Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Марко Фарм Лтд» (надалі по тексту - відповідач), третя особа: [PERSON] (далі по тексту - третя особа), у якому просив суд стягнути на свою користь шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 12 379,96 грн., франшизу у розмірі 510,00 грн., а разом - 12 889,96 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 серпня 2013 року о 10.20 год. на перехресті вул. Струтинського - бул. Дружби Народів у м. Києві відбулася ДТП за участю автомобілів «Сітроен Берлінго» (ДНЗ [NUMBER]), за кермом якого був [PERSON], «ЗA3» (ДНЗ [NUMBER]) під керуванням [PERSON] та «Сітроен Берлінго» (ДНЗ [NUMBER]) під керуванням [PERSON] Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП. Водночас, автомобіль «Сітроен Берлінго» (ДНЗ [NUMBER]) на момент ДТП належав на праві власності TOB «Марко ФАРМ ЛТД», а [PERSON] на момент ДТП працював у відповідача на посаді водія, на підставі чого і управляв зазначеним автомобілем. Автомобіль «Сітроен Берлінго» (ДНЗ [NUMBER]) належав позивачу. Позивач звернувся до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки саме ним була застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] Страховик повідомив позивачу, що зазначену ДТП визнано страховим випадком, а сума страхового відшкодування складає 12 379,96 грн. Водночас, 12.08.2016 р. щодо ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» було порушено процедуру банкрутства, а відшкодування так і не було виплачене позивачеві. Особою, яка має відповідати за завдану позивачу шкоду внаслідок ДТП, що сталася 09.08.2013 р., є власник автомобіля, яким керував винуватець ДТП - TOB «Марко ФАРМ ЛТД». Згідно полісу страхування № АС/2965687, франшиза складає 510 грн. і не підлягає відшкодуванню страховиком. Тобто, розмір шкоди розрахований без урахування франшизи, а відтак - підлягає стягненню з відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав, що стороною позивача не обґрунтовано розмір завданої шкоди. Крім того, зазначив, по позивачем пропущено строк позовної даності для звернення до суду з позовом, що є самостійною підставою для відмови в позові. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомленої третьої особи. Ухвалою суду від 18.04.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.08.2013р. о 10-20 год. [PERSON], керуючи автомобілем «Сітроен Берлінго» д.н. [NUMBER] та рухаючись на регульованому перехресті вул. Струтинського - бул. Дружби Народів у м. Києві, не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечної дистанції руху, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «ЗАЗ» д.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який в свою чергу скоїв зіткнення з автомобілем "Сітроен" д.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], чим порушив п. 13.1 ПДР України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вищевказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеними діями, які виразились у порушенні водієм [PERSON] ПДР України, що спричинило пошкодження транспортних засобів, останній вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2013 року була встановлена вина у вчиненні вказаного ДТП за [PERSON] (а.с. 6). У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок вказаного ДТП автомобіль, власником якого є позивач, отримав механічні пошкодження, що доведено в судовому засіданні. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.01.2018 року у справі за позовом [PERSON] до Моторного (транспортного) страхового бюро України, [PERSON], третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Марко Фарм ЛТД» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди відмовлено в задоволенні позову (а.с. 12-14). Вказаним рішенням встановлено, що цивільно-правова відповідальністю [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». 23 грудня 2014 року було припинено членство ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» Листами від 04 березня 2014 року за № 937/в, від 20 травня 2014 року № 3346/в, 05 серпня 2014 року № 5468/в позивачу було повідомлено, що страхове відшкодування в розмірі 12 379,96 грн. буде перераховане на рахунок позивача найближчим часом (а.с. 9-11). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності до вимог п. 4 постанови пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). На момент ДТП [PERSON] працював на посаді водія в ТОВ «Марко Фарм ЛТД», що підтверджується довідкою вих. № 201-юр від 21 листопада 2016 року (а.с. 8). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Між тим, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних матеріалів справи, в яких відсутні будь-які належні та допустимі докази обґрунтування розміру шкоди, завданою позивачу, зважаючи на те, що листи від 04 березня 2014 року за № 937/в, від 20 травня 2014 року № 3346/в, 05 серпня 2014 року № 5468/в не є такими, в розумінні ст. 76 ЦПК України, а клопотань про призначення експертизи позивачем не заявлено і висновків самостійно проведених експертиз не надано. Тому, в задоволенні даного позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed