Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] 01 серпня 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення зарплати за час вимушеного прогулу і заробітку за час затримки поновлення на роботі, моральної шкоди, позовні вимоги неодноразово змінювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що позивач тривалий час працював на посаді завідуючого хірургічним відділенням КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни». Наказом № 102 від 01 липня 2016 року його було звільнено з роботи на ст. 49-2 КЗпП України, вказаний наказ було уточнено наказом № 106 від 08 липня 2016 року про його звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказані накази і його звільнення були незаконними, оскільки не тільки містять недостовірну інформацію про його неналежне виконання своїх обовязків та інш. як лікаря, але і взагалі про перепрофілювання лікарні. Відповідачем до нього неодноразово застосовувалися і інші незаконні дії: виносилися догани, але всі їх він оскаржував і накази про це в судовому порядку були скасовані. Вказане свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Йому завдана моральна шкода. Звернулася до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив скасувати ці накази про його звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку і моральну шкоду, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни», в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач працював на посаді завідуючого хірургічним відділенням КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни». Наказом № 102 від 01 липня 2016 року його було звільнено з роботи на ст. 49-2 КЗпП України, вказаний наказ було уточнено наказом № 106 від 08 липня 2016 року про його звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ як № 102 так і № 106 законні і правильні, з цими наказами позивач ознайомлений. Накази видано з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, з попереднім попередженням позивач, письмово, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Лікарня перепрофільована і зараз немає не лише тієї посади, на яку претендує позивач, але того відділення, де він працював: змінити це може лише обласна адміністрація і вищестоячі органи, до яких позивач не звертався і чиї дії він не оскаржував. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позицію сторони відповідача пояснивши, що дійсно позивач працював на посаді завідуючого хірургічним відділенням КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни». Наказом № 102 від 01 липня 2016 року його було звільнено з роботи на ст. 49-2 КЗпП України, вказаний наказ було уточнено наказом № 106 від 08 липня 2016 року про його звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказані накази законні і правильні, з цими наказами позивач ознайомлений. Накази видано з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, з попереднім попередженням позивач, письмово, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Лікарня перепрофільована і зараз немає не лише тієї посади, на яку претендує позивач, але того відділення, де він працював: змінити це може лише обласна адміністрація і вищестоячі органи, до яких позивач не звертався і чиї дії він не оскаржував. Все зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважає також позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, зясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з липня 1998 року працював в КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» лікарем хірургом, наказом № 32 від 14 серпня 1998 року його було переведено на посаду завідуючого хірургічним відділенням цього закладу - КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни». Вироком Жовтневого районного суду від 11 грудня 2013 року [PERSON] було засуджено за ч. 1 ст. 140 КК України до одного року позбавлення волі за несумлінне ставлення до своїх професійних обовязків. Вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2014 року вирок Жовтневого районного суду від 11 грудня 2013 року в частині покарання змінено з призначенням додаткового покарання в вигляді позбавлення права займатися діяльністю, повязаною з наданням медичних послуг строком на два роки, в решті вирок районного суду залишено без змін. Наказом КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» від 08 травня 2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі вказаного вироку апеляційного суду Дніпропетровської області по п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2014 року було скасовано. Вказаний наказ і його звільнення, на думку позивача, були незаконними, вирок було скасовано, але вказаний незаконний наказ після цього скасовано не було. Він звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, рішенням