Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

01.04.2016 року КУ "Центральна дитяча міська лікарня" звернулося до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилою [ADDRESS] Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення виконкому Житомирської міської ради №666 від 18.11.1982р. дев'ятиповерховий гуртожиток на 400 місць по вул.1-го Травня, 20 в м.Житомирі передано на баланс позивачу. Згідно ордеру №17 від 26.09.1996р. [PERSON] (на момент отримання ордеру - [PERSON]), яка працювала в санаторії «Дениші», отримала жилу [ADDRESS] в гуртожитку. В подальшому на підставі ордеру №41 від 25.06.2001р. відповідачку, яка на той момент мала прізвище «[PERSON]», було переселено в [ADDRESS] разом з чоловіком - [PERSON] та [PERSON]. Надалі після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище на «[PERSON]». Відповідно до довідки КУ ЦДМЛ від 11.06.2015р. [PERSON] та її син [PERSON] в [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають з 2009 року. 24 січня 2017 року заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира позов задоволено. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 27 квітня 2017 року заочне рішення від 24.01.2017 року скасовано та справо призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів 18.11.1982року № 666 дев»ятого скликання гуртожиток по вул. 1 Травня, 26 в м.Житомирі передано на баланс Комунальної установи «Центральна дитяча міська лікарня» (а.с.6). 26.09.1996 року Житомирською дитячою міською лікарнею видано [PERSON] / в подальшому - [PERSON] / ордер № 17 на зайняття [ADDRESS], 25.06.2001 року її разом із сином [PERSON], [INFO], переселено в [ADDRESS] даного гуртожитка на підставі ордеру № 41 від 25.06.2001р. В той час відповідачка працювала в ОЛСЦРЗ «Дениші» (а.с.7). Гуртожиток по вул. 1 Травня, 26 в м.Житомирі згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2017 року є власністю територіальної громади м.Житомира з 24.03.2008р., але залишається на балансовому обліку та обслуговуванні КУ «Центральна дитяча міська лікарня». (а.с.74, 85). Даний об'єкт нерухомості не має статусу житлового будинку, оскілки не включений до переліку об'єктів приватизації відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення про порядок передачі квартир / будинків /, жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009р. № 396. 27.02.2008р. [PERSON] звільнилась за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з ОЛСЦФЗ «Денеші», що було зумовлено її сімейними обставинами, оскільки вона самостійно виховувала сина, мусила супроводжувати його до місця навчання і додому. Оскільки санаторій «Денеші» знаходиться поза межами м.Житомира, вона була позбавлена можливості піклуватись дитиною. Суд розцінює такі причини звільнення як поважні. В квітні 2016 року позивач звернувся до суду з вимогою про визнання [PERSON] та її сина [PERSON]., 2000 р. народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - [ADDRESS], посилаючись на ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу України в зв'язку з відсутністю відповідачів за місцем реєстрації понад 6 місяців. При вирішенні даного спору, суд застосовує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у Постанові від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1166цс15, оскільки вона стосується застосування норм матеріального права при вирішенні аналогічних спірних правовідносин, і яка полягає у наступному. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР. Оскільки в даній справі позивач не надав доказів того, що правовий режим спірного приміщення гуртожитку підпадає під дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», то відсутні підстави застосовувати законодавство, що регулює правовий режим користування жилими приміщеннями, а слід використовувати спеціальне законодавство, яке стосується користування гуртожитками. Відповідно до статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до частини другої, третьої статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. У справі, що розглядається, відповідач [PERSON] звільнилась з роботи з ЖОЛСЦРЗ «Дениші» за власним бажанням через сімейні обставини, що свідчить про поважність причини звільнення, і виключає можливість виселення її на підставі ст. 132 ЖК УРСР. Крім того, згідно з ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» / в редакції, що діяла станом на день подачі позову / забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону. Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей. Відповідно до ч.3 ст. 1 вищевказаного Закону /в редакції, що була чинною станом на день подачі позову, тобто на квітень 2016 року/ сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів. Норма ст. 5 ЦК встановлює загальні правила щодо дії актів цивільного законодавства у часі. .Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності цих актів, і акти цивільного законодавства зворотної сили не мають, тому в даному випадку має застосовуватись редакція Закону Країни, що діяла станом на день подачі позову. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні відповідач не втратила інтерес до спірної кімнати, вона до неї навідується, зберігає там свої речі і тимчасово не проживає в ній в зв'язку з сімейними обставинами, що підтвердилось в судовому засіданні як показами свідків так і письмовими поясненнями відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed