Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] працювала головним спеціалістом відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій № 1. Згідно наказу від 31.03.2017 року [PERSON] було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій № 1 Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області за власним бажанням. (а.с. 78) Згідно довідки про позапланову перевірку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області від 03.07.2017 року було виявлено ряд порушень законодавства, які призвели до безпідставної виплати пенсії пенсіонерам. (а.с. 79 - 87) 27.07.2017 року Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області звернулося з заявою до Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області про долучення до матеріалів кримінального провадження результатів перевірки (а.с. 88-89). Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 18.05.2020 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права займатися службовою діяльністю в органах пенсійного фонду строком на 1 рік, зі стягненням штрафу в розмірі двісті п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 4250 грн. На підставі п. «в» ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити [PERSON] від відбування призначеного за цим вироком покарання у зв`язку із амністією. Вирок суду вступив в силу 18.06.2020 року. (а.с. 90-102) Матеріалами справи встановлено, що діями [PERSON] УПФУ у м. Краматорську було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 1 125 923 грн. 68 коп. Згідно розрахунку заборгованості розмір матеріальної шкоди, завданої Управлінню Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, станом на 18.06.2020 року становить 602 940, 59 грн. (а.с. 4) Згідно відомостей з підсистеми призначення та виплат пенсії Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області загальна сума боргу по пенсіонерам становить 602 940, 59 грн. (а.с. 5 - 23) За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. Оскільки відповідно до позовних вимог [PERSON] має відшкодувати шкоду, завдану державі в особі органу, в якому відповідачка працювала, то вона має нести відповідальність за шкоду, завдану при виконанні трудових обов`язків. Застосування норми матеріального права до обставин позову, наведеного позивачем, є виключним повноваженням суду. Так, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України). За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України. Таким чином, у даному випадку, враховуючи обставини справи, застосовується спеціальна позовна давність, строк якої становить один рік. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Отже, ухвалення судом вироку, яким відповідача визнано винним та засуджено за частиною другою статті 367 КК України, не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. Таким чином можна дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день ухвалення вироку відносно відповідача, не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації. Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 7 грудня 2015 року у справі № 6-1884цс16. В судовому засіданні встановлено, що факт неналежного виконання відповідачкою своїх службових обов`язків був встановлений позивачем в результаті проведення перевірки відповідно до наказу УПФУ у м. Краматорську Донецької області від 03.07.2017 року № 195 щодо правильності призначення та виплати пенсій. Зазначений факт підтверджений у судовому засіданні представником позивача та матеріалами справи. Таким чином, днем виявлення шкоди слід вважати 03.07.2017 року, тобто день підписання довідки про проведення вищевказаної перевірки. Річний строк для звернення до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди закінчився 03.07.2018 року. Згідно з матеріалами справи УПФУ у м. Краматорську звернулося до [PERSON] з позовом про відшкодування матеріальної шкоди лише 18.06.2020 року, про що свідчить штамп Краматорського міського суду про отримання позовної заяви з додатками. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. 228 та ст. 233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Та обставина, що відповідач не перебувала в трудових відносинах з позивачем на час виявлення порушень, не впливає на те, що виниклі правовідносини регулюються саме трудовим законодавством, оскільки шкода була спричинена працівником під час виконання ним трудових обов`язків. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. При цьому суд ще раз окремо звертає увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким що порушить зазначений принцип. За таких обставин, враховуючи, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 18.06.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, суд приходить до висновку, що строк позовної давності, в межах якого позивач повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав, пропущений без поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати не відшкодовуються. Враховуючі, що при зверненні до суду позивача було звільнено від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed