Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, який підтримав в судовому засіданні його представник [PERSON] і просив поновити позивачу строк позовної давності для звернення до суду і визнати за позивачем [PERSON] право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,44 умовних кадастрових гектари із земель запасу Буртівської сільської ради Шполянського району Черкаської області вартістю 72549 грн., мотивуючи тим, що 01 лютого 1990 року позивач [PERSON] був прийнятий в члени колгоспу «Україна» с. Бурти, Шполянського району, Черкаської області, та на роботу трактористом, про що свідчить запис в трудовій книжці. В 1994 році колгосп «Україна» був реорганізований в колективне сільськогосподарське підприємство «Україна». Відповідно до рішення Шполянської районної ради народних депутатів від 31.03.1994 року КСП «Україна» було передано у колективну власність 1592 гектари землі для ведення сільськогосподарського виробництва, про що свідчить Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР №20-4 від 14.05.1994 року. Землі КСП «Україна» були розпайовані між його членами. На момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Україна» позивач працював в ньому трактористом та був членом даного підприємства. Під час складання списків членів КСП «Україна», які мають право на земельну частку (пай), який додається до Державного акта, прізвище позивача помилково було пропущено, внаслідок чого позивач не отримав Сертифікат на право на земельну частку (пай). Розмір земельної частки (паю) по КСП «Україна» становить 2,44 умовних кадастрових гектари вартістю 72549 грн. В даний час усі землі бувшого КСП «Україна» вже розпайовані між його членами і отримати земельну частку (пай) із земель колективної власності не має можливості. Однак, при неможливості надати особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, така земельна ділянка має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Згідно довідки відділу Держземагентства у Шполянському районі від 18.03.2014 р. розмір земель запасу по Буртівській сільській раді складає 163,2 га. В звязку з тим, що позивач тривалий час хворів і не мав коштів для захисту свого порушеного права в суді, тому він вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності з поважних причин і він підлягає поновленню. Враховуючи, що позивачем пропущений строк позовної давності з поважних причин, тому він просить його поновити і визнати за позивачем право на земельну частку (пай). Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги і просила поновити позивачу строк для звернення до суду і визнати за позивачем [PERSON] право на земельну частку (пай) площею 2,44 умовних кадастрових гектари із земель запасу Буртівської сільської ради. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона особисто і позивач [PERSON] зверталися усно до правління колгоспу та голови села Бурти з питанням, чому не було видано [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай), на що була надана відповідь, що позивач не проживає в с. Бурти, тому йому не було видано сертифікат. В подальшому вона письмово зверталася до голови Буртівської сільської ради, на що їй було надано відповідь, що [PERSON] для отримання земельної частки (паю) необхідно звернутися до суду. Поскільки вона хворіла, тому не мала можливості подати позов до суду. В звязку з цим, просила поновити позивачу строк для звернення до суду та визнати за позивачем право на земельну частку (пай). Представник відповідача - Шполянської районної державної адміністрації [PERSON] позов [PERSON] не визнав і просив в його задоволенні відмовити на тій підставі, що позивач пропустив строк звернення до суду і не надав доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. Як вбачається з матеріалів позову, позивач знав про те, що в нього є право на земельну частку (пай) ще в період розпаювання земель КСП, так як представником позивача [PERSON] було зазначено, що вона разом з позивачем зверталися до правління КСП та голови с. Бурти по питанню виділення позивачу земельної частки (паю). З моменту видачі КСП «Бурти» Державного акта на право колективної власності на землю до моменту звернення позивача до суду минуло майже двадцять років, однак позивач звернувся до суду лише в 2014 році, знаючи про те, що його не включено в Списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) ще в 1994 році, поскільки він працював в КСП до 1999 року. Враховуючи, що позивач звернувся до суду після спливу майже двадцятирічного строку, він вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, доказів поважності причин пропуску строку для звернення до суду позивачем надано не було, тому просив в задоволенні позову відмовити, в звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідач Буртівська сільська рада Шполянського району Черкаської області позов [PERSON] визнала, просила справу розглянути без участі їх представника, про що повідомила письмово. Представник третьої особи Головного управління Держземагентства у Черкаській області направив до суду заперечення на позов, в якому вказав, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до Державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі Державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання Державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. Якщо трудові відносини таких осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі. Крім того, просив справу розглянути без участі представника Головного управління Держземагентства у Черкаській області. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що 14 травня 1994 року колективному сільськогосподарському підприємству «Україна» с. Бурти було видано Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР №20-4. Позивач [PERSON] з лютого 1990 року був прийнятий в члени колгоспу «Україна» с. Бурти, що підтверджується витягом з протоколу №1 загальних зборів членів колгоспу «Україна» с. Бурти від 06.02.1990 року, наданого архівним відділом Шполянської районної державної адміністрації за вих. №262/01-18 від 17.04.2014 р. та довідкою СТОВ «Україна» №50 від 26.03.2014 р. Державний акт на право колективної власності на землю серія ЧР №20-4 по КСП «Україна» с. Бурти був виданий 14 травня 1994 року. Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», на який посилається позивач, був виданий 08.08.1995 року. Позивачу [PERSON] було відомо, що його не включено в Списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), так як він з 1990 по 1999 рік працював в КСП «Україна», крім того, представником позивача [PERSON] в судовому засіданні було зазначено, що вона та позивач неодноразово зверталися до правління КСП та голови села Бурти по питанню виділення позивачу земельної частки (паю). Отже, позивачу [PERSON] було відомо про порушення його права, яке полягало в ненаданні сертифіката на право на земельну частку (пай), ще в 1994 році. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України). Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Поскільки право у позивача на земельну частку (пай) виникло в момент видачі Державного акта на право колективної власності на землю серія ЧР №20-4 по КСП «Україна» с. Бурти, тобто 14 травня 1994 року, в звязку з чим вказані правовідносини регулюються ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на момент виникнення у позивача такого права. Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», яка діяла до 16.04.2004 року, відповідно до статей 48, 50 Закону України "Про власність", ст.71 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок, стороною в яких є громадянин, застосовується трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст. 76 ЦК Української РСР). Статтею 75 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, з моменту видачі Державного акта на право колективної власності на землю серія ЧР №20-4 по КСП «Україна» с. Бурти та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», тобто з дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права минуло майже двадцять років, а позивач звернувся до суду лише у квітні 2014 року. З матеріалів позову вбачається, що позивачу було відомо про те, що його не включено в списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), ще в 1994 році, тобто на час видачі Державного акта на право колективної власності на землю, що підтверджується й поясненнями представника позивача [PERSON], яка в судовому засіданні стверджувала, що позивач звертався до правління КСП «Україна» та до голови села Бурти по питанню виділення йому земельної частки (паю), однак до суду позивач звернувся лише у квітні 2014 року. Представники позивача просили поновити пропущений позивачем строк позовної давності, посилаючись на поважність причин його пропуску, але стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважних причин. Причини пропуску позивачем строку для звернення до суду є необґрунтованими та нічим не підтвердженими, тому суд не вбачає підстав для поновлення строку для звернення до суду, що є у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши та оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що з моменту розпаювання земель по КСП «Україна» с. Бурти, Шполянського району минуло майже двадцять років, позивачем пропущено строк звернення до суду та не доведено поважність причин його пропуску, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, в звязку з закінченням строку позовної давності. На підставі викладеного, ст. 5 ЦК України, ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК Української РСР 1963 року, Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. №720/95, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1996 р. №13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,

Outcome: dismissed