Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO], стягнути з відповідача судові витрати, обґрунтувавши свої вимоги тим, що протягом певного часу, позивач перебувала у фактичних сімейних стосунках з відповідачем, шлюб між ними укладено не було. [INFO] року у сторін народилась донька [PERSON]. Згодом, позивач з відповідачем стали проживати окремо, а донька залишилася проживати з позивачем, проти чого відповідач не заперечував, спорів стосовно місця проживання дитини також не було.У відповідача був офіційний шлюб до народження спільної з позивачем доньки, від шлюбу він мав двох дітей, але був позбавлений батьківських прав. Незважаючи на свої батьківські обов'язки відповідач донькою не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у вихованні. На сьогоднішній день дитині вже чотири роки, вона не пам'ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки бачила його декілька разів. Також в спілкуванні з позивачем ніколи про нього не питала та не цікавилась. Позивач не подавала позов до суду з вимогою про стягнення аліментів з відповідача, оскільки він обіцяв, що буде допомагати коштами на утримання доньки, однак, за весь цей час ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надав. Донька не отримувала від батька жодного подарунку на день народження та інші свята. Окрім цього, зазначає, що відповідач не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, тобто не дбав про її нормальне самоусвідомлення, не сприяв засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надавав доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідач ніколи не цікавився здоров'ям своєї доньки - не відвідував під час хвороб, не надавав коштів на лікування чи проведення медичних обстежень, жодного разу не ходив до лікарні для проведення обов'язкового періодичного медичного огляду. Окрім цього, позивачу відомо, що відповідач зловживає спиртними напоями та вживає наркотичні речовини, хоча при цьому не стоїть на обліку у відповідних медичних установах, а також не працює. Враховуючи те. що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивача та нашої дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкування дитини з ним та прийманні участі батька у вихованні дитини. 20.02.2016 року позивач одружилась з громадянином [PERSON] Наразі у теперішнього чоловіка з донькою склалися приязні стосунки, чоловік ставиться як до рідної доньки, та має намір удочерити, тому на підставі вищевикладеного позивач просила суд позбавити батьківських прав відповідача відносно дитини та стягнути на її користь судові витрати. У судовому засіданні позивач підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити, в обґрунтування посилалась на обставини, які викладені в позові та в документи, що до нього долучені. Додатково зазначила, що відповідач веде аморальний спосіб життя, викладаючи свої непристойні фото у соціальних мережах. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про рогзгляд справи за його відсутності, долучив письмовий висновок, за чким орган опіки та піклування вважає за не доцільне позбавляти [PERSON] батьківський прав відносно малолітньої дочки [PERSON] / а.с. 104-106/ Свідок [PERSON] суду показала, що вона є подругою позивача вже досить давно. Через неможливість належним чином забезпечити сім'ю, позивач та відповідач поїхали на заробітки на рік в Росію, а доньку залишили з бабусею. Згодом відповідач повернувся в Україна через крадіжку на роботі, а позивач залишилась далі працювати в Росії та весь час пересилала грошові кошти для дитини. Свідок [PERSON] суду повідомила, що знайома з позивачем з 24.06.2016 року та була присутня коли позивач із працівниками поліції забирала доньку у відповідача. Дитина була грязна та неохайна. Бабуся відмовлялася віддавати дитину. Повідомила, що позивач була в Росії на заробітках, а відповідах втік з Росії через те, що був оголошений у розшук через крадіжку. Свідок [PERSON] вказала, що знає відповідача з 2013 року, вона є лікарем-педіатром його доньки, яка з 2012 року стала на облік у поліклініці. Повідомила, що зверталися за лікуванням дитини батько [PERSON], який забезпечував лікування, та бабуся, оскільки дитина часто хворіла. Позивача свідок ніколи не бачила. Свідок [PERSON], яка працює на вихователем [PERSON], повідомила, що знайома з відповідачем [PERSON] з вересня 2015 року, він та його мати постійно брали участь у вихованні дитини. Батько зарекомендував себе добре, приводив доньку в дитячий садок та донька називала його батьком. Свідок [PERSON] пояснила, що вона сусідка відповідача [PERSON] та завжди бачила, як останній або його мати гуляли з дитиною. У нетверезному стані вона ніколи його не бачила та ніяких негативних фактів в його сторону сказати не може. Свідок [PERSON], яка працює у дошкільному закладі, де навчається [PERSON], вказала, що дитина завжди була охайною, доглянутою, гарно виглядала та постійно через хворобу носила корсет. На навчання доньку приводив батько [PERSON] Свідок [PERSON] повідомила, що відповідач є другом її чоловіка та вона знає його з 2011 року, натомість із позивачем не знайома. Її дитина та донька сторін [PERSON] разом відвідували дитсадок, куди останню приводив постійно батько. З літа 2016 року свідок [PERSON] та відповідача зустрічала лише у поліклініці. Свідок [PERSON], яка працює двірником, пояснила, що з дитинства знає відповідача [PERSON] Із позивачем не знайома та ніколи не бачила її. Доглядом малолітньої [PERSON] займалися [PERSON] та його матір. Свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача, зазначила, що під час вагітності позивач із відповідачем проживала разом із нею та її чоловіком (дідусем [PERSON]) та з 8 місяців вихованням дитини займається вона, дідусь та [PERSON] Вони створювали для неї всі необхідні умови, займалися її лікуванням. Позивач забрала дитину після повернення з Росії та перешкоджає спілкуванню з нею батькові, бабусі та дідусеві. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.06.2016 року - відповідач є батьком [PERSON], (актовий запис № 364 від 03.07.2017 року). / а.с.7 / Вирішуючи питання щодо вимог позивача про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відносно своїх дітей батьки мають як права так і обов'язки стосовно її виховання. Так відповідно до приписів ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 164 СК України батьки можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли до нього батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, … засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як вбачається із пояснень сторін позивач наполягає на тому, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов'язки, а саме не приймає жодної участі у лікуванні дитини, не цікавиться станом її здоров'я, не допомагає дитині у розвитку, взагалі не бачиться із нею. Дійсно, пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав ", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Проте на думку суду належних доказів на підтвердження обставин, які б доводили свідомого ухилення відповідача від виховання дитини та нехтування ним своїми обов'язками, позивач не надає. Посилання позивача на те, що причиною позбавлення відповідача батьківських прав є безвідповідальне ставлення до виховання дитини є недоведеним та передчасним. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав орієнтує суди на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. У зв'язку з цим у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батьків з урахуванням її характеру, особи батьків та інших конкретних обставин суд може відмовити в задоволені позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків (пункт 18). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оскільки статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення осіб батьківських прав, при чому перелік цих підстав є вичерпним, але наявність жодної із перелічених підстав не була доведена позивачем. Навпаки, за показаннями свідків, встановлено, що батько винокує свої обовязки та бере постійну участь у вихованні дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. А тому, за таких обставин, приймаючи до уваги сам факт заперечення відповідачем [PERSON] проти позовної заяви про позбавлення його батьківських прав, що також свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у вихованні сина, суд вважає за можливе не позбавляти відповідача батьківських прав. Щодо висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, складеного органом опіки та піклування Харківської районної державної адміністрації, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитини матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які проживають з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до положень частини першої статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року № 2342-IV органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Висновок органу опіки та піклування, який містяться в матеріалах справи, не містить негативної інформації щодо відповідача та конкретних обставин на користь позбавлення його батьківських прав. Згідно вказаного висновку за інформацією КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 23» від 06.01.2017 року [PERSON], перебуває під наглядом фахівців лікувального закладу. Прийом дільничного педіатра малолітня [PERSON] відвідує у супроводі батька [PERSON] та бабусі. Згідно з інформацією КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №373 «Паросток» Харківської міської ради» [PERSON] була зарахована у дошкільний навчальний заклад з вересня 2015 року, за наданою батьками інформацією на час зарахування дівчинка проживала за адресою: [ADDRESS]. Мати дитини, [PERSON], до закладу не приходила. Із дошкільного закладу дитину забирав батько [PERSON] або бабуся [PERSON] та прабабуся [PERSON], яких дитина добре сприймала. Батько дитини дотримувався режиму роботи дошкільного закладу, своєчасно приводив та забирав дитину, сплачував за харчування, цікавився розвитком дитини, відвідував батьківські збори та інші спільні заходи, з червня 2016 року донька позивача та відповідача [PERSON] заклад не відвідує. Враховуючи викладене висновком органу опіки та піклування було встановлено за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківський прав відносно малолітньої дочки [PERSON] / а.с. 104-106/ Окрім іншого, суд звертає увагу що позбавлення відповідача батьківських прав може бути втручанням у його право на повагу до сімейного життя, що передбачено статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). В даному конкретному випадку позивачем не доведено належним чином необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не обґрунтовано мету такого позбавлення, а саме позбавлення батьківських прав не відповідає нагальній соціальній потребі та не є необхідним. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні не підтверджений належними доказами той факт, що відповідач протягом тривалого періоду часу свідомо, без об'єктивних на те причин ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї дитини. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], є передчасними та на теперішній час не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed