Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. У подальшому позов уточнювався. Цивільний позов обґрунтований тим, що 17 вересня 2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.В. за реєстровим № 3468 було посвідчено договір дарування частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , укладений між позивачем і [PERSON] . У видачі копії вказаного договору дарування від 17 вересня 2018 року, як учаснику нотаріальної дії, приватним нотаріусом Горловою Ю.М. було фактично відмовлено без надання письмової вмотивованої відповіді на відповідну письмову заяву про це від 18 лютого 2019 року. На даний час у позивача виникла необхідність у визнанні вказаного договору дарування від 17 вересня 2018 року (надалі - Договір) недійсним, оскільки на момент укладення Договору позивач знаходився під впливом тяжких обставин, а саме: більше двадцяти років позивач має хронічне захворювання хребта, яке останні два роки суттєво загострилось, у зв`язку з чим він вимушений приймати сильнодіючі протизапальні та знеболювальні препарати, що підтверджується відповідними медичними довідками. Влітку 2018 року до позивача став навідуватись відповідач, який є його двоюрідним братом і сусідом, що мешкає у другій половині будинку, та пропонувати свою допомогу у догляді за ним. Він декілька разів допомагав шляхом придбання і доставки продуктів харчування і ліків, у тому числі в періоди, коли позивач через сильний біль був прикутим до ліжка. Наприкінці липня 2018 року Відповідач запропонував угоду, а саме: допомогти позивачу облаштувати житло у належному йому дачному будинку [ADDRESS] , зокрема зробити там ремонт, провести туди електро- та водопостачання (з питною водою) та додатково виплатити 4000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 25.07.2018 року, складеною ним власноруч. Після цього він повинен був переїхати для подальшого проживання у свій облаштований під житло-дачний будинок. Взамін відповідач прохав переоформити на нього належну частку будинку. Позивач попередньо надав свою згоду, і Відповідач продовжив про нього піклуватись, а також прибав електрокабель, з допомогою якого він зміг провести мережу електропостачання до свого дачного будинку. 17.09.2018 року Відповідач, без попередження заздалегідь, зажадав, щоб позивач терміново проїхав з ним до нотаріуса, де необхідно підписати договір щодо домовленостей. У той час в позивача було загострення хронічного захворювання і він знаходився під дією ліків, що вживав від болю, але зміг підвестися та проїхати на автомобілі відповідача до нотаріуса. Подію підписання договору він погано пам`ятає, оскільки у нотаріуса все відбулось швидко, за декілька хвилин. Наскільки позивач зрозумів, проект Договору було підготовлений заздалегідь, та йому лише вказали, де саме потрібно розписатись. Крім поганого самопочуття, в позивача ще слабкий зір, а окулярів з собою не взяв, тож текст договору він не зміг прочитати і адекватно сприймати. Лише згодом, зі слів та за поведінкою відповідача він зрозумів, що договір не передбачав ніяких зобов`язань відповідача перед ним, оскільки відповідач відразу ж припинив піклуватись про нього та заперечив свої наміри щодо облаштування його дачного будинку, куди він за спільною з відповідачем домовленістю мав переїхати після укладення договору для подальшого проживання. Таким чином, позивача позбавлено єдиного житла, яке перебувало у його власності. Відносини між позивачем і відповідачем стали напруженими, оскільки він не виконує зв`язних на себе зобов`язань і проявляє неповагу. Також після укладення Договору у позивача з житла вчинено крадіжки зв`язки ключів від всіх замків, документів, пов`язаних з будинком. Позивач вважає, що договір у даному випадку був удаваним, оскільки фактично позивач при його укладенні розраховував, що між сторонами підписується договір купівлі-продажу, який мусив передбачати не тільки передачу належного позивачу житла у власність відповідача, а й обов`язки останнього з виплати грошових коштів та зобов`язання зробити відповідний ремонт у дачному будинку позивача. Крім того, договір було підписано позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки обіцяна відповідачем виплата у сумі 4000,00 доларів США є значно нижчої ринкової вартості цього житла, яке орієнтовано коштує на сьогодні від 24 000,00 до 26 000,00 доларів США. Позивач просить договір дарування частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , який посвідчений 17.09.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М. за реєстровим № 3468, - удаваним, тобто вчинений сторонами для приховування правочину купівлі-продажу,а внаслідок цього недійсним, який вчинений [PERSON] під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах; скасувати запис від 28.02.2019 року про зняття з реєстрації [PERSON] та поновити його реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , усунути перешкоди щодо здійснення права власності у частці житлового будинку шляхом вселення позивача. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Навів пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Надав відзив на позовну заяву, у якій зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За умовами договору дарування до обдарованого переходить право власності на житло. Тобто сам по собі договір дарування є невигідним для дарувальника оскільки передбачає безоплатне відчуження майна іншій особи. Твердження позивача про відсутність в нього іншого житла спростовується його поясненнями щодо дачного будинку. Також жодним чином не підтверджено втрата працездатності позивачем, потреба у постійному догляді. Матеріали справи не містять доказів обману з боку відповідача, з договору дарування вбачається, що сторони розуміли значення своїх дій, перебували у ясній пам`яті на підставі власного волевиявлення вчинили вказаний правочин. Посилаючись на удаваність правочину позивач зазначає, що між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу. Дійсно між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 4000 доларів США позивачу. За вказаним договором від 25.07.2019 року сторони визначили початок перебігу строку на повернення грошових коштів моментом «переоформленням будинку» і підстав вважати зазначені правочини пов`язаними немає. Показовим є те, що між розпискою та укладеним договором дарування існує значний проміжок часу. Таