Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати недійсним правочин, а саме боргову розписку про отримання нею від [PERSON] позики на суму 195000,00 грн. від 16.12.2018 року. Позов обгрунтовує тим, що 16.11.2018 року вона була викликана [PERSON] до його кабінету, в приміщенні магазину «Люкс маркет», де разом з ним знаходився [PERSON] . В наказному тоні вони повідомили, що в магазині виявлена нестача та звинуватили в ній позивачку, при цьому документів в підтвердження цього їй не надали, лише повідомили, що з магазину зникли різні прикраси за її вини. [PERSON] разом з [PERSON] силоміць забрали в позивачки телефон і зачинили двері кабінету, при цьому вона не мала можливості подзвонити ані батькам, ані в поліцію, ані покликати на допомогу. Позивачка зазначає, що останні на неї кричали, погрожували фізичною розправою та психологічно тиснули, запевняючи, що посадять її в тюрму та про здійснену нею крадіжку дізнаються всі родичі та друзі. Позивачка, в поданому нею позові стверджує, що вона в той час перебувала в шоковому та психологічно безпорадному стані, внаслідок чого відповідач, разом з [PERSON] змусили її підписати розписки про те, що нібито вона взяла товар з магазину на суму 62227,00 грн. та 133000,00 грн., при чому, кількість та найменування товару їй диктували під диктовку. Крім того, [PERSON] стверджує, що в розписках не зазначені, конкретні марки та назви товару, їх маркерування, проби й інші ознаки, необхідні для ювелірних виробів. Після їх написання, відповідач разом з [PERSON] почали залякувати позивачку тим, що тепер зможуть посадити її до в`язниці за крадіжку. Потім, повідомили її, що оскільки вона винна [PERSON] грошові кошти. у загальному розмірі 195 000,00 грн., вона мусить написати іншу розписку, але вже про нібито отриману вказану суму в позику. [PERSON] багата та впливова особа в районі, має зв`язки в правоохоронних органах району та області, тому позивачка сприйняла його погрози серйозно. В поданому позові запевняє, що ніякого товару (прикрас) вона з магазину не брала та грошових коштів у [PERSON] , у розмірі 195000,00 вона фактично не отримувала. Розписка про отримання нею у [PERSON] позики, в розмірі 195000,00 грн. - є недійсною та фактично фіктивним правочином, що не створював правових наслідків, отриманим з метою прикриття нестачі, що начебто сталася в магазині на суму такої «нестачі». Позивачка, в своїй позовній заяві стверджує, що [PERSON] шантажує її і вимагає гроші. Також, [PERSON] , зазначає, що коли вона вже написала розписки, [PERSON] покликав до кабінету продавця з магазину « [INFO] » [PERSON] , де останній, не знаючи в чому справа, оскільки є працівником іншого магазину, прийшов і розписався в якості свідка в написаних позивачкою розписках. [PERSON] , стверджує, що всі розписки написані нею і які знаходяться у [PERSON] написані нею під психологічним та фізичним тиском, примусом і погрозами зі сторони [PERSON] та [PERSON] та не відображають реальних подій, містять цілковиту неправду, вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, без фактичного отримання позивачкою будь-яких грошових коштів чи майна від [PERSON] та не мають юридичної сили. Крім того, позивачка зазначає, що в серпні 2020 року [PERSON] подав позовну заяву про стягнення з неї грошових коштів за вищезазначеною розпискою, при цьому [PERSON] разом з позовною заявою було подано копії розписок про: отримання мною позики у розмірі 195000,00 грн. від 16.11.2018, про отримання мною в борг товару на суму 62227,00 грн. від 16.11.2018 та суму 133000,00 грн. від 16.11.2018, однак позивачка категорично заявляє, що всі вищезазначені розписки недійсні, оскільки написані під психологічним тиском зі сторони [PERSON] , не мали під собою правових підстав для їх написання та містять ознаки фіктивного правочину вчиненого під впливом насильства. Також, [PERSON] , вказала, що нею, спільно з матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] , 02.09.2020 було подано заяву про вчинення [PERSON] відносно них кримінального правопорушення передбаченого ст.189 КК України (вимагання). 05.10.2020 року ухвалою слідчого судді Бершадського районного суду Вінницької області було зобов`язано Бершадський ВП ГУНП у Вінницькій обл. внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 02.09.2020. 15.10.2020 року, позивачкою до Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області було надіслано запит про отримання витягу з ЄРДР щодо внесення відомостей до нього по їхній заяві, проте станом, на день звернення до суду з даним позовом, інформації щодо внесення відомостей по заяві про злочин від 02.09.20 позивачці не надано. Також у поданому позові позивачка стверджує, що [PERSON] погрожував її батькам, застосовував до них психологічний тиск та скориставшись їх батьківськими почуттями та страхом за дитину, вимагав від них віддати за менем "борг" якого не існує. Оскільки розписка на суму 195000,00 є фіктивною , складеною проти волі позивачки, внаслідок застосування до неї психологічного тиску та без наміру створити наслідки, обумовлені нею на думку позивачки така розписка від 16.11.2018 року на суму 195000,00 грн. є недійсним правочином. Дана позовна заява надійшла до Бершадського районного суду Вінницької області 20.10.2020 року та відповідно до автоматизованого розподілу судових справ між суддями була передана на розгляд судді Хмель Р.В.. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 21.10.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 12.01.2021 року закрито підготовче судове засідання справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач, [PERSON] поданий нею позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач, [PERSON] , заперечував проти задоволення позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Судом встановлено, що 16.11.2018 року [PERSON] склала розписку, за якою зобов`язалася повернути [PERSON] отримані в позику 195 000 гривень до 01.01.2019 року, уклавши таким чином договір позики. Цей факт сторони в судовому засіданні не заперечили. Свої зобов`язання по поверненню позики [PERSON] не виконала, про що свідчить наявність у [PERSON] боргового документа, а саме оригіналу вищевказаної розписки. Водночас [PERSON] не заперечує написання нею боргової розписки, однак заперечує сам факт отримання коштів від [PERSON] та вказує на те, що така розписка написана нею під його тиском. На підтвердження викладених нею у позовній заяві обставини, в якості доказів [PERSON] було надано копії розписок, а саме розписка, яка є предметом розгляду даної справи та ще дві розписки, датовані 16.11.2018 року, в яких перелічено наявні за нею борги за придбані товари на суму 62 227 грн та 133000 грн. Крім того, до матеріалів позову долучено копію заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , датованою 02.09.2020 року, про вчинення кримінального правопорушення та внесення про нього відомостей до ЄРДР, в якій останні просили внести відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 189 КК України та копію ухвали слідчого судді Бершадського районного суду Вінницької області від 05.10.2020 року, якою було задоволено скаргу заявників та внесено відомості до ЄРДР. Також, до матеріалів позовної заяви долучена заява [PERSON] , датованої 15.10.2020 року та адресованої начальнику Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області, про надання витягу з ЄРДР. В судовому засіданні, за клопотанням позивача, [PERSON] , було допитано свідків, які надали покази щодо обставин справи. Так, свідок [PERSON] , надала суду покази, в яких вказав, що [PERSON] , являється їй рідною дочкою та випадково, від сусідки дізналася, що нібито вона заборгувала [PERSON] грошові кошти, в розмірі 9 тисяч доларів. З метою з`ясування, чи правду сказала її сусідка, вона поїхала до [PERSON] та вході особистої розмови з ним, дізналася про наявність у її дочки боргу у розмірі 195 000 грн. Як нею було з`ясовано, борг виник у її дочки в результаті того, що остання брала товари з магазину, де працювала та не здійснювала розрахунок за них, внаслідок чого виникла велика заборгованість. В своїх показах, свідок [PERSON] , також зазначила, що в подальшому, разом з чоловіком прийняли рішення позичити кошти аби погасити частину боргу. [PERSON] , зазначила, що вона особисто занесла [PERSON] грошові кошти в розмірі 40000 грн. на що він зробив відмітку на розписці дочки, про погашення боргу на суму 40 000 грн. При цьому свідок зазначила, що її дочка говорила, про те, що коштів у [PERSON] вона не брала, а розписку написала бо на неї чинили тиск. На запитання чи погрожував [PERSON] їй чи її сім`ї, остання повідомила, що такого не було. Свідок, [PERSON] , показав суду, що являється батьком позивачки та вказав, що про наявність у його дочки боргу дізнався від своєї дружини. Щодо погашення боргу на 40 000 грн. висловив аналогічні покази, як і свідок [PERSON] .. Крім того, в своїх показах зазначив, що йому дочка говорила про те, що не брала ніяких грошей у [PERSON] .. Свідок [PERSON] , надав суду покази, в яких вказав, що в кінці 2018 року, його до себе в кабінет позвав [PERSON] та повідомив, про написання [PERSON] розписки про взяття грошей в борг, при цьому в кабінеті були присутні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Написану, [PERSON] , розписку він прочитав та підписався в ній як свідок. Також, в своїх показах зазначив, що бачив гроші на столі в [PERSON] , їх не перераховув та пішов з кабінету раніше, так як у відділі де він працює було багато покупців. Свідок [PERSON] , надав суду покази, в яких вказав, що [PERSON] в кінці 2018 року підійшла до нього з проханням пройти з ним по відділах магазину, в якому працювала, з метою складання списку наявних за нею боргів, сума яких як пізніше виявилося складає 195 000 грн. Коли список був складений, так як [PERSON] виявила бажання позичити у [PERSON] грошові кошти аби погасити наявні за нею борги, він разом з нею, пішов до [PERSON] , в кабінеті якого, позивачкою було написано розписку, в якій він як свідок розписався. Також, [PERSON] , вказав, що грошові кошти стояли на столі, після чого [PERSON] поклала їх до свого пакету. Сам особисто він їх не перераховував. Свідки, [PERSON] , та [PERSON] , в своїх показах зазначили, що ніякого тиску на [PERSON] не було вчинено, вона сама добровільно написала розписку. Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Правочини з недоліками у формуванні волі можна поділити на дві основні групи: 1) правочини, які вчиненні без внутрішньої волі особи на вчинення правочину; 2) правочини, в яких внутрішню волю сформульовано неправильно. Без внутрішньої волі вчиняються правочини, зокрема під впливом насильства. Правові наслідки недотримання вимог закону (ч. 3 ст. 203 ЦК України) передбаченні, зокрема в ст. 231 Цивільного кодексу України. Нормами частини першої статті 231 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недійсним договору позики від 16.11.2018 року, з підстав укладення такого договору під впливом психологічного тиску та насильства з боку відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним правочину з підстав укладення його під психологічним тиском, оскільки допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , вказали на те, що були присутніми при написанні добровільно [PERSON] , 16.11.2018 року боргової розписки та отримання останньою коштів від [PERSON] .. Надані позивачем заява про вчинення злочину, ухвали слідчого судді щодо зобов`язання внести відповідні відомості до ЄРДР та заява про надання витягу з ЄРДР не підтверджують застосування до неї психологічного тиску та не можуть слугувати підставою для визнання правочину недійсним. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] обставини вчинення щодо [PERSON] психологічного тиску також не підтвердили. Ухвалюючи дане рішення, суд бере до уваги ту обставину, що [PERSON] не скористалася правом оспорити спірний договір позики на підставі статті 1051 ЦК України, до моменту звернення [PERSON] до суду з вимогами про стягнення з неї заборгованості. Крім того, суд бере до уваги, що батьками позивачки, було частково сплачено частину боргу, що підтверджується відповідно відміткою на оспорюваній розписці, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, що на думку суду свідчить про визнання наявного боргу за розпискою. Таким чином позивач не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не довела факту застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичними або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed