Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить звільнити з - під арешту квартиру [ADDRESS]. (а.с. 2-4, 52, 53) Свої вимоги обґрунтовує тим, що він, будучи власником зазначеної квартири, позбавлений можливості реалізувати свої права власника, зокрема розпорядитися цим нерухомим майном, так як державним виконавцем ВДВС Світловодського МРУЮ було накладено на неї арешт та заборону відчуження по виконавчому провадженню щодо стягнення з нього на користь відповідачки аліментів. Проте, оскільки на даний час заборгованості по аліментним зобов'язанням він не має, перебування квартири під арештом є порушенням його прав , тому в порядку ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» він змушений звернутися за їх захистом своїх прав, так як державний виконавець позбавлений можливості зняти арешт самостійно . В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просять задовольнити його з наведених вище підстав. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, вказує на те, що підстав для звільнення майна [PERSON] з - під арешту немає, так як виконавче провадження щодо стягнення з нього аліментів не завершене, боржник має намір продати вказане нерухоме майно, що позбавить дитину, на утримання якої присуджено стягнення аліментів, гарантій своєчасного їх отримання. Державний виконавець вирішення спору залишив на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника відділу державної виконавчої служби Світловодського міськрайонного управління юстиції , вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2013 року вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини від усіх видів заробітку(доходу), але не менше мінімального розміру, встановленого законом, щомісячно, починаючи з 12 березня 2013 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] року. (а.с. 31, 32-33) На підставі виконавчого листа, виданого за вказаним судовим рішення, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Світловодського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження № 38616326, в рамках якого постановою державного виконавця від 28 лютого 2014 року накладено арешт та заборону відчуження на все нерухоме майно [PERSON] (а.с. 11, 12) З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( індексний номер 11843385) вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS].(а.с. 9) Вирішуючи спір по суті суд виходив зі слідуючого. Ч. 1 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" визначено , що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Як вбачається з копії розрахунку заборгованості по виплаті аліментів (а.с. 14), станом на лютий 2014 року заборгованість по аліментах мала місце, відтак накладення державним виконавцем арешту на майно боржника та заборона його відчуження відповідало вимогам Закону України «Про виконавче провадження», крім того, постанова про накладення арешту від 28 лютого 2014 року боржником не була оскаржена. Як вбачається з положень ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно боржника знімається та скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення у разі завершення виконавчого провадження. Підстави закінчення виконавчого провадження визначені ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» і в даному випадку не мають місця. Правила та порядок зняття арешту з майна визначені ст.. 60 Закону України «Про виконавче провадження» , ч. 1 якої передбачено , що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Звертаючись до суду з позовом з посиланням на дані підстави позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки, як встановлено судом вище, квартира, на яку накладено арешт є його власністю. Звертаючи до суду за захистом порушеного права , яким є право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, позивач посилається на ч. 1 ст. 321 ЦК України, якою передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Разом з тим, ч. 2 ст. 321 ЦК України визначено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Постановою державного виконавця від 28 лютого 2014 року позивач, будучи власником нерухомого майна, обмежений у реалізації права розпорядження цим майном, проте таке обмеження здійснено у випадку та в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження визначено», а відтак є правомірним та відповідає приписам ч. 2 ст. 321 ЦК України. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі та не можуть бути задоволені. Доводи позивача про безпідставність арешту в порядку забезпечення реального виконання судового рішення при відсутності поточної заборгованості по аліментах суд вважає такими, що не впливають на висновки суду з приводу необґрунтованості позову, так як накладення арешту було здійснено порядку та в спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», а можливість зняття такого арешту може мати місце лише у випадку закінчення виконавчого провадження. Ч. 5 ст. 60 Закону України передбачено, що арешт майна при незакінченому виконавчому провадженні може бути знятий за рішенням суду, проте це може бути у випадку неправомірності його накладення, чого в даному судовому засіданні не встановлено. Судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача, відповідно до правил ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed