Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів Редакції газети «Факти та коментарії» (надалі по тексту - відповідач 1), журналіста [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 3), Київської міської прокуратури №6 (надалі по тексту - відповідач 4); третя особа: [PERSON], в якому просив суд визнати недостовірною, та такою, що не відповідає дійсності інформація, опублікована в статті під назвою «[INFO]» в газеті «Факты и комментарии (выпуск [NUMBER]) от [INFO] г.), а саме [PERSON] никаких договоров не подписывала, а также квартир на улицах Грушевського и Лаврская не продавала; гражданин [PERSON] являється фигурантом уголовного производства; гражданин [PERSON] вместе с гражданином [PERSON] пытались обжаловать арест наложенный на квартиры на улицах Лаврской и Грушевского. Позивач також просив суд зобов»язати відповідачів відновити становище, яке існувало до порушення шляхом оприлюднення інформації про спростування вказаних у газеті даних через опублікування відповідних відомостей в наступному випуску вказаної газети та зазначенням про те, що вказана у цій статті інформація є недостовірною. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14.10.2010 року позивач придбав у відповідача 3 шляхом укладення відповідного договору квартири за адресами [ADDRESS] та у [ADDRESS]. Позивачу стало відомо про вихід [INFO] року випуску газети «Факти та Коментарі» та розміщенні у ній статті відповідача 2 із вищевказаним змістом, що підлягає визнанню судом недостовірною інформацією, зважаючи на існування висновку експерта №14164 від 29.09.2014 року про підписання вищевказаних договорів купівлі-продажу саме [PERSON] Поширені відповідачами щодо позивача відомості порушують його права, ділову репутацію, носять негативний та образливий характер щодо його моральних якостей як законослухняного громадянина. Слова у цій статті «фігурант» у застосуванні до позивача є неправдивими, оскільки він підозрюваним по жодному з кримінальних проваджень не являється. Слова у статті про те, що позивач намагався зняти арешт як фігурант по справі є неправдивою та порушує немайнові права позивача щодо його честі, гідності та ділової репутації і моральних якостей. Уся викладена щодо позивача інформація носить неправдивий характер та дискредитує позивача у громадській думці з точки зору дотримання ним законів України, а тому він вимушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пояснивши, що вищезазначена інформація є недостовірною щодо позивача, а вказане у статті слово «фігурант» є таким, що репутацію позивача як законослухняного громадянина. Відповідач 2 та представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, зазначивши, що в силу внесених змін в ст..277 ЦК України доказування усіх обставин у справах вказаної категорії належить позивачу, а ним не доведено сукупності усіх обставин, необхідних для задоволення позову, а саме викладене у статті слово «фігурант» не носить образливого значення щодо позивача, оскільки мав багато значень. Інша інформація є оціночними судженням, а тому визнанню недостовірною не підлягає. Відтак, вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідач 3 в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, зважаючи на проведення станом на даний час досудового розслідування у вказаному провадженні, одним із епізодів у якому є фальшування нотаріусом договорів купівлі-продажу квартир, оскільки у день їх підписання відповідач 3 перебувала на Кіпрі в м.Ларнака у відповідності до заздалегідь спланованої позивачем туристичної поїздки з метою оформлення документів про купівлю цих квартир поза її волею. Обставини оскарження до слідчого судді накладеного на незаконно придбані квартири арешту підтверджується цілим рядом ухвал слідчого судді, а тому є правдивою інформацією. Представник відповідача 4 також заперечував проти позову, зважаючи на відсутність доказів необхідності задоволення позовних вимог із врахуванням вимог законодавства, завдання шкоди позивачу та існування доказів звернення позивача із заявами про скасування накладеного на квартири арешту. Третя особа до суду не з»явилась, хоча про дату і час розгляду справи по суті повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Стаття 297 Цивільного кодексу України встановлює, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Як вбачається зі змісту позовної заяви, що не заперечується стороною відповідача1,2, то дійсно в газеті «Факты и комментарии (выпуск [NUMBER]) от [INFO] г.) в статті під назвою «[INFO]», на розвороті зазначено, що слова інтерв»ю: - [PERSON] «Но ведь я не ездила к нотариусу и ничего не продавала ! У меня же есть доказательства. 14 июня я была на Кипре. У меня сохранились авиабилеты. Никакой договор я не подписывала. -заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 [PERSON]: В ходе обысков у фигурантов уголовного производства [PERSON] и [PERSON] были изъяты вещи и предметы, которые принадлежат потерпевшим. На квартиры по улицам Лаврской и Грушевского наложен арест, которые фигуранты не раз пытались обжаловать. Розповсюдження саме вищевказаної інформації було перевірено судом шляхом огляду відповідного випуску газети «Факты и комментарии (выпуск [NUMBER]) от [INFO] г.) і з»ясувалось, що певна інформація стосується саме позивача, хоч і викладена ним як така, що є неправдива та такою, що підлягає спростуванню, в іншій інтепритації в позовній заяві. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014р. змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування Позивачем обгрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачами 1, 2, 3, 4 та її недостовірності поширеної Відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як вбачається з позовних вимог, то надруковані у випуску газети відповідні вислови відповідача 3 та представника відповідача 4, на думку позивача, стосуються саме позивача, є неправдивими по відношенню до нього, що порушують його майнові та немайнові права, порочать його ділову репутацію та є характеризують його як порушника законів та особу, що має конфлікт із законом. У вказаному випуску газети дійсно розповсюджена інформація стосується саме позивача, хоч і викладена ним як така, що є неправдива та такою, що підлягає спростуванню, в іншій інтепритації в позовній заяві. Відтак, вимоги п.п.а,б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 юридичного складу правопорушення ним доведено, але лише в частині останніх двох речень, де згадується прізвище позивача, оскільки підписання або не підписання відповідачем 3 договорів купівлі-продажу квартири в м.Києва стосується лише її. Це її твердження та воно не може вважатись таким, що стосується позивача, порушує його особисті немайнові права як законослухняного громадянина або завдає шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання неправдивою та такою, що підлягає спростуванню інформації про позивача у інших реченнях статті в газеті, що викладені позивачем як «гражданин [PERSON] являється фигурантом уголовного производства; гражданин [PERSON] вместе с гражданином [PERSON] пытались обжаловать арест наложенный на квартиры на улицах Лаврской и Грушевского» слід зазначити, що вказана інформація хоч і стосується позивача, але викладена із викривленням, будучи вирваною із контекста. Зокрема, за змістом статті вказано про те, що [PERSON] є фігурантом кримінального провадження. В данному випадку позивача вважає, що висловлення «фігурант» є по відношенню до нього образливим та порушує його немайнові права як законно слухняного громадянина, оскільки жодної підозри йому пре»явлено не було. Суд не приймає до уваги та вважає такі посилання позивача помилковим, оскільки за змістом оприлюднених словесного виразу «фігурант» такого висновку не вбачається. Вказані висловлювання суд вважає оціночним судженням, оскільки вони не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій у слові «фігурант», а факт проведення обшуків у його помешканні чи намагання оскаржити арешт на квартири не є такими, що порочать честь і гідність позивача. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Розглядаючи позовні вимоги в частині зазначених у газеті тез «гражданин [PERSON] вместе с гражданином [PERSON] пытались обжаловать арест наложенный на квартиры на улицах Лаврской и Грушевского» слід зазначити, що сам факт оскарження позивачем накладеного арешту підтверджений в судовому засіданні наданими копіями роздрукованих з Єдиного реєстру судових рішень ухвалами слідчих суддів від липня-вересня 2015 року та вказані дії позивача вказують лише на використання ним передбачених Кримінально-процесуальним законодавства його процесуальних прав на звернення до суду із відповідними заявами. Таким чином, вказана інформація поширена в цій частині є такою, що відповідає дійсності та вона жодним чином непорушує особисті немайнові права та не завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, згідно з положеннями ст..277 ЦК і ст.10 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. На думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті у позові у наведеному контексті в цілому порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди її особистим немайновим благам або перешкоджає займатись будь-якою діяльністю чи стало наслідком звільнення позивача із займаної посади, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Таким чином, судом не встановлено сукупності чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому позовні вимоги в частині викладених у позові відомостей такими, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача задоволенню не підлягають. Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов»язання відповідачів опублікувати спростування вказаної вище інформації щодо позивача, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації неправомірною суд не вбачає. Крім того, у відповідності до вимог п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed