Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

І. Стислий виклад позиції заявника. 1. 10 листопада 2020 року на адресу Шумського районного суду Тернопільської області надійшла заява [PERSON] (далі заявник) про встановлення факту, що має юридичне значення. 2. Позов обгрунтований тим, що [INFO] помер [PERSON] . Ще у 2006 році заявник та [PERSON] уклали усний договір довічного утримання (догляду). За цим договором покійний передав заявнику у власнсть житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , який мав для нього значну цінність, взамін чого заявник, як набувач цього майна, зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Актом обстеження Шумської міської ради Шумського району Тернопільської області від 29.10.2020 року №253 в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , підтверджено факт постійного проживання заявника однією сім`єю без реєстрації із [PERSON] , протягом 2006-2012 р.р. Заявник зазначає, що увесь період часу спільного проживання із [PERSON] оплачував лікування останнього, купував продукти харчування, крім того, ремонтував жилий будинок, сплачував вартість комунальних послуг, обробляв земельну ділянку. Просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: те, що він проживав із спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю більше п`яти років (протягом 2006-2012 років) у [ADDRESS] . В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав з підстав викладених у ній та просив її задоволити, пояснивши, що після розірвання шлюбу, заявник зустрівся з [PERSON] , і останній запропонував йому своє житло для проживання, за умови, що заявник буде його доглядати. Факти, викладені в позовній заяві, підтвердити належними доказами не може, оскільки не зберігав чеки та квитанції, які б свідчили про ведення спільного господарства та побуту. Спільного бюджету з [PERSON] не вів, проживав з умовою догляду за померлим. Про існувння інших родичів не знає. Заявник зазначив, що встановлення даного юридичного факту йому необхідно для прийняття спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON] . Просить не викликати в судове засідання та не допитувати свідка [PERSON] у зв`язку із хворобою останнього. Представник заінтересованої особи Шумської міської ради Тернопільської області в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, дала покази про те, що заявник [PERSON] проживав разом із [PERSON] з 2005 р., 2006 р. Їй відомо, що останній доглядав [PERSON] . Про те, чи заявник оплачував лікування, купував продукти харчування, ремонтував жилий будинок, сплачував вартість комунальних послуг та обробляв земельну ділянку їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, дала покази про те, що заявник [PERSON] попросив її прийти до суду для підтвердження факту спільного проживання. Свідок пояснила, що [PERSON] дійсно вів спільне господарство разом із [PERSON] , а згодом доглядав останнього. Більше нічого по даному факту додати не може. ІІ. Процесуальні дії у справі. 4. Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та призначено судове засідання на 01 грудня 2020 року. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 5. Відповідно до листа № 958/14-01-09.5 від 18.12.2019 року виданого на адвокатський запит Шумським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, вбачається, що згідно із актового запису про смерть № 1 складеного 27.01.2012 р. Боложівською сільською радою Шумського району Тернопільської області гр. [PERSON] , помер [INFO] в с. Боложівка Шумського району Тернопільської області. 6. Померлому належало майно, що складається із: жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] та зареєстрований за [PERSON] згідно з дублікатом свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 26.12.1989 р. виконкомом Шумської районної ради та зареєстрований в Кременецькому БТІ за реєстровим № 334. 7. Актом обстеження Шумської міської ради Тернопільської області від 29.10.2020 року №253 в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] 1969 р.н., який зареєстрований за місцем проживання в [ADDRESS] , фактично з 2006 року проживає без реєстрації місця проживання в [ADDRESS] . [PERSON] здійснював сторонній догляд за [PERSON] , який помер [INFO] , проживав разом з ним та вів спільне господарство. 8. Згідно довідки №533 від 10.11.2020 року виданої Шумською міською радою Тернопільської області вбачається, що в склад сім`ї [PERSON] , який помер [INFO] , з 2006 року входив заявник [PERSON] , 1969 р.н. ІV. Оцінка Суду. 9. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 10. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України. 11. Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 12. За ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 13. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. 14. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 15. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 16. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. 17. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. 18. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. 19. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. 20. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.21 постанови від 30.05.2008 №7 "Про судову практику у справах про спадкування", при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. 21. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). 22. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). 23. Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88 § 33). 24. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17/). 25. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 26. Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. 27. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 28. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). 29. Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. 30. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм Сімейного кодексу України та правових позицій Верховного Суду, саме [PERSON] як заявник та особа, яка стверджує про факт його проживання однією сім`єю із [PERSON] , повинен довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог. Таким чином, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем [PERSON] , є доведеність факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж із 25 січня 2006 року до дня смерті спадкодавця - [PERSON] . Доказів сплати комунальних послуг, ремонту, купівлі продуктів харчування, ліків, як то вказано у позовній заяві, позивачем суду не надано, а відповідно і матеріали цивільної справи їх не містять. При цьому суд зазначає, що сама по собі сплата комунальних послуг, купівля продуктів харчування, ліків, а згодом і поховання не свідчать про спільне проживання та наявність спільного побуту, взаємні права і обов`язки. Відсутність достатніх письмових доказів в матеріалах справи об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, на які посилається сторона позивача у позові, та не можуть безумовно свідчити про постійне проживання однією сімєю [PERSON] зі спадкодавцем, так як ці покази не підтверджені іншими належними та допустимими доказами. Також у судовому засіданні не доведено, що померлий [PERSON] страждав тяжкою хворобою, перебував у безпорадному стані та неміг себе самостійно обслуговувати. 31. Крім того, заявник у заяві посилається на те, що у 2006 році він із [PERSON] уклали усний договір довічного утримання(догляду), згідно якого останній передав йому у власність житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , який мав для нього значну цінність, взамін чого заявник, як набувач цього майна зобов`язася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. 32. Згідно ст. ст. 744, 745 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу(ст. 748 Цивільного кодексу України). 33. Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. 34. Статтями 208, 209 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. 35. Частиною 1 статті 218 Цивільного кодексу України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, законодавством встановлено обов`язковість укладення договору довічного утримання (догляду) у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, а укладення усного договору довічного утримання (догляду) не породжує жодних правових наслідків. 36. Згідно ч.2 ст.319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Таким чином, заявником [PERSON] не підтверджено усталених відносин між ним і [PERSON] , які притаманні родині, а обставини, на які посилається заявник (спільне проживання із [PERSON] з 2006 року, витрата коштів і догляд за [PERSON] , придбання ліків і продуктів), не підтверджують факту проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не містять жодних відомостей щодо виникнення між заявником і померлим відносин, притаманних сім`ї, свідчать про проживання із померлим виключно з умовою, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні заявлених вимог відмовити. V. Розподіл судових витрат між сторонами. 37. Заявником при подачі позову було сплачено 420 грн. 40 коп. судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати належить залишити зазаявником. З цих підстав, На підставі викладеного,

Outcome: dismissed