Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

20.02.2014 року позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 07.04.2005 року. Свої позовні вимоги він обґрунтовує відсутністю у договорі оренди положень про орендну плату, із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду, відповідальності за її несплату, умов і строків передачі земельної ділянки орендарю та умов її повернення, плану або схеми земельної ділянки, акту приймання-передачі, несплатою орендної плати за 2011-2013 р.р. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали. Представник відповідача позовні вимоги не визнала. В обґрунтування цього вона надала суду свій екземпляр договору оренди землі, який на її погляд містить усі істотні умови договору, та інші документи – акт прийому-передачі земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копії видаткових касових ордерів щодо оплати за оренду в 2012, 2013 р.р. та копії документів пошти про відправлення позивачу орендної плати, через відмову від її отримання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та давши належну оцінку доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у позові, з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем, 07.04.2005 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,03 га, яка належить позивачу на праві приватної власності, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії РЗ № 667817. Відповідно до умов даного договору,позивач передав відповідачу у строкове платне користування, терміном на 10 років, належну йому на праві власності земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться в адміністративних межах Соколово - Балківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області. 08 жовтня 2007 року даний договір зареєстрований в Новосанжарському ВО ПРФ «ЦДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис за № 040754600292. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі», в редакції, що діяла на момент укладання договору, визначено істотні умови договору оренди землі якими є: 1) об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); 2) строк дії договору оренди; 3) орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; 4)умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; 5) умови збереження стану об'єкта оренди; 6)умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; 7)умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; 8)існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; 9)визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Невід'ємною частиною договору оренди землі є: 1)план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; 2) кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; 3)акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 4)акт приймання - передачі об'єкта оренди; 5)проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом. Як убачається зі змісту договору оренди землі від 07.04.05р. в редакції, наявної у відповідача та наданого ним суду, він укладений з дотриманням вищезазначених вимог ст.15 Закону України "Про оренду землі" та положень Типового договору оренди землі, містить усі необхідні відомості та істотні умови, а також належним чином зареєстрований, відповідно до встановленого законом порядку, що діяв на момент укладення договору та виникнення спірних правовідносин. Так, зокрема орендна плата із зазначенням її розміру, форми платежу, строку, порядку її внесення і перегляду, відповідальність за її несплату визначені в розділі договору «Орендна плата» - пункти 9-14. Відносно інфляції, то вимоги ст.15 ЗУ «Про оренду землі» передбачають визначення договірних умов щодо застосування чи ні індексів інфляції. Пунктом 10 договору оренди сторони домовились, що орендна плата обчислюється без урахування індексів інфляції. Посилання позивача на відсутність в договорі умов і строків передачі земельної ділянки та умов її повернення є безпідставними і не заслуговують на увагу, оскільки п.п. 15-24 договору від 07.04.05р. дані умови визначено. Твердження позивача щодо відсутності акту приймання-передачі земельної ділянки спростовується наявністю останнього, як невід’ємної частини договору, який датовано 07.04.05р. та підписано як орендодавцем, так і орендарем. Щодо строків реєстрації договору оренди землі, то слід зазначити що, жодним нормативно-правовим актом не визначено граничних строків передачі на державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки. Так, статтею 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, установленому законом. Даний порядок відповідачем був дотриманий, про що свідчить державна реєстрація договору в Новосанжарському ВО ПРФ «ЦДЗК». Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 02 жовтня 2013 року) на час виникнення спірних правовідносин був чинним Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року №2073, яким передбачено, що державна реєстрація договорів оренди земельної ділянки є певною процедурою, яка займає значний проміжок часу. Тобто підписання договору оренди та його державна реєстрація можуть не збігатися в часі. Крім того, у відповідності до вимог ст. 18 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, тому дата підписання договору не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Верховний Суд України у постанові від 18.12.2012 року по справі № 6-77цс12 за позовами власників земельних ділянок до ТОВ «Яромир-Агро» та в постанові від 06 березня 2013 року по справі №6-6цс-13 дійшов висновку, що в силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі висновки відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України. Частиною 3 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким чином,з урахуванням викладеного,суд приходить до висновку що,договір оренди земельної ділянки від 07.04.200 року укладений між сторонами у справі,цілком відповідає вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент його підписання, і містить всі істотні умови, визначені цією статтею. Той факт, що надані позивачем та відділом Держземагенства у Новосанжарському районі копії договору оренди землі, укладеного між сторонами, не містять п.п. 9-20, які прописані в екземплярі договору, наданого відповідачем, не дає законних підстав стверджувати про недійсність договору як такого, зокрема із тих підстав що, як зазначалося вище,проведена державна реєстрація договору оренди землі, яка на даний час, ніким не оспорена і не скасована. Не має значення для вирішення спору, в межах заявлених позовних вимог, той факт, що відповідачем не надано доказів отримання позивачем орендної плати за 2012-2013 р.р.,оскільки закон не пов’язує наявність таких фактів для визнання договору оренди землі недійсним, а позовних вимог з інших підстав не заявлено.

Outcome: dismissed