Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, він є власником нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування [NUMBER] від 02 грудня 2004р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., реєстровий № 3980. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що право власності на належну йому квартиру зареєстроване за ТОВ «СКВС» однак з моменту набуття права власності на цю квартиру він її нікому не відчужував та не підписував жодних документів про продаж чи відчуження її у іншій спосіб. Тому позивач, пославшись на норми ст.ст. 93, 346, 391, 392 та 296 ЦК України, з врахуванням поданих заяв про уточнення позовних вимог, просив суд визнати право власності на спірну квартиру за ним, усунути перешкоди у здійсненні ним права користування спірною квартирою шляхом заборони Відповідачу використовувати спірну квартиру для ведення статутної діяльності, у тому числі як юридичну адресу та скасувати право власності відповідача на спірну квартиру. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог пославшись на те, що Відповідач в силу ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем оскільки зазначене нерухоме майно було передано як вклад до статутного (складеного) капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «СКВС» його учасниками, що є відплатним придбанням, а позивач не довів що майно вибуло з його володіння поза його волею. Вислухавши думку сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як встановлено в судовому засіданні, на час звернення позивача до суду, власником нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] є товариство з обмеженою відповідальністю «СКВС» , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № [NUMBER] від 15 березня 2016 року /а.с. 10/. Відповідач отримав об'єкт нерухомого майна, що є предметом спору шляхом внесення цього майна до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «СКВС», згідно рішення установчих зборів. Передача нерухомого майна до статутного капіталу відповідача оформлена відповідним актом прийому-передачі майна від 27 січня 2016р. Отже, відповідач - ТОВ «СКВС» у розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем. Судом також встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015р. у справі №175/3592/15-ц було припинено право власності позивача - [PERSON] на квартиру що розташована за адресою [ADDRESS] та відповідно право власності було визнано за [PERSON] Рішення набрало законної сили 06 жовтня 2015р. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016р. заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2015р. у справі №175/3592/15-ц було скасоване, а позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності залишено без розгляду. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Приписами ст. 392 Цивільного кодексу України передбачено право власника майна предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. При цьому, передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (стаття 31 ЦПК України). Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності обраного позивачем є позовні вимоги про витребування документів про право власності (без посилання на відповідні правові норми), позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно (стаття 392 ЦК України), негаторний позов (стаття 391 ЦК України) у вигляді позбавлення права користування спірною квартирою, позов про захист речового права на чуже майно (стаття 396 ЦК України), позовні вимоги про скасування права власності (без посилання на відповідні правові норми), а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України). Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства. В узагальненнях Верховного Суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» зазначено, що згідно з ч.2 ст.118 ЦПК вимога про визнання права власності може бути поєднана з іншими вимогами (про витребування майна з чужого незаконного володіння, про виключення майна з акта опису та ін.). За таких обставин пред'явлення окремої вимоги про право власності є передчасним та неналежним способом захисту прав позивача, бо в даному спорі вирішується питання не тільки про невизнання права власності, а й про таку правову категорію як добросовісний набувач, яким фактично виступає відповідач, і набуття ним права власності на майно, яке включає в себе право володіння, що є невід'ємною частиною правомочностей власника як змісту його права власності. Добросовісність чи недобросовісність нового набувача майна має встановлюватися судом при розгляді саме віндикаційного позову щодо такого майна. Більше того, позицію про те, що відокремлене пред'явлення про визнання прав власності є неправильним, підтверджує роз'яснення, яке міститься в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Слід звернути увагу, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливаєіз закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.2. ст. 3. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Стаття 317 ЦК України визначає зміст права власності, і встановлює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З комплексного аналізу вищевказаних норм витікає, що відповідачу належить формальне, зареєстроване володіння, що підтверджується відповідним записом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яким необмеженій кількості осіб оголошено про володіння нерухомістю, тобто володіння нерухомістю (оголошення володіння нерухомістю) здійснюється в даному випадку за допомогою внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Володіння - є правовою категорією нерозривно пов'язаною з користуванням та розпорядженням річчю, відповідно право володіння, як невід'ємна складова права власності, підтверджується документально (шляхом відповідної реєстрації в складі права власності). На сьогоднішній день в реєстрі міститься запис про право власності відповідача, відповідно державою офіційно визнається і підтверджується факт панування відповідачем над спірною квартирою, факт набуття ним права володіння квартирою та можливість визначення ним юридичної долі речі. Такою ж позицією було обумовлено необхідність обмеження вищевказаних правомочностей відповідача в рамках заходів забезпечення позову, що були застосовані судом в рамках чинного спору. Що стосується вимоги позивача про скасування права власності, то такий спосіб взагалі не передбачений законодавством, тобто законодавство не передбачає можливість саме скасування права власності, а визначає лише можливість його припинення (ст. 346 ЦК України). Відповідно вимоги позивача про витребування правовстановлюючих документів відповідача на майно, також не є способом захисту, передбаченим законодавством. Під час розгляду справи позивач неодноразово змінював предмет позову, однак так і не зміг належним чином сформулювати свої позовні вимоги і з огляду на це, невірно обрав спосіб захисту своїх прав власності на спірне нерухоме майно. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed