Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

У листопаді 2019 року\~позивач звернулася в суд з позовом в якому просила визначити місце проживання дитини\~ [PERSON] , 2006 р.н., із матір`ю,\~тобто нею. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося, тому з 2016 року відповідач проживає окремо від сім`ї. Неповнолітня дочка постійно проживає з позивачем без відповідної реєстрації, тому звернулась до суду. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 28 листопада 2019 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання по справі. 21 січня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, направила заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтаві ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги вважав такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідні до них правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 лютого 2001 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) уклали шлюб, що вбачається із копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 24.02.2001 року, актовий запис №193 ( а.с.4). Від шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 21.02.2006р., актовий запис №171 (а.с.5). Відповідно до характеристики [PERSON] , [INFO] учениці 8-В класу Полтавської гімназії №31, мати приділяє належну увагу вихованню доньки, зацікавлена в її навчанні, регулярно здійснює контроль за успішністю та поведінкою доньки. Постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником. Вдома для навчання створені всі необхідні умови. Донька постійно проживає з мамою [PERSON] (а.с.7). Відповідно до отриманої судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) позивача, наданої Управлінням реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації, за №16-20/24824 від 20.11.2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов за адресою [ADDRESS] , проведеного службою у справах дітей, від 01.09.2019 року вбачається, що умови проживання задовільні, в квартирі прибрано, наявна побутова техніка. Дитина забезпечена всім необхідним (є окрема кімната, одяг по сезону, прилади для навчання), наявні продукти харчування, санітарно-гігієнічний стан помешкання на належному рівні. За цією адресою проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно медичної довідки про проходження обов`язкових попередньо та періодично психіатричних оглядів від 30.10.2019 року, виданої [PERSON] , [INFO] , на час огляду ознак психіатричних розладів не виявлено (а.с.8). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого1991року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015року). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. За змістом ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як вбачається із відповідей управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради від 20.11.2019 року, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , а місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.14,15). Окрім того, як встановлено копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 21.02.2006р., актовий запис №171, спільна дочка сторін [PERSON] народилась [INFO] та на час розгляду справи їй вже виповнилось 14 років (а.с.5). Відомості про місце реєстрації дитини суду не надані. Згідно приписів частини другої\~статті 29 ЦК України\~фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з пунктом 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від\~\~ 21 грудня 2007 року № 11\~судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення\~ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналіз норм даної статті дозволяє прийти до висновку, що місце проживання неповнолітньої дитини від чотирнадцяти років до досягнення повноліття батьки уже не вирішують, це право самої дитини. Неповнолітня дитина вправі сама вирішувати, де вона буде проживати, тобто відпала необхідність вирішувати ці спори між батьками в судовому порядку. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до частини третьої статті 160\~СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму, й вважає, що при досягненні дитиною - дочкою сторін [PERSON] , [INFO] , чотирнадцяти років, остання вправі визначати самостійно місце свого проживання, а тому правових підстав для визначення щодо вказаної неповнолітньої особи, яка досягла чотирнадцяти років, цим судовим рішенням місця її проживання немає. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Водночас, в межах наданих позивачем доказів суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача зважаючи на викладені доводи. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до\~статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed