Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 11127 гривень 72 копійки за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 листопада 2013 року, яка станом на 20 жовтня 2020 року складається з: 8732 гривні 03 копійки - заборгованість за кредитом; 2395 гривень 69 копійок - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а також судового збору у розмірі 2102 гривні. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 18 січня 2021 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду на 09 лютого 2021 року, у порядку спрощеного провадження. Також суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про огляд веб-сайту. 09 лютого 2021 року було відкладено перше судове засідання у справі на 02 березня 2021 року на 10 годину у зв`язку із неявкою без поважних причин належним чином повідомленого відповідача. А представник позивача просив розглянути справу за відсутності представника позивача, у разі неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Тому в силу положень частини другої статті 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності всіх учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, і будь-які докази суду не надав, представник позивача не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. Позиції сторін (стислий виклад). Аргументи позивача. Між банком та відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним, оскільки він містить умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Укладення договору відбулось шляхом приєднання до нього відповідачем, який підписав про це відповідну анкету-заяву. Сам договір, складається з анкети-заяви, яку підписав відповідач, Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. Банк, свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, оскільки відкрив відповідачу банківський рахунок, видав йому кредитну картку та кредитував рахунок до встановленого кредитного ліміту, неодноразово. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування, у строки встановлені цим договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Вказані проценти банк має право нараховувати протягом строку дії договору, який не закінчився. Тому позов слід задовольнити повністю. Позиція відповідача у справі суду не відома, оскільки останній своїм правом на надання суду відзиву на позов не скористався. Встановлені судом обставини, з оцінкою доказів і аргументів сторін: [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) 19 листопада 2013 року, звернувся до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання «анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку» (надалі з текстом - анкета-заява), якою він просив оформити на його ім`я платіжну картку «Кредитка Універсальна» (а.с.16,53-54,56,57,58,59-60). І у цей же день, ПриватБанк видав [PERSON] платіжну картку № [NUMBER] , для користування якої відкрив поточний рахунок та встановив кредитний ліміт у розмірі 8000 гривень, який змінювався. У період з 04 липня 2014 року по 11 березня 2019 року [PERSON] були видані ще й такі картки: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , термін дії останньої до лютого 2023 року (а.с.16, 14,15). За період з 19 листопада 2013 року по 01 серпня 2020 року, [PERSON] скористався кредитними коштами на загальну суму 82179 гривень 35 копійок, а повернув - 97599 гривень 50 копійок (а.с.62-72). Також, суд вважає встановленою і ту обставину, що у тексті підписаної [PERSON] 19 листопада 2013 року анкети-заяви є надрукований текст із наступним змістом: «Я згоден (- на), що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (- лась) та згоден (- на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені на ознайомлення у письмовому вигляді. Також підтверджую, що ознайомлений (- на) і згоден (- на) з Умовами та Правилами надання послуги накопичування «Скарбничка», та згоден (- на) на оформлення цієї послуги.» (а.с.16). Також, підписана [PERSON] анкета-заява містить і надрукований текст із наступним змістом: «При оформленні платіжної картки «Кредитка Універсальна» або картки «GOLD»: Пам`ятку клієнта, яка містить у тому числі й Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, отримав (-ла) та ознайомився (- лась) з її змістом під підпис.» (а.с.16). Суд враховує, що ПриватБанк у своєму позові наполягав на тому, що відповідач просив оформити на його ім`я саме платіжну картку «Кредитка Універсальна», про що є і відмітка у анкеті-заяві, яку він підписав, і саме цю картку йому і було видано ПриватБанком (а.с.16). Однак ПриватБанк не надав суду доказів того, що при оформленні платіжної картки «Кредитка Універсальна», як це передбачено змістом анкети-заяви, банк надав [PERSON] «Пам`ятку клієнта, яка містить у тому числі й Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування», і що він дійсно ознайомився з її змістом, як вказано у анкеті-заяві, під підпис (а.с.1-192). Також суд констатує, що зміст анкети-заяви, яку підписав [PERSON] , не містить навіть відмітки у відповідному полі про те, що [PERSON] при оформленні платіжної картки «Кредитка Універсальна» або картки «GOLD»: Пам`ятку клієнта, яка містить у тому числі й Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, дійсно отримав та ознайомився з її змістом під підпис (а.с.16). Суд враховує, що ПриватБанк надав суду документи під назвою: «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.17), Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.18-51), а також копію наказу банку про затвердження цих умов та правил (а.с.52), як докази змісту укладеного у письмовій формі 19 листопада 2013 року між ПриватБанком та [PERSON] Договору про надання банківських послуг. І оцінюючи ці документи, у першу чергу, суд виходить з наступного. В силу положень частини 1 і 2 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими, електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому з огляду на положення частини 6 статті 81 та частини 2 статті 78 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У зв`язку із чим, суд застосовує наступні положення закону, що діяли на момент підписання позивачем анкети-заяви (19 листопада 2013 року). Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК) було передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. А частина 2 та 4 статті 202 ЦК встановлювали, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином вважалась погоджена дія двох або більше сторін. За формою, правочин міг вчинятись усно або в письмовій формі; сторони мали право обирати форму правочину, якщо інше не було встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК). Але положення пункту 2 частини 1 статті 208, з урахуванням статті 206 ЦК прямо передбачали, що правочини між фізичною особою та юридичною особою (крім тих правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення) належало вчиняти у письмовій формі. Правочин вважався таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони; правочин вважався таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін була виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина 1 статті 207 ЦК). При цьому за положеннями частини 2 статті 207 ЦК правочин вважався таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписувався особами, уповноваженими на це її статутними документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та обов`язково скріплювався печаткою. Разом з цим, як логічне продовження, суд застосовує положення частини 1 статті 626 ЦК які передбачали, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Та положення статті 628 ЦК за якими, зміст договорів становили умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628); сторони мали право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина 2 статті 628). Також суд застосовує положення статей 638 та 641 ЦК, оскільки вони прямо встановлювали, що договір вважався укладеним, тільки якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору були умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638); договір укладався шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638); пропозицію укласти договір (оферту) могла зробити кожна із сторін майбутнього договору. Проте пропозиція укласти договір, мала містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (частина 1 статті 641); однак, … пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, вважались запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не було вказано у … пропозиції (частина 2 статті 641). Разом з цим суд враховує і положення частини 1 статті 634 ЦК, які унормовували особливий вид договору, договір приєднання, яким вважався договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який міг бути укладеним лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Таким чином, на момент підписання позивачем анкети-заяви відповідача, положення ЦК (як основного акту цивільного законодавства України) дійсно допускали можливість укладення між банком та фізичною особою змішаного договору приєднання, якій міг містити елементи різних видів договорів. Але укладення такого договору, навіть за умови приєднання до нього фізичної особи, як до договору приєднання, відбувалось тільки із дотриманням загальних умов укладення двосторонніх правочинів (договорів). Зокрема, на певну конкретну дату (у нашому випадку 19 листопада 2013 року), банк повинен був мати встановлений у формулярі або іншій стандартній формі (в одному чи декількох документах) текст договору до якого могла приєднатись будь-яка фізична особа шляхом його підписання. При цьому, з огляду на загальні умови укладення двосторонніх правочинів, незважаючи на особливість договору приєднання, його текст від імені банку, як юридичної особи, повинен був бути підписаним особою, уповноваженою на це її статутними документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплений печаткою. І цей текст повинен був містити усі істотні умови того договору або тих договорів (якщо сторони укладали змішаний договорів), які були встановлені законом, як істотні. А фізична особа шляхом приєднання до такого договору повинна була його підписати, при цьому саме в тій редакції (тобто з тими умовами договору), які були встановлені і підписані уповноваженою особою банку, в редакції, що діяла на дату приєднання фізичної особи до такого договору. Але ПриватБанк не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що станом на 19 листопада 2013 року, «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.17) та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.18-51), які позивач додав до позову, були саме тими встановленими і підписаними у цьому банку на той момент формулярами або іншими стандартними формами, які у своїй сукупності складали Договір про надання банківських послуг, до якого і приєднався 19 листопада 2013 року як до змішаного договору приєднання [PERSON] . Анкета-заява на яку посилався ПриватБанк як на доказ цього факту, суд не приймає як доказ саме цього факту, оскільки її зміст не підтверджує, що додані банком до позову «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.17) та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.18-51) діяли саме в тій редакції, яку додав банк до свого позову, саме на момент підписання позивачем анкети-заяви. Також суд звертає увагу на те, що ні «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.17), ні Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.18-51), які додав позивач до позовної заяви не містять дати їх створення, як і того, хто їх створив. Ні з їх змісту, ні із змісту анкети-заяви неможливо встановити того, який орган чи посадова особа їх встановила, підписала, з якої дати вони застосовуються, а також чому вони не скріплені печаткою. Це просто надрукований за допомогою технічних засобів текст. Анкета-заява, на яку посилався ПриватБанк взагалі не містить жодних ідентифікуючих даних тих Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів, Пам`ятки клієнта, Умов обслуговування та кредитування, на які іде посилання в цій анкеті-заяві аби суд міг погодитись із ПриватБанком, що додані ним до позову документи є достовірними, тобто такими, що і мались на увазі в анкеті-заяві, яку підписав [PERSON] . Також суд відзначає (що встановлено судом вище), що зміст анкети-заяви, яку підписав [PERSON] , не містить навіть відмітки у відповідному полі про те, що при оформленні платіжної картки «Кредитка Універсальна» Пам`ятку клієнта, яка містить у тому числі й Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, він дійсно отримав і ознайомився з її змістом під підпис (а.с.16). Доданий ПриватБанком до позовної заяви документ, який у додатках називається, як копія наказу банку про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.52, 18-51), суд не сприймає як допустимий і достовірний доказ змісту укладеного у письмовій формі 19 листопада 2013 року між ПриватБанком та [PERSON] Договору про надання банківських послуг. Оскільки з огляду на зміст цього документу, його в принципі неможливо оцінити, як розпорядчий акт, незрозуміло хто насправді (яка конкретно особа, з якими конкретно повноваженнями) прийняв цей документ, чи був він підписаний (якщо так, то коли і ким). І головне, незважаючи на те, що у тексті цього документу вказується на необхідність актуалізувати Умови та Правила надання банківських послуг та забезпечити внесення актуалізованої інформації на зовнішній сайт ПриватБанку, цей документ не ідентифікує в якій конкретно текст Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку вносились зміни та чи були вони дійсно оприлюднені на сайті банку, в якій конкретно редакції (і на якому конкретно сайті і сторінці). І цим документом ніяк не вирішувалось питання Тарифів банку та Пам`ятки клієнта, на які йде посилання в анкеті-заяві. Суд враховує, що ПриватБанк заявляв клопотання про огляд веб-сайту банку для встановлення та фіксації змісту певних сторінок сайту, на яких розміщено текст Умов та Правил надання банківських послуг, що є актуальним станом на 01 листопада 2013 року. Але по-перше, у зв`язку із недотриманням позивачем положень частини 1 статті 84 ЦПК України, зокрема через те, що позивач не довів неможливість надати відповідні докази у їх копіях до суду безпосередньо, суд відмовив у задоволенні цього клопотання. А по-друге, суд не вважає достовірним і допустимим доказом існування саме станом на 19 листопада 2013 року певного змісту Умов та Правил надання банківських послуг, на основі зображення чи інформації (у тому числі текст Умов та Правил надання банківських послуг), які містяться на певній сторінці сайту банку станом на дату розгляду справи. Позаяк у цій справі, ПриватБанк повинен довести той факт, що додані ним до позовної заяви «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.17), та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.18-51) були встановлені саме станом на 19 листопада 2013 року, і що [PERSON] ознайомився, погодився, підписав і приєднався саме до них. При цьому тут, суд врахував законодавче визначення таких понять, як: «веб-сайт» і «веб-сторінка», що надані у частині 1 статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», а також саму суть цих віртуальних активів, які підтверджують те, що призначенням веб-сайту та веб-сторінки є відображення певної інформації, яка може бути туди внесена, змінена та видалена у будь-який момент часу. Тому суд не вважає встановленим той факт, що 19 листопада 2013 року підписавши анкету - заяву [PERSON] уклав із ПриватБанком шляхом приєднання - Договір про надання банківських послуг, і саме на умовах зафіксованих у «Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» (а.с.17) та Витягу з «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с.18-51). При цьому суд відзначає, що він дійшов до такого висновку, не тільки на підставі та із застосуванням вказаних вище норм процесуального і матеріального права, а й з урахуванням правових висновків щодо застосування цих норм права у аналогічних спірних правовідносинах, викладених Великою палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17), які продовжують підтримуватись Верховним Судом, зокрема і у постановах від 23 грудня 2020 року (справа №191/2648/17) та від 15 січня 2021 року (справа №494/366/19), тому такі правові висновки суд вважає усталеною судовою практикою. Разом з цим, з огляду на письмові докази, які суд приймає (зокрема, анкета-заява відповідача, виписка по його рахунку, відкритому для користування картками: № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , які отримав відповідач), суд вважає встановленою ту обставину, що 19 листопада 2013 року [PERSON] та ПриватБанк дійсно уклали змішаний договір, який містить у собі елементи договору банківського рахунку та кредитного договору, до якого застосовуються положення актів цивільного законодавства (зокрема і ЦК України) про договір банківського рахунку, кредитного договору та договору позики. При цьому суд дійшов до такого висновку, у зв`язку із наступними нормами матеріального права, що діяли на момент підписання [PERSON] анкети-заяви та прийняття її банком (19 листопада 2013 року). В силу положень частини 1 статті 1066 ЦК за договором банківського рахунка, банк зобов`язувався приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. А згідно з статтею 1069 ЦК, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (частина 1). Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 2 статті 1069). Тому суд застосовує і положення статті 1054 ЦК за якими, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3). А також суд застосовує положення статей 1046, 1048 та 1049 ЦК за якими: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046); позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (стаття 1048); Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049). Таким чином, з огляду на вказані нормативно-правові положення основного акту цивільного законодавства, для укладення змішаного договору, який би містив у собі елементи договору банківського рахунку та кредитного договору, позивачу та відповідачу було достатньо дійти згоди щодо предмета договору, і з огляду на зміст анкети-заяви 19 листопада 2013 року ПриватБанк та [PERSON] дійшли такої згоди у письмовому вигляді. При цьому суд відзначає, що такі умови, як строк дії договору та його ціна, не були визначені законом, як істотні, як для договорів банківського рахунку, так і для кредитних договорів. Тобто такі умови, не були тими умовами без досягнення згоди щодо яких, договір вважався би не укладеним. Відповідно такі умови, як строк дії договору та його ціна, не були істотними для змішаних договорів, які містили в собі елементи договорів банківського рахунку та кредитного договору. Отже, 19 листопада 2013 року [PERSON] та ПриватБанк дійсно уклали змішаний договір, який містить у собі елементи договору банківського рахунку та кредитного договору, до якого застосовуються положення актів цивільного законодавства (зокрема і ЦК України) про договір банківського рахунку, кредитного договору та договору позики. Але цим договором його сторони не дійшли окремої письмової згоди як щодо строку дії договору та його ціни, так і щодо строків та порядку повернення [PERSON] отриманих ним кредитних коштів та процентів за їх користування, а також щодо збільшення або зменшення строків позовної давності за вимогами або ПриватБанку, або [PERSON] (а.с.16). Висновок суду щодо змісту правовідносин сторін спору. Встановлені судом обставини прямо вказують на те, що між ПриватБанком та [PERSON] виникли цивільні зобов`язальні (зокрема, договірні) правовідносини, в межах яких виник спір з приводу наявності у ПриватБанку права вимоги до [PERSON] щодо повернення виданих на його банківський рахунок кредитних коштів та процентів за його користування. Оцінка суду щодо права вимоги ПриватБанку. Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої статті 509 ЦК визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. І як вже вказувалось судом вище, оскільки позивач та відповідач 19 листопада 2013 року уклали між собою змішаний договір з елементами договору банківського рахунку та кредитного договору, для вирішення спору, що виник між ними, застосуванню підлягають положення ЦК про договір банківського рахунку, кредитний договір та договір позики. Суд знову повторює, що оскільки позивач та відповідач не дійшли окремої письмової згодищодо строків та порядку повернення [PERSON] отриманих ним кредитних коштів та процентів за їх користування, суд застосовує положення статей 1049 та 1048 ЦК, зокрема такі з них: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі …) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049); розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (стаття 1048). Обставини, які встановив суд (і зазначені судом вище) прямо вказують на те, що за період з 19 листопада 2013 року по 01 серпня 2020 року, [PERSON] скористався кредитними коштами на загальну суму 82179 гривень 35 копійок, а повернув - 97599 гривень 50 копійок (а.с.62-72). Тобто загальна сума сплачених і зарахованих на його рахунок грошових коштів, перевищує суму отриманих ним кредитних коштів. І в силу положень статті 1049 ЦК, оскільки строк і порядок повернення відповідачем кредитних коштів не був ними погоджений у письмовій формі, отримані ним кредитні кошти мали бути повернені протягом тридцяти днів від дня пред`явлення ПриватБанком вимоги про це. Але суду не надано будь-яких доказів того, що ПриватБанк пред`являв таку вимогу (а.с.1-92). Отже, позовні вимоги ПриватБанку про стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 8732 гривні 03 копійки - у якості боргу по кредиту, станом на 20 жовтня 2020 року - не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними. Те саме стосується і вимог ПриватБанку про стягнення з [PERSON] , грошових коштів в розмірі 2395 гривень 69 копійок - у якості боргу по процентах, станом на 20 жовтня 2020 року. Ці вимоги також є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на умовах договору про надання банківських послуг, укладення якого між позивачем та відповідачем саме на тих умовах, на яких наполягав позивач, ним не доведено. Тому застосування розміру та порядку нарахування процентів, які передбачені цими умовами є безпідставним. А про стягнення процентів за користування кредитними коштами у порядку та на умовах, передбачених законом, позовні вимоги ПриватБанку не ґрунтуються. Що не позбавляє його права звернутись до суду із позовом, але з інших підстав. Висновок суду по суті вимог. Таким чином, у задоволенні позову ПриватБанку до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 11127 гривень 72 копійки за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 листопада 2013 року, яка станом на 20 жовтня 2020 року складається з: 8732 гривні 03 копійки - заборгованість за кредитом; 2395 гривень 69 копійок-заборгованість по відсоткам за користування кредитом, слід відмовити повністю. Оцінка і висновок суду щодо судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102 гривні, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.61), але у задоволенні позову суд відмовляє повністю, у розподілі судового збору слід також відмовити повністю. Отже,

Outcome: dismissed