітньої дитини [PERSON], треті особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради, [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення. В обґрунтування позову зазначив, що 10.08.2006 року він та відповідачка уклали шлюб, який було розірвано 24.12.2012 року на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харків. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. На підставі договору дарування від 08.04.1999 року позивач є власником квартири [ADDRESS]. Згідно довідки ОЖК «Екран» №694 від 06.09.2017 року в належній позивачу квартирі зареєстровані: позивач, його син [PERSON] та його донька [PERSON] Донька позивача фактично в квартирі не мешкає понад три роки, вона проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Фрунзенського районного суд м. Харків від 11.12.2014 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Крім цього, позивач зазначає, що вже як три роки мешкає в м. Ужгород, створив там нову родину, постійно працює там та проживає, та має намір продати квартиру в м. Харкові та придбати квартиру в м. Ужгород. За договором найму від 07.03.2017 року він винаймає житло - квартиру [ADDRESS]. Також, 30.06.2016 року він уклав шлюб з [PERSON], зареєстрований Ужгородським ВДРАЦС. Зазначає, що у зв'язку з тим, що донька фактично проживає з матір'ю, квартирою не користується, вважає, що ним не будуть порушені права доньки у зв'язку із зняттям її з реєстрації. Також зазначає, що має намір продати спірну квартиру, але через наявність реєстрації дитини в квартирі він не може цього зробити, що є порушенням його права власності. У зв'язку з викладеним просив визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], яка діяла на підставі договору про надання юридичних та інформаційно - консультативних послуг №54/17 від 02.10.2017 року заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення позову. Надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. [PERSON] є донькою позивача, посилання позивача на те, що [PERSON] фактично не проживає в квартирі понад три роки не є підставою для позбавлення її права користування житловим приміщенням. Сам позивач, як зазначено в позові постійно проживає в м. Ужгород, мати [PERSON] - [PERSON] права користування житловим приміщенням була позбавлена рішенням Фрунзенського районного суду м. Харків, отже можливості проживання малолітньої [PERSON] в спірній квартирі не має. Тобто, позивачем не наведено доказів того, що [PERSON] не проживає в квартирі більше ніж один рік без поважних причин. Окрім того, мати [PERSON] власного житла не має, зареєструвати малолітню дитину за іншою адресою не видається можливим. В своїй позовній заяві позивач зазначив, що бажає продати квартиру, в якій зареєстрована дитина, однак знаючи, що іншого місця реєстрації у дитини не має, а отже орган опіки та піклування не нададуть дозволу на відчуження квартири, позивач вирішив «обійти» закон та у судовому порядку позбавити малолітню дитину права користування житловим приміщенням. В зв*язку з чим, просила суд відмовити у позовних вимогах в повному обсязі. Представник третьої особи -Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Неонетта О.І., яка діяла на підставі довіреності від 02.01.2018 року №15 в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особи - Департаменту реєстрації ХМР Гончаренко В.В., яка діяла на підставі довіреності від 01.08.2017 року №13/0/27717 в судове засідання не з'явилась, повідомлялась про час та місце слухання справи належним чином. Через канцелярію суду надала пояснення, відповідно до яких просили розглянути справу за їх відсутності, у відповідності до норм матеріального та процесуального права. Також зазначили, що зняття та реєстрація місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації, судового рішення, яке набрало законної сили. Представник третьої особи - Департаменту реєстрації ХМР Кузнецова О.Б., яка діяла на підставі довіреності від 23.01.2018 року №65 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його не обґрунтованість та відсутність у відповідачки власного майна, в якому можливо було б зареєструвати дитину. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 06.06.2018 року відкрито провадження по справі. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов'язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження (п.п.4 ч.2 ст.187 ЦПК України). Враховуючи положення ст.ст.19 ЦПК України, суд вважає, що справа повинна бути розглянута за правилами загального позовного провадження. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст.150,156 ЖК України). У судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії Витягу з реєстру прав власності від 04.10.2006 №12052954 [PERSON] євласником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 08.04.1996 року реєстраційний №1-1678., посвідченому державним нотаріусом 4-ої Харківської державної нотаріальної контори Матющенко Н.Ю. (а.с. 8-9) Згідно довідки про склад сім*ї, виданої ОЖК „ Екран„ №694 від 06.09.2017 року, у вказаній квартирі зареєстровано троє осіб: позивач [PERSON], 1965 року народження, донька [PERSON], 2007 року народження та син [PERSON], 1992 року народження. (а.с. 10). Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном, навіть, якщо він не позбавлений володіння цим майном. Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається зіст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач - батько [PERSON], 2007 року народження - з 2014 року мешкає в м.Ужгород, за договором найму від 07.03.2067 року винаймає квартиру [ADDRESS]. Цей факт також ніким не оспорюється. Відповідачка [PERSON],матір [PERSON], 2007 року народження, заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2014 року визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. (а.с. 14-16) З пояснень сторін встановлено, та ніким не оспорюється той факт, що малолітня донька позивача та відповідача - [PERSON], 2007 року народження, фактично мешкає з матір*ю - [PERSON]в квартирі, яку вони орендують та з 2014 року в квартирі [ADDRESS] не проживає, оскільки [PERSON],матір [PERSON], 2007 року народження, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.12.2014 року визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем Згідно ч.4 ст.156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім*ї власника їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В підтвердження свого позову позивач надав наступні докази: копію Витягу з реєстру прав власності від 04.10.2006 №12052954, копію свідоцтва про народження, копії рішень Фрунзенського районного суду м. Харкова, копію довідки КП «Жилкомсервіс». Інформації про наявність у малолітньої [PERSON], 2007 року народження іншого житла, яке б належало їй на праві власності або на праві користування, суду не надано. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що вона не має власного майна, в якому можливо було б зареєструвати дитину. Крім того суду позивачем не надано доказів наявності у матері дитини у власності або в користуванні іншого житла. Судом вбачається, що з об'єктивних причин неповнолітня дитина не проживала у квартирі за місцем своєї реєстрації, так як обидва батьки [PERSON] за вказаною адресою не мешкають, оскільки у віці до десяти років в силу ст. 160 ЖК України та ст. 29 ЦК України він не може вільно вибирати місце свого проживання. Таким чином приходить до висновку, що неповнолітня дитина не проживала за місцем реєстрації з поважних причин, бо вона не могла вільно обирати собі місце проживання, була зареєстрована за згодою батька за вказаною адресою, а тому з підстав, заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до вимоги ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі відносяться на рахунок позивача. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів. На підставі приведеного вище,

Outcome: dismissed