Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

16 серпня 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 190М-08 від 27 травня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], загальною площею 57,70 кв.м, житловою площею 44,90 кв.м, шляхом її продажу позивачем з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 84000,00 грн. будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предметі іпотеки), стягнути з відповідача судові витрати. Рішенням від 10 листопада 2016 року Дружківський міський суд Донецької області частково задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №190М-08 від 27 травня 2008 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], шляхом продажу квартири з укладанням від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" договору-купівлі продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу, з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу предмету іпотеки на рівні, встановленому у договорі іпотеки в розмірі 84000,00 гривень. Рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], не підлягає виконанню під час дії мораторію, встановленого Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». В задоволенні решти позову, а саме в наданні іпотекодержателю додаткових повноважень: отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 1378,00 грн. Разом з тим, суд не ухвалив рішення щодо позовної вимоги про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предметі іпотеки), хоча сторони подавали докази та давали пояснення з цього приводу. Відповідно до ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Відповідно до ч.3 ст.220 ЦПК України суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Пояснила, що позивач просить виселити відповідача з квартири предмету іпотеки без надання іншого жилого приміщення, оскільки у власності відповідача є ще декілька жилих приміщень. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, пояснив, що квартиру [ADDRESS] він придбав у 2005 році, тобто за три роки до укладення кредитного договору. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Суд встановив, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 27 травня 2008 року укладений кредитний договір № 190М-08, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 березня 2016 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки № 190М-08, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], загальною площею 57,70 кв.м, житловою площею 44,90 кв.м. Обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки складає 84000,00 грн. Суд дійшов до висновку, що позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню, оскільки боржник не виконував умови кредитного договору в достатньому обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Суд встановив, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, укладеного 03 червня 2005 року, тобто за три роки до укладення кредитного договору № 190М-08 від 27 травня 2008 року (а.с.57). Суд приходить до висновку, що відповідач передав в іпотеку квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому передбачених законом підстав для виселення [PERSON] із зазначеної квартири без надання йому іншого постійного житла немає. Таку правову позицію висловив Верховний суд України в постанові №6-2830цс15 від 10 лютого 2016 року.

Outcome: dismissed