Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

09 липня 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат» Азовсталь» (надалі за текстом ПАТ«МК Азовсталь») про поновлення строку звернення до суду за захистом порушеного права, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що працював у відповідача з 22 липня 1986 року в цеху вуглепідготовки електрозварником ручного зварювання 5 розряду, в шкідливих умовах праці. В 2011 році у нього виявили професійне захворювання пневмоконіоз. Згідно наказу № 528 від 08 вересня 2011 року його було звільнено з роботи на підставі ст.40 ч.1 п.2 КЗпП України, в зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я. Підставою для звільнення стали висновок ЛКК за № 98 від 17 грудня 2010 року та рішення профспілкового комітету цеху вуглепідготовки за № 43 від 24 червня 2011 року та № 48 від 30 серпня 2011 року. З наказом про звільнення не згоден оскільки на момент звільнення не було висновку головного спеціаліста обласної лікарні профзахворювань щодо його захворювання. Починаючи з 16 листопада по 1 грудня 2011 року він знаходився на обстеженні в Донецькій обласній клінічній лікарні профзахворювань, 11 січня 2012 року рішенням клініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці Національної Академії медичних наук України» йому було встановлено професійне захворювання - пневконіоз за рестрективним типом. З цього приводу у нього з відповідачем довгий час тривали судові спори. З моменту звільнення він не працює, не отримує пенсію, не має коштів на утримання двох неповнолітніх дітей, оскільки звільнення його на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України не дає йому можливості знайти нову роботу. Вважає що незаконними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 80 000 гривень. Просив суд поновити строк на звернення до суду, визнавши причини пропуску строку поважними, визнати наказ ПАТ«МК Азовсталь» за № 528 від 06 вересня 2011 року про його звільнення незаконним, визнати його звільнення на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України незаконним, поновити його на роботі в ПАТ «МК Азовсталь» на посаді електрозварника ручного зварювання 5 розряду в цеху вуглепідготовки, стягнути з ПАТ «МК Азовсталь» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 80 000 гривень. Позивач [PERSON] у судовому засідання підтримав заявлені позовні вимоги надав суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що його звільнили на підставі висновку ЛКК, де зазначено що він не придатний працювати по своїй професії, вважає звільнення незаконним, оскільки на момент звільнення не було висновку про встановлення йому професійного захворювання. Не заперечував, що перед тим як його звільнили підприємство пропонувало йому іншу роботу, він брав списки та шукав роботу, але йому відмовляли за станом здоров'я. Він був присутній на засіданні профспілкового комітету де було вирішено питання про його звільнити. Поважністю пропуску звернення до суду вважає те, що він тривалий час відстоював свої права в суді щодо встановлення йому професійного захворювання. Моральна шкода полягає в тому що в зв'язку з незаконним звільненням він не працював та не міг забезпечити своїх дітей та сплачувати комунальні послуги. Представник відповідача Чайкіна Є.О. яка діє на підставі довіреності надала суду письмові заперечення, в яких просила відмовити [PERSON]. у задоволенні позову. У запереченнях зазначила, що при звільнені позивача були дотримані всі вимоги закону. Позивач був прийнятий на роботу в ПАТ «МК Азовсталь» 02 січня 1989 року на посаду електрозварника ручної зварки 4 розряду в цех вуглепідгтовки на підставі наказу № 618 від 27 грудня 1989 року, з 02 січня 1991 року переведений на посаду електрозварника ручної зварки 5 розряду в цеху вуглепідгтовки. При проходженні щорічного медичного огляду в 2010 році у позивача було виявлено хронічне обструктивне захворювання легенів. В зв'язку з чим на адресу ПАТ «МК Азовсталь» був направлений висновок ЛКК за № 98 від 17 грудня 2010 року відповідно до якого [PERSON] потребує в постійному працевлаштуванні без роботи в умовах загазованості, запиленості, контакту з шкідливими хімічними речовинами, до роботи електрозварником не придатний. Адміністрація комбінату неодноразово ознайомлювала позивача зі списком вакантних робочих місць та посад, однак позивач не згоджувався з запропонованими вакансіями, вважаючи що справляється зі своєю роботою. Приймаючи до уваги відмови позивача від переведення на іншу роботу, відповідні медичні показники та надану згоду профспілкового комітету на звільнення позивача, наказом № 58 від 08 вересня 2011 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. Крім того, вважає, що позивачем було пропущено встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду. У зв'язку з тим, що права позивача при звільненні не були порушені той не підлягають на її думку задоволенню інші вимоги позивача, зокрема вимоги про стягнення моральної шкоди. В задоволенні позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Факт перебування позивача [PERSON] у трудових правовідносинах з відповідачем сторонами не заперечується, та підтверджується копією трудової книжки [NUMBER], заповненої на ім'я [PERSON] 23 липня 1986 року, з якої вбачається, що 02 січня 1989 року позивач був прийнятий в Жданівський коксохімічний завод, який реорганізований шляхом приєднання до ПАТ «МК Азовсталь» в цех вуглепідготовки електрозварником ручного зварювання 4 розряду, та наказом (розпорядженням) № 618 від 27 грудня 1989 року. (а.с.19,47) Відповідно до запису за № 8 в трудовій книжці 02 січня 1991 року позивачу присвоєно 5 розряд електрозварника ручного зварювання в цех вуглепідготовки. Згідно висновку ЛКК № 98 від 17 грудня 2010 року [PERSON] встановлено діагноз ХОЗЛ- хронічне обструктивне захворювання легенів другого ступеня. Зазначено, що [PERSON] потребує в постійному працевлаштуванні без роботи в умовах загазованості, запиленості, контакту з шкідливими хімічними речовинами, до роботи електрозварником не придатний. (а.с.50) Вказаний висновок лікарської комісії позивач не оспорював. Більш того, відповідно до медичного висновку клініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці Національної Академії медичних наук України» 01 грудня 2012 року позивачу було встановлено професійне захворювання - пневконіоз за рестрективним типом. Підставою для встановлення професійної етіології пневконіозу послужили дані про умови праці, динаміка та перебіг захворювання, протипоказана робота в умовах впливу пилу, несприятливого мікроклімату шуму. (а.с.21) З матеріалів справи вбачається, що питання про можливість переведення позивача на іншу роботу, відповідно до вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України відповідачем вирішувалось. Так, в матеріалах справи на аркушах 60-71 знаходиться перелік вакантних робочих міст та посад ПАТ «МК Азовсталь» станом на 08 червня 2011 року, станом на 29 липня 2011 року та станом на 30 серпня 2011 року, з якими відповідно запису зробленому власноруч позивачем на аркушах справи 60, 64, 71 він ознайомлений. Факт того, що перед звільненням позивачу було запропоновано іншу роботу сторони не заперечували, але доказів того, що позивач погодився на переведення на більш легку роботу, сторонами надано не було. Між тим, відповідно до акту від 09 червня 2011 року, складеного комісією в складі начальника відділу кадрів Бурдужа А.І., начальника бюро пенсійного забезпечення Карамазина Б.Б., інженера 1 категорії бюро пенсійного забезпечення Щеткіна І.Л., робітник [PERSON] відмовився від запропонованих вакансій від 08 червня 2011 року, з якими був ознайомлений 09 червня 2011 року. (а.с.59) Відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП України, відповідач 28 серпня 2011 року звернувся до профспілкового комітету цеху вуглепідготовки членом якої є позивач, із поданням № 0128-789 для надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я на підставі висновку ЛКК № 98 від 17 грудня 2010 року. (а.с.76) Згідно виписки із протоколу засідання цехового профспілкового комітету цеху вуглепідготовки ПАТ «МК Азовсталь» за № 48 від 30 серпня 2011 року, первинною профспілковою організацією надано згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, перешкоджаючого виконанню даної роботи електрозварника ручної зварки 5 розряду відділення підготовки вуглей до коксування цеху вуглепідготовки. (а.с.77) Відповідно до наказу № 528 від 08 вересня 2011 року ПАТ «МК Азовсталь», позивача звільнено з посади електрозварника ручної зварки 5 розряду цеху вуглепідготовки на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України.( а.с. 79-80) Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст.40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Таким чином з системного аналізу вказаних норм права вбачається, що звільнення працівника на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України можливе лише за умови неможливості зі згоди працівника перевести його на більш легку роботу та за умови надання попередньої згоди на звільнення профспілкової організації, членом якої є працівник. Вказані вимоги трудового законодавства відповідачем при звільнені позивача були дотримані. Доведено також належними доказами, а саме висновком лікарської комісії медичної установи і факт того, що позивачу внаслідок стану здоров'я було протипоказано виконання покладених на нього трудових обов'язків. Враховуюче викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання звільнення позивача незаконним та визнання незаконним наказу № 528 від 08 вересня 2011 року. Оскільки суд прийшов до висновку що звільнення позивача відбулося на законних підставах, тому й не підлягають задоволенню вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. З тих самих підстав суд вважає і не підлягають задоволенню вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача строків позовної давності, суд виходить з наступного. Пропуск працівником встановленого ст. 233 КЗпП України, строку звернення до суду для захисту свого права, зокрема щодо незаконності звільнення, може бути визнано самостійною підставою для відмови у задоволені позову в тому разі, коли в ході розгляду справи буде встановлено факт порушення прав працівника. В даному випадку суд відмовив у задоволенні позову у зв'язку із їх безпідставністю, тобто відсутністю порушень прав позивача, а тому право, яке не є порушеним, захисту в судовому порядку не підлягає без обмеження у строках.

Outcome: dismissed