Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» 13\~лютого 2015 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення грошового боргу (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір поворотної фінансової допомоги №13/31-ФП, на умовах якого [PERSON] одержав грошові кошти в сумі 54\~000,00 грн., які зобовязувався повернути до 31 грудня 2014 року однією сумою або дискретними сумами у повному обсязі. В рахунок погашення поворотної фінансової допомоги відповідач 04 лютого 2014 року перерахував на розрахунковий рахунок позивача 4\~000,00 грн.. Але ні на час свого звільнення 31 березня 2014 року ні у визначений договором строк залишок суми допомоги після часткової сплати не повернув. Неодноразово збільшуючи свої позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором у сумі 76\~889,90 грн., з яких: 50\~000,00 грн. - сума основного боргу та 24\~555,65 грн. три відсотка річних за прострочення, а також судові витрати по справі. 11 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» із зустрічним позовом (а.с.71-73). В обґрунтування вимог якого зазначив, що 03 січня 2013 року між ним та відповідачем було також укладено договір №УЧ-0103-фп про надання поворотної фінансової допомоги. На умов якого ТОВ «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» одержав він нього позику в сумі 873\~000,00 грн., строком користування до 31 січня 2013 року. Посилаючись на обставини щодо не виконання ТОВ «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» обовязку на повернення боргу просив суд стягнути із відповідача на свою користь основну суму боргу в розмірі 873\~000,00 грн., за прострочення виконання зобовязання пеню в сумі 1\~593\~225,00 грн., інфляційні в сумі 650\~014,81 грн., та три відсотка річних у сумі 66\~228,41 грн. та судові витрати в сумі 3\~654,00 грн. У судовому засіданні позивач за первісним позовом ТОВ «Метизний завод ШПЛІНТ.УА», в особі своїх представників за довіреностями [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити. В обгрунтуваня заперечень проти обставин та вимог зустрічного позову у своїх письмових поясненнях та наданих доказах посилалися на безумовне, повне виконання зі своєї сторони зобовязання щодо повернення [PERSON] грошового боргу за договором №УЧ-0103-фп про надання поворотної фінансової допомоги, тому наполягали на відмові у задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом [PERSON], в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечувала у повному обсязі. Зустрічний позов просила задовольнити. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. Повний текст складений 20 листопада 2015 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, зясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» до [PERSON] про стягнення грошового боргу та позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» про стягнення грошового боргу такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилом, встановленим ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 31 грудня 2013 року між ТОВ «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» було укладено договір №12/31-ФП поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого позикодавець погодився надати позичальнику грошові кошти на поворотній безвідсотковій основі в сумі 54\~000,00 грн., а останній зобовязався повернути їх до 31 грудня 2014 року (а.с.21). Згідно касового ордеру від 31.12.2013 року ТОВ «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» було надано грошові кошти [PERSON] (а.с.22). 03 січня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» було укладено договір № УЧ-0103-фп надання поворотної фінансової допомоги, відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову строкову позику в якості фінансової допомоги в сумі 873\~000,00 грн., яку позичальник зобовязався повернути позикодавцю в строк до 31 січня 2013 року (а.с.74). Відповідно до квитанції від 04 січня 2013 року [PERSON] передав ТОВ «Метизний завод ШПЛІНТ.УА» грошові кошти в сумі 873\~000,00 грн. (а.с.75). [PERSON] є субєктом малого підприємства фізичної особи (а.с.120-126). Згідно зі ст..1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст..1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-79цс14 від 02.07.2014 року. У відповідності до п.21. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України 15.12.2004 № 637 (далі Положення) підприємства (підприємці), які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, пріоритетно в безготівковій формі, а також у готівковій формі (з дотриманням чинних обмежень) у порядку, встановленому законодавством України. Згідно п.2.2. Положення підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Згідно п.2.3. Положення підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку для подальшого їх перерахування на поточні рахунки. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06.05.2013 №\~210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" розрахунки юридичних та/або фізичних осіб з юридичними особами, фізичними особами-підприємцями вартість яких перевищує 150\~000 гривень, мають здійснюватися в безготівковому порядку, зокрема шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок. Такі розрахунки також можна здійснювати шляхом внесення готівки для подальшого зарахування коштів на поточні рахунки юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців отримувачів коштів. З урахуванням вищенаведених положень, грошові операції між [PERSON], який є підприємцем та Товариством з обмеженою відповідальністю повинні були відбуватися виключно у безготівковій формі. У звязку із чим надані сторонами у підтвердження факту укладеного договору касовий ордер від 31.12.2013 року (а.с.22) та квитанція від 04 січня 2013 року (а.с.75) суд відхиляє з позиції недопустимості, як такі, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги ані за первісним, ані за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, то і судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed