Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

позивач Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 31.05.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 88-4.4. У відповідності до умов кредитного договору банком було надано кредитні ресурси на суму 49 500 дол.США 00 центів з оплатою по процентній ставці 15 процентів річних. Кошти [PERSON] були отримані та мали бути повернуті до 30.01.2017 року. Додатковим правочином № 1 від 23.08.2006 року розмір кредиту було збільшено до 74 тис. дол.США 00 центів та змінено Графік. На забезпечення виконання зобовязань по даному кредитному договору між банком, позичальником та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки від 31.05.2006 року. Крім того, даний кредитний договір було забезпечено договором іпотеки, а саме між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений 31.05.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюбинським А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1007. 11.02.2015 року між Банком та позивачем було укладено договір відступлення прав вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616. Відповідно до п.1.2 Договору відступлення Первісний кредитор (Банк) відступає, а Новий кредитор (Позивач) набуває всі права вимоги за договорами (кредитами, іпотеки, поруки, тощо), вказаними в додатках до цього Договору. Пунктом 2.1. Договору відступлення встановлено, що п.1.2. цього Договору набирає чинності в день прийняття рішення НБУ про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п.п.2.1.1 Договору та однієї з обставин, визначеної п.п. 2.1.2. цього Договору або 2.1.3 цього договору. 17.09.2015 року постановою Правління НБУ № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кердит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження тимчасової адміністрації в банку. Вказана інформація була розміщена 17.09.2015 року на офіційному сайті НБУ. Отже, згідно із п.2.1 Договору відступлення прав вимоги, вказана вище обставина призвела до набрання 17.09.2015 року чинності Договору відступлення в частині відступлення та набуття Позивачем всі прав вимоги за Кредитним договором, Договорами поруки та Договором іпотеки. Позивач наголошує на тому, що повідомив відповідачів про факт набуття позивачем прав вимоги за Кредитним договором, Договорами поруки та Іпотечним договором. Позивач посилається на ст. 514 ЦК України, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, позивач набув всі права за Кредитним договором, Договорами поруки та Договором іпотеки, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування процентів за користування кредитними коштами. Позивач посилається на те, що зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконані та станом на 09.04.2019 року сума заборгованості Позичальника перед позивачем складає 1 200 320 грн. 68 коп. з яких : 593 168 грн. 79 коп.- заборгованість по сумі основного боргу; 124 071 грн. 14 коп.-прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом; 47 756 грн. 23 коп.-проценти у розмірі 3 % річних за користування кредитом; 244 106 грн.72 коп.-відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ; 191 217 грн. 80 коп.-інфляційні втрати. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву та проти позову заперечив. Представник відповідачів - адвокат Пащук А.І. подав письмові пояснення та заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідачів проти позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення мотивував тим, що позивачем не надано доказів про отримання відповідачем кредиту. Також, зазначив, що позивачем не представлено виписки з рахунку відповідача із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, оскільки представлена виписка не містить первинних облікових документів оформлених відповідно до ЗУ "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні". Крім того, звернув увагу суду на те, що по відношенню до поручителів слід відмовити в позові із тих підстав, що порука є припиненою, а по відношенню до позичальника слід відмовити із тих підстав, що пропущений строк давності. Просив врахувати те, що первинний кредитор - банк змінив строк кредитного договору предявивши вимогу про дострокове повернення кредитних коштів та той факт, що в Шевченківському районному суді м.Львова розглядалась цивільна справа № 466/6798/14-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кедит» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, також змінив строк зобовязання за кредитним договором. Вислухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. Судом встановлено, що 31.05.2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 88-4.4. У відповідності до умов кредитного договору банком було надано кредитні ресурси на суму 49 500 дол.США 00 центів з оплатою по процентній ставці 15 процентів річних. Кошти [PERSON] були отримані та мали бути повернуті до 30.01.2017 року. Додатковим правочином № 1 від 23.08.2006 року розмір кредиту було збільшено до 74 тис. дол.США 00 центів та змінено Графік. На забезпечення виконання зобовязань по даному кредитному договору між банком, позичальником та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки від 31.05.2006 року. Крім того, даний кредитний договір було забезпечено договором іпотеки, а саме між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений 31.05.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюбинським А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1007. 11.02.2015 року між Банком та позивачем було укладено договір відступлення прав вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616. Згідно п.1.2 Договору відступлення Первісний кредитор (Банк) відступає, а Новий кредитор (Позивач) набуває всі права вимоги за договорами (кредитами, іпотеки, поруки, тощо), вказаними в додатках до цього Договору. Пунктом 2.1. Договору відступлення встановлено, що п.1.2. цього Договору набирає чинності в день прийняття рішення НБУ про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п.п.2.1.1 Договору та однієї з обставин, визначеної п.п. 2.1.2. цього Договору або 2.1.3 цього договору. 17.09.2015 року постановою Правління НБУ № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кердит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження тимчасової адміністрації в банку. Вказана інформація була розміщена 17.09.2015 року на офіційному сайті НБУ. Згідно із п.2.1 Договору відступлення прав вимоги, вказана вище обставина призвела до набрання 17.09.2015 року чинності Договору відступлення в частині відступлення та набуття Позивачем всі прав вимоги за Кредитним договором, Договорами поруки та Договором іпотеки. Відповідно до довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит від 31.05.2006 станом на 09.04.2019 року сума заборгованості Позичальника перед позивачем складає 1 200 320 грн. 68 коп. з яких : 593 168 грн. 79 коп.- заборгованість по сумі основного боргу; 124 071 грн. 14 коп.-прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом;47 756 грн. 23 коп.-проценти у розмірі 3 % річних за користування кредитом; 244 106 грн.72 коп.-відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ; 191 217 грн. 80 коп.-інфляційні втрати. 28.08.2013 року первинний кредитор -АТ «Банк Фінанси та кредит» направив вимогу про дострокове повернення всіє суми кредиту, яка згідно повідомлень про вручення отримана відповідачами 15.08.2013 року. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Отже, та обставина, що відповідач [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання з погашення кредиту, процентів та пені за кредитним договором, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження, а тому позовні вимоги в цій частині доведені, разом з цим задоволенню позов не підлягає, виходячи з наступного. Позивач звернувся із позовною заявою 13.05.2019 року. Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту від 28.08.2013 року. Отже, після 28.08.2013 року нарахування відсотків є незаконним. З цього приводу Верховний Суд надавав правові позиції у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №202/4494/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №310/11534/13-ц (провадження №12-154гс18) від 03.07.2018р. та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) від 28.03.2018р., де зазначав, що статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представник відповідача подав суду заяву про застосування строків давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Строк позовної давності починається з моменту пред`явлення банком вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом (ВСУ від 9 листопада 2016 р. у справі №6-2251цс16). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Суд приймає до уваги заперечення представника відповідача до уваги, щодо пропуску строків давності в частині стягнення основної суми борги та відсотків, оскільки фактично змінивши строк за кредитним договором, новий кредитор пропустив строк позовної давності в три роки. Щодо позовних вимог в частині стягнення : 47 756 грн. 23 коп.-проценти у розмірі 3 % річних за користування кредитом; 244 106 грн.72 коп.-відсотки за користування чужими коштами в розмірі облікової ставки НБУ; 191 217 грн. 80 коп.-інфляційні втрати, слід також відмовити по причині пропуску строків даності, зазначивши наступне. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У справі, що розглядається, позивач просив стягнути з відповідачів інфляційні та 3 % річних за період від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за Кредитним договором за тілом кредиту у зв`язку з пропуском позовної давності, то інфляційні та 3 % річних у справі, що розглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц. Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних, 3 % річних, відсотків за користування чужими коштами слід відмовити. Позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів - [PERSON] та [PERSON] підлягає відхиленню в повному обсязі, враховуючи наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції діючої на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги). Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Outcome: dismissed