суду його позов було задоволено і поновлено на роботі; були його ще неодноразові звернення до суду з різними позовами стосовно його роботи, звільнень та застосування дисциплінарних стягнень, судами виносилися рішення. Черговий раз наказом № 102 від 01 липня 2016 року його було звільнено з роботи на ст. 49-2 КЗпП України, вказаний наказ було уточнено наказом № 106 від 08 липня 2016 року про його звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказані накази і його звільнення були незаконними, оскільки не тільки містять недостовірну інформацію про його неналежне виконання своїх обовязків та інш. як лікаря, але і взагалі про перепрофілювання лікарні. Відповідачем до нього неодноразово застосовувалися і інші незаконні дії: виносилися догани, але всі їх він оскаржував і накази про це в судовому порядку були скасовані. Вказане свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Йому завдана моральна шкода. Звернулася до відповідача з питанням добровільного і самостійного скасування вказаного наказу про його звільнення та поновлення на роботі, але той відповів відмовою. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказів та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований при цьому, ставить питання про скасування цих наказів про звільнення. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що наказом № 102 від 01 липня 2016 року позивача було звільнено з роботи на ст. 49-2 КЗпП України, вказаний наказ було уточнено наказом № 106 від 08 липня 2016 року про його звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказані накази і його звільнення були незаконними, оскільки не тільки містять недостовірну інформацію про його неналежне виконання своїх обовязків та інш. як лікаря, але і взагалі про перепрофілювання лікарні. Яких-небудь інших підстав та мотивів звільнення позивача, а також обґрунтувань застосування зазначених роботодавцем підстав й конкретних фактичних обставин, у зв'язку саме з якими [PERSON] підлягає звільненню, а укладений на невизначений строк трудовий договір є розірваним, оскаржені накази, на думку позивача, не містять. Позивач стверджує, що відповідач звільненням позивача дискримінував останнього та порушив його права так як звільнення останнього було, на думку позивача, незаконним. Відповідач вважає, що позиція позивача є не обгрунтованою, а вимоги останнього є безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені судом, так як відповідачем звільнено позивача у відповідності до чинного законодавства України. Порядок вивільнення працівників чітко встановлений ст. 492 КЗпП України. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Дана вимога закону виконана, так як листом № 104 від 03 лютого 2016 року [PERSON] було повідомлено про майбутнє звільнення зі займаної ним посади. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Надано список вакантних посад, що були у наявності, відповідно до штатного розпису Госпіталю, станом на 03 лютого 2016 року, задля розгляду пропозицій [PERSON] та можливості ним обрати будь-яку з наявних посад. Даний лист було отримано [PERSON], але не підписано, про що адміністрацією госпіталю було складено відповідний акт, також на даному листі були залишені зауваження [PERSON], що також свідчить про ознайомлення останнього з листом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Дане звільнення не було масовим, тим не менш госпіталем 04 лютого 2016 року було повідомлено Інформаційний центр зайнятості, стосовно майбутнього звільнення з тимчасової посади завідуючого хірургічного відділення госпіталю [PERSON], про що свідчить повідомлення за вихідним № 103 від 03 лютого 2016 року. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. [PERSON] було подано заяву 16 березня 2016 року про надання невикористаної основної щорічної відпустки за 2014 рік разом з оплачуваною невикористаною основною відпусткою за 2015 рік з 18 березня 2016 року. У відповідності до наказів № 28-к від 17 березня 2016 року, № 30-к від 18 березня 2016 року, № 31-к від 18 березня 2016 року, заяву [PERSON] було задоволено та надано відпустки. Строк закінчення відпусток, а також строк передбачений КЗпП України для відпрацювання після повідомлення про звільнення є закінченим 21 травня 2016 року. Відповідачем (госпіталем) 18 травня 16 року було отримано заяву завідуючого хірургічним відділенням [PERSON] про надання додаткової оплачуваної відпустки на період настановочних занять, виконання лабораторних робіт, складання сесії строком з 23 травня 2016 року по 30 червня 2016 року. У звязку з даною обставиною, госпіталем було надано заявнику відпустку (продовжено) відпустку у строк до 30 червня 2016 року, про що складено наказ № 54-К від 20 травня 2016 року. Станом на 01 липня 2016 року строк закінчення відпусток, строк передбачений КЗпП України для відпрацювання після повідомлення про звільнення був вичерпаним, а отже госпіталь мав законні підстави для звільнення. Відповідачем 01 липня 2016 року було винесено наказ № 102 «Про звільнення з посади завідуючого хірургічним відділенням [PERSON]». Даний наказ № 102 містив у собі технічну помилку у частині зазначення статті КЗпП, тому керівництвом госпіталю було складено акт про помилку у наказі та на підставі даного акту видано наказ № 106 від 08 липня 2016 року про внесення виправлень до наказу № 102 від 01 серпня 2016 року. Ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Видання наказу № 106 від 08 липня 2016 року було спрямоване саме на захист прав звільненого співробітника - [PERSON] задля того, щоб у останнього не виникало у подальшому складних, проблемних ситуацій з новим роботодавцем, службою зайнятості та інше. В даному випадку, неправильне формулювання причини звільнення у наказі № 102 не тягне за собою поновлення працівника на роботі. Наказ № 106 від 08 липня 2016 року було направлено рекомендованим листом позивачу разом з актом про помилку та супровідним листом, де було запропоновано [PERSON] зявитися до госпіталю задля внесення виправлень до трудової книжки. Дане звільнення відбулося у звязку із реорганізацією хірургічного відділення, що підтверджується наступним. Згідно з наказом Департаменту охорони здоровя облдержадміністрації (ДОЗ ОДА) від 28 липня 2014 року за № 785/0/197-14, Хірургічне відділення госпіталю було перепрофільоване в терапевтичне відділення для лікування учасників АТО. Терапевтичне відділення госпіталю для лікування учасників АТО на підставі наказу ДОЗ ОДА від 19 січня 2016 року за № 59/0/197-16 було реорганізовано у «Центр медичної реабілітації учасників бойових дій, зокрема учасників АТО». Станом на 01 серпня 2014 року Хірургічного відділення госпіталю та посади завідуючого хірургічним відділенням не існувало згідно зі штатним розписом. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2016 року по справі № 201/7985/14-ц [PERSON] було поновлено на посаді завідуючого хірургічним відділенням госпіталю. Так як станом на 03 лютого 2016 рік посада завідуючого хірургічним відділенням не відповідала потребам та штатному розпису госпіталю, а рішення суду є обовязковим до виконання, госпіталем на виконання вищезазначеного рішення 03 лютого 2016 року було тимчасово введено до штатного розпису посаду завідуючого хірургічним відділенням, яке не існує на сьогоднішній день, поновлено [PERSON]Є на тимчасовій посаді завідуючого хірургічним відділенням госпіталю, про що зазначено у відповідності до наказу № 11-к від 03 лютого 2016 року. Наказом № 42 від 03 лютого 2016 року встановлено, що посада завідуючого хірургічним відділенням госпіталю, на якій поновлено [PERSON] підлягає скороченню у звязку з відсутністю даної посади у штатному розписі госпіталю та відсутністю хірургічного відділення у госпіталі з 01 серпня 2014 року. На підставі наказу ДОЗ ОДА від 28 липня 2014 року за № 785/0/197-14 з 01 серпня 2014 року Хірургічне відділення госпіталю перепрофільоване і затверджено новий штатний розклад госпіталю, у відповідності до якого, посада завідуючого хірургічним відділенням госпіталю відсутня. Позивачем вказаний наказ ДОЗ ОДА в передбаченому законом порядку не оскаржено, він є чинним і діє. Чинне законодавство не містить заборон на внесення змін, виправленнь до наказів про звільнення, судовою практикою передбачено внесення змін чи виправлень до наказів про звільнення за судовими рішеннями, крім того внесення змін до наказів про звільнення є сталою практикою, що застосовується кадровими відділами підприємств, установ, міністерств та вже є звичаєм у додатках додано Наказ № 132-0 від 19 травня 2015 року «Про внесення змін», що стосується змін до наказу про звільнення виданого Державною екологічною інспекцією України. Позивач посилається на той факт, що він нібито є членом профспілкової організації, жодним чином не підтверджуючи даного факту жодними доказами. Відповідач наголошує на наступному. Чинним законодавством, а саме: ст. 43.1 КЗпП чітко зазначено наступне, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Станом на сьогоднішній день та на день звільнення, [PERSON] не був членом профспілкової організації, що діє на підприємстві. Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30 червня 2015 року зазначено, що у відповідача діє первинна організація профспілки працівників охорони здоровя України, вона є стороною колективного договору і саме вона має право ініціювати звернення до компетентних органів щодо розірвання трудового договору, при цьому сам [PERSON] на є членом профспілки, а створена в 2012 році первинна профспілкова організація працівників бюджетної сфери та само зайнятих осіб «Професійний захист» не легалізована, а отже госпіталь не має жодних обовязків звітувати чи отримувати дозвіл на звільнення працівників, що є членами не легалізованої профспілки. Отже, наказом Департаменту охорони здоровя облдержадміністрації від 28 липня 2014 року за № 785/0/197-14, Хірургічне відділення госпіталю було перепрофільоване в терапевтичне відділення для лікування учасників АТО. Терапевтичне відділення госпіталю для лікування учасників АТО на підставі Наказу ДОЗ ОДА від 19 січня 2016 року за № 59/0/197-16 було реорганізовано у «Центр медичної реабілітації учасників бойових дій, зокрема учасників АТО». Наказом № 37 від 20 січня 2016 року Терапевтичне відділення № 3 було реорганізовано у «Центр медичної реабілітації учасників бойових дій, зокрема учасників АТО». [PERSON] був повідомлений 03 лютого 2016 року про майбутнє звільнення у звязку з реорганізацією та відсутністю його посади у штатному розписі. Також позивачу було запропоновано перелік вакантних посад. Відповідачем 04 лютого 2016 року було повідомлено Інформаційний центр зайнятості стосовно майбутнього звільнення з тимчасової посади завідуючого хірургічного відділення госпіталю [PERSON]. Останній в передбаченому законом порядку не оскаржував накази про реорганізацію і перепрофілювання вказаного госпіталю. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Частина 1 статті 2371 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від його додаткових зусиль для організації свого життя. Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя. Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідач є комунальним закладом, створеним за рахунок спільного майна територіальних громад, начальник якого підпорядковується Департаменту охорони здоровя Дніпропетровської ОДА як державному органу. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до усталеної практики Конвенційних органів, органи місцевого самоврядування є державними організаціями, у тому значенні, що вони керуються публічним правом та здійснюють публічні функції, покладені на них Конституцією та законами. Згідно з нормами міжнародного права термін «державні організації» не обмежується лише вентральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції (див., наприклад, рішення від 8 грудня 2005 року у справі «Мікрюков проти Росії» (Mikryukov v. Russia), заява № 7363/04, п. 21, з подальшими посиланнями). З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач (див. рішення від 28 травня 2009 року у справі «Овчаров і Хомич проти України», заяви № 32910/06 та 50081/06, п. 29). Європейський суд також неодноразово приходив до висновків, що державна установа (не наділена владними повноваженнями) здійснює «державне управління» відповідно до законодавства України та контролюється державною владою, і, таким чином, вона може розцінюватись як «державна організація» в сенсі практики Суду (див. зяті монастирі проти Греції, рішення від 9 грудня 1994, серія А N 301 - А, § 49; [PERSON] та інші проти [PERSON] (ріш.) №53984/00, CEDH 2003-Х () (витяг), § 26; RENFE проти Іспанії, № 35216/97, рішення Комісії від 8 вересня 1997 рішення Михайленки та інші проти України, № 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, З6800/02, 38296/02 и 42814/02, п. 45, рішення від 30 листопад 2004 року; цит.: рішення від 22 лютого 2005 року «Новоселецький проти України», № 47148/99, п. 82). За таких умов відповідач є зобовязаний додержуватися позитивних обовязків, які покладаються на державу, як учасника Конвенції, у тому числі що стосується виконання ст. вказаної Конвенції. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «[PERSON] ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, порушено його права, завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги посилання позивача на підтримку позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і обєктивно нічим не підтверджуються. Суд вважає не правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаних спірних наказів та інш., оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності судом не встановлено. Твердження позивача відносно протиправності дій відповідача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення зарплати за час вимушеного прогулу і заробітку за час затримки поновлення на роботі, моральної шкоди відмовити в повному обсязі, судові ж витрати в несплаченій позивачем при подачі позову частині слід віднести за рахунок держави. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє обєктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed