Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі відповідач) про визнання пункту 5.4. кредитного договору № 10.04.2013-000000097 від 10.04.2013р. (далі кредитний договір) недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний пункт є несправедливим оскільки передбачає нарахування 2% за про строчку повернення кредиту за кожний день прострочення платежу у випадку неналежного виконання позичальником кредитних зобов'язань. Такий розмір пені порушує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки передбачає великий розмір пені за невиконання своїх зобов'язань. Отже, така умова є несправедливою та недійсною. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання заперечував проти задоволення позову надавши письмові заперечення. Заперечення обґрунтовані тим, що укладений договір не є споживчим. Крім цього, позивач підписавши договір погодився на всі умови цього договору. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача дійшов. Як вбачається з матеріалів справи, 10.04.2013р. між позивачем та відповідачем укладено договір № 10.04.2013-000000097, Згідно пункту 1.1. кредитор (відповідач) надає 1000грн. строком на 7 календарних днів до 16.04.2013р. на будь-які законні цілі, а позичальник (позивач) отримує кредит зі сплатою 140 грн. за користування кредитом. Відповідно до п.5.4 кредитного договору сторони домовились, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником кредитних зобов'язань кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобов'язань, а саме за прострочку повернення кредиту - пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу; за прострочку повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу. Статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем, протягом всього часу розгляду справи не надано відповідних доказів та не обґрунтовано яким чином порушується дисбаланс договірних прав, яким чином завдано шкоду позивачу внаслідок такого порушення та її розмір. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed