Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просить визнати за нею право власності на: -2/3 частини квартири, розташованої в [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , -1/3 частину квартири, розташованої в [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування свого позову, зазначає, що на підставі договору дарування від 15.01.1999 року, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за № 25-1, [PERSON] являлася власницею 1/3 частини квартири, розташованої в [ADDRESS] . Також, на підставі свідоцтва про право власності від 28.03.1994 року, виданого Новомосковським трубним заводом, [PERSON] являється власницею ще 1/3 частини означеної квартири. Власником 1/3 частини являється відповідач по справі. [PERSON] померла в 2007 році, позивач звернулася з заявою про прийняття спадщини та видачу відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак у видачі свідоцтва державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори їй було відмовлено, тому просить визнати за нею право власності на 2/3 частини спадкового майна, в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Позивач зазначає, що починаючи з моменту набуття нею права на спадкування 2/3 часток квартири і дотепер вона проживає у вищевказаній квартирі, користується, сплачує всі комунальні послуги, місцезнаходження відповідача їй не відоме, безперервно та постійно вона користується всією квартирою, починаючи з 2006 року. Отже позивач наполягає, що добросовісно, безперешкодно, відкрито користується всім нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її в повному обсязі, сплачує комунальні послуги та несе інші витрати, які потребує спадкове майно. Інших осіб, які б мали право на 1/3 частину нерухомого майно, крім неї немає. У зв`язку з чим, [PERSON] , посилаючись на вимоги\~ст. 344 ЦК України, просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частин означеної вище квартири, як за набувачем таких прав за набувальною давністю. Ухвалою суду від 22 липня 2019 року відкрите провадження у справі. Цією ж ухвалою зобов`язано державного нотаріуса Новомосковськї державної нотаріальної контори надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] . В судове засідання представник позивача не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, одночасно позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач, відзив на позов не подавав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в зв`язку з чим судом, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, проведено заочний розгляд справи. На підставі ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Суду надано матеріали інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , у відповідності до якої [PERSON] подарував 1/3 частину означеної квартири [PERSON] . 1/3 частини зазначеної квартири належала [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Новомосковським трубним заводом, у відповідності до розпорядження від01.02.1994 року, зареєстрованого 25.01.1999 року за реєстровим № 25-1. [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 10) Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори від 03 червня 2020 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, а також в зв`язку з відсутністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про реєстрацію права власності за спадкодавцем. Судом витребувано спадкову справу після смерті [PERSON] , матеріали якої містять дані про прийняття спадщини [PERSON] , а також місять дані про наявність заповіту [PERSON] на ім`я позивача, що був посвідчений 11.12.1997 року Новомосковською державною нотаріальної конторою. Правовідносини щодо визнання права власності на 2/3 частини спадкового майна квартири за [ADDRESS] , врегульовані наступними нормами закону, а саме. Відповідно до ч.1 ст.2, ч.1 ст.4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, або якщо це право не визнається іншою особою. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. У відповідності до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно\~ст. 1299 Цивільного кодексу України, якщо у склад спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК). ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об`єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов`язаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. В даному випадку, суду доведена відсутність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на 2/3 часток квартири за [ADDRESS] , виданих на ім`я [PERSON] , а так само доведена відсутність реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за спадкодавцем. В свою чергу, спадкоємець [PERSON] не була стороною правочину на час укладення договору купівлі-продажу. Оцінюючи позицію третьої особи, викладену у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, слід звернути увагу на наступне. Рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Отож, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthers v. Romania), п.38). Стосовно розглядуваних правовідносин позиція Європейського Суду з прав людини є однозначною. Так, у численних рішеннях, зокрема, рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що позбавлення права на майно громадянина лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, є непропорційним втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. Аналізуючи викладене, з урахуванням вимог ст.392 ЦК України, яка передбачає, що у разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та його задоволення. Вирішуючи питання щодо набуття позивачем права власності на 1/3 частину квартири за [ADDRESS] , за набувальною давністю, суд керується наступними нормами закону. В судовому засіданні встановлено, що позивач зареєстрована в квартирі за [ADDRESS] з 20.02.2001 року, а з моменту набуття нею права на спадщину відкрито, безперервно володіє всією квартирою. Згідно зі\~статтею 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до\~закону\~за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном\~протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта\~статті 344 ЦК України). У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Набуття права власності на чуже майно можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Оцінюючи подані позивачем докази у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що володіння позивача спірним майном можна вважати безперервним, починаючи з 2007 року до моменту розгляду справи судом. Позивачем по справі подано до суду достатньо доказів на підтвердження обставин, викладених в позові. Суду доведено, що [PERSON] починаючи з 2006 року безперешкодно володіє нерухомим майном, в тому числі що належало [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на житло, та продовжує відкрито, постійно ним володіти, , що дає суду підстави визнати позивача власником нерухомого майна, з підстав, зазначених в\~ст. 344 ЦК України. Аналізуючи викладене, враховуючи відсутність заперечень від відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, за позивачем слід визнати право власності на 1/3 частину квартири за [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved