Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] ; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що 10 листопада 2006 року між [PERSON] та чоловіком позивачки - [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, який знаходиться по [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом Бєдновою Н.В. Під час укладання договору по будинку, нотаріус не витребувала усі необхідні документи щодо приватизації земельної ділянки та відомостей про власника. [PERSON] розписалася про те, що їй зрозумілі вимоги ст.120 ЗК України (в редакції Кодексу, яка діяла на момент укладання договору) в частині того, що при переході права власності на житловий будинок право користування або право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено окремою угодою. 20 листопада 2012 року було ухвало рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області яким визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку з 10 листопада 2006 року. Розгляд вказаної справи відбувався без участі позивачки, як дружини померлого, тому вона звертається з даним позовом. Земельна ділянка, площею 600,14 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була передана у приватну власність чоловіку позивача [PERSON] на підставі рішення ХХІ сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12.06.2000 року, на яку ним був одержаний Державний акт на право власності на землю від 22.06.2000 року. Державний акт про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. від 22.06.2000 року не було скасовано і не було визнано недійсним. Оскільки [PERSON] незаконно здійснила державну реєстрацію права власності на земельну ділянку без погодження нотаріуса за місцем відкриття спадщини, з використанням приватних документів [PERSON] на землю, після його смерті, без свідоцтва про спадщину, то така державна реєстрація має бути визнана недійсною і скасована. Ухвалою судді від 21.08.2019 року відкрито спрощене позовне провадження, справа призначена до розгляду на 17.09.2019 року з викликом учасників справи. 17.09.2019 року слухання справи було відкладено на 17.10.2019 року на 15 годину 00 хвилин по клопотанню представника позивачки - [PERSON] у зв`язку зі знаходженням представника позивача - адвоката Савона В.В. в іншому судовому засіданні. 17.10.2019 року слухання справи було відкладено на 25.11.2019 року на 14 годину 00 хвилин по клопотанню представника позивачки - адвоката Савон В.В. про надання йому часу для ознайомлення з матеріалами справи. 25.11.2019 року слухання справи було відкладено на 29.01.2020 року на 14 годину 00 хвилин по клопотанню представника позивачки - адвоката Савон В.В. про надання йому часу для ознайомлення з матеріалами справи. Раніше ознайомитися з матеріалами справи він не зміг, бо справа перебуває в апеляційному суді. 29.01.2020 року слухання справи було відкладено на 10.03.2020 року на 14 годину 00 хвилин по клопотанню представника позивача - [PERSON] у зв`язку з її знаходженням у іншому місті та неможливістю у зв`язку з цим прибути до судового засідання. 10.03.2020 року слухання справи було відкладено на 14.04.2020 року на 11 годину 30 хвилин у зв`язку з неявкою учасників справи. 14.04.2020 року слухання справи було відкладено на 20.05.2020 року на 16 годину 30 хвилин по клопотанню позивача [PERSON] , у зв`язку з карантинними заходами в країні. 20.05.2020 року слухання справи було відкладено на 20.08.2020 року на 09 годину 30 хвилин по клопотанню позивача [PERSON] у зв`язку з карантинними заходами в країні. 20.08.2020 року слухання справи було відкладено на 24.09.2020 року на 14 годину 10 хвилин по клопотанню позивача [PERSON] , у зв`язку з карантинними заходами в країні. 24.09.2020 року слухання справи було відкладено на 09.11.2020 року на 14 годину 30 хвилин, по клопотанню представника позивача - [PERSON] , у зв`язку з неможливістю прибути до судового засідання представника позивачки - адвоката Савона В.В. 09.11.2019 року від позивача [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Судом без видалення до нарадчої кімнати ухвалено відмовити в задоволенні клопотання та проводити судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримала позов за викладених у ньому підставах. Крім того, надала додаткові пояснення, в яких зазначила наступне. Задовольняючи позов [PERSON] у частині визнання права власності за нею на спірну земельну ділянку та відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви, суди не врахували той факт, що [PERSON] придбала будинок, інвентарна вартість якого 26360,00 гривень, за 25250,00 гривень, тобто без врахування вартості земельної ділянки. Крім того, під час повторного розгляду справи Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, як і апеляційним судом Запорізької області відповідного судового рішення (ухвали) про залучення [PERSON] в якості правонаступника її чоловіка - відповідача [PERSON] , не видавалось. Крім того, після повернення справи на новий розгляд, Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області не здійснив заходи щодо провадження у справі до судового розгляду та не вирішував питання, необхідні перед виданням ухвали про відкриття провадження у справі, ухвалу про відкриття провадження у справі не виносив, у зв`язку з чим, зокрема, не з`ясував необхідність залучення до розгляду справи процесуальних правонаступників. Внаслідок зазначеного, справу було розглянуто за відсутності [PERSON] , чим порушено норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Крім того, при вирішенні справи як суд першої інстанції при новому розгляді, так і суд апеляційної інстанції в обґрунтування оскаржуваних рішень застосували саме положення статті 120 Земельного Кодексу України, але взяли до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України № 997-\\/ від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, а тому не могла бути застосована станом на 10.11.2006 року. Наведене порушення норм матеріального права призвело до невірного вирішення справи. Крім того, ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи, при вирішенні питання щодо визнання недійсним договору дарування та передачі земельної ділянки позивачу, - не врахували, що під час укладання договору дарування відсутні особи, які б могли поставити питання про визначення за ними права власності на відчужувану земельну ділянку, як на спільне сумісне майно, також немає членів сім`ї, які б мали право на особистий сервітут, встановлений статтею 405 ЦК України, правочин не суперечить правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, права користування земельною ділянкою, що відчужується, малолітніх та неповнолітніх дітей немає. На вказаній земельній ділянці за даними державного земельного кадастру правові обмеження та обтяження відсутні, що підтверджується начальником ММВ ЗРФ ДП «ЦДЗК» Кліменковим О.Ю. від 01.09.2010 року. В тому числі суди не врахували, що позивач [PERSON] не є стороною договору дарування, не є стороною спільного сумісного майна подружжя, і не відноситься до переліку осіб та підстав, визначених в роз`яснені Міністерства юстиції України від 16.03.2011 року щодо «Договору дарування», і не відноситься ні до жодної із категорій осіб, встановлених статтею 405 ЦК України. Також при новому розгляді справи при вирішенні питання щодо встановлення земельного сервітуту, судами не було враховано, що на момент виготовлення технічної документації щодо прокладання відповідних комунікацій (2006) та їх фактичного встановлення, спір щодо визнання за позивачем [PERSON] права власності на земельну ділянку не був вирішений, а тому у позивача не існувало документів, які визначали спірну земельну ділянку як об`єкт земельних відносин. Зазначила, що Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 20.04.2011дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанції, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, не встановили межі, в яких до позивача [PERSON] перейшло право на спірну земельну ділянку у зв`язку з придбанням житлового будинку, який на ній знаходиться, а тому вирішив направити справу на новий розгляд. Проте, як суд першої інстанції у рішенні від 20.11.2012, так і суд апеляційної інстанції в ухвалі від 28.03.2013 при новому розгляді справи наведені висновки суду касаційної інстанції не врахували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 18.02.2020 року від неї на адресу суду надійшла заява про розгляду справи без її участі, просила в задоволенні позову відмовити. Від представника третьої особи Відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності представника у зв`язку з великою завантаженістю в роботі. Просить вирішити справу на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Статтею 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду». Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Судом встановлено, що 10.11.2006 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] придбала у власність житловий будинок [ADDRESS] . Земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,06 га з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку» належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.04.2010 року. Позивач [PERSON] була дружиною померлого [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про одруження [NUMBER] від 27.09.1964 року. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від від 20.11.2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, - задоволено частково: визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: [ADDRESS] ,на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 25.10.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право [PERSON] на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить [PERSON] і розташований за адресою: [ADDRESS] , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум - відмовлено повністю. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін і набрало законної сили. Обґрунтовуючи даний позов, [PERSON] посилається на незаконність набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] та свою незгоду із зазначеним судовим рішенням, вказує, що суди неправильно застосували норми права. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, суд у даній справі не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили. Доводи позивача щодо неправильності застосування судом норм права можуть бути предметом розгляду лише судами апеляційної та касаційної інстанції в межах відповідної справи. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власницею спірної земельної ділянки на підставі судового рішення, набула це право з 2006 року у відповідності до закону. Будь-яких доказів на підтвердження незаконності набуття відповідачем права власності на земельну ділянку суду не надано. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed