Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , ПАТ «Стальканат-Силур», третя особа без самостійних вимог щодо предмета позову ТОВ «Кей-Колект», в якому просив визнати недійсним Розпорядження органу приватизації від 10 березня 1998 року № 620, яким квартира [ADDRESS] передавалась у власність [PERSON] та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 10 березня 1998 року, згідно з яким квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Позов обґрунтований наступними обставинами. В 1998 році відповідач [PERSON] , яка є матір`ю позивача, на підставі розпорядження органу приватизації, яким на той час було ВАТ «Стальканат», набула у власність в порядку приватизації однокімнатну квартиру [ADDRESS] . На думку позивача, приватизація квартири [ADDRESS] відбулась з порушенням діючого законодавства, так як позивач у спірній квартирі на час приватизації проживав та був зареєстрований одразу після свого народження, а саме з 29 серпня 1991 року. Позивач зазначає, що на час приватизації йому було сім років і самостійно надати до органу приватизації заяву на участь у приватизації і одержати у власність частину спірної квартири він не міг. Це повинна була зробити його матір - [PERSON] , але вона свідомо, на думку позивача, не здійснила зазначених дій, усунувши в такий спосіб позивача від приватизації, чим були порушені права [PERSON] на одержання у власність частини квартири [ADDRESS] . 16 січня 2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було замінено відповідача у справі замість ПАТ «Стальканат-Силур» на Департамент міського господарства Одеської міської ради. Позивач в підготовчому судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Подав до канцелярії суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутність. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, відзив на позов до суду не надала, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у відсутність відповідача не подала. Відповідач Департамент міського господарства Одеської міської ради про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзив на позов до суду не надав, в судове засідання представник відповідача не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у відсутність відповідача не подано. Представник третьої особи під час розгляду справи заперечував проти позову, з посиланням на те, що [PERSON] звернувся із позовом до неналежних відповідачів, так як на час розгляду справи власником спірної квартири [ADDRESS] є ТОВ «Кей Колект». Крім того, представником третьої особи надано до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до розпорядження органу приватизації від 10 березня 1998 року прохання [PERSON] задоволено та передано у приватну власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 18). 10 березня 1998 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , яким посвідчено право власності [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 19). Підставами звернення позивача [PERSON] до суду із відповідним позовом є порушення порядку приватизації житла, яке відносилося до державного житлового фонду, а саме не включення до приватизації позивача, який на час видачі свідоцтва про право власності на житло був малолітньою особою, постійно проживав та був зареєстрований в спірній квартирі разом із своєю матір`ю - [PERSON] . Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначається Законом України «При приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 3 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. За приписами норм Закону України «При приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир, шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. На час приватизації спірної квартири в 1998 році порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню визначався Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженим Наказом Державного комітету України по Житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року. Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. За приписами пунктів 20, 21 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ч. ч. 1,2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду стороною позивача надано низку доводів про те, що позивач [PERSON] є сином відповідача [PERSON] , постійно проживав у спірній квартирі з часу народження, був зареєстрований у квартирі на час приватизації та неправомірно не був включений до приватизації в зв`язку із неподанням його матір`ю - відповідачем [PERSON] до органу приватизації необхідних документів на підтвердження права малолітнього, станом на 1998 рік, позивача користування квартирою, яка підлягала приватизації. Всі ці доводи не приймаються судом, в зв`язку із відсутністю підтвердження факту постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі разом із [PERSON] на час приватизації квартири. Виходячи із принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві суд зауважує на тому, що позивачем не надано суду доказів щодо реєстрації позивача у квартирі [ADDRESS] на час приватизації. Разом із цим, суд зауважує на тому, що із матеріалів справи, а саме із копії паспорта [PERSON] вбачається, що в квартирі [ADDRESS] позивач був зареєстрований лише 28.11.2007 року (а. с. 14 об.). Матеріали справи також не містять і підтвердження родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , що не надає суду можливість дійти висновку про те, що позивач є членом сім`ї відповідача [PERSON] та його місце проживання станом на 1998 рік визначалось в порядку ч. 4 ст. 29 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, в зв`язку із чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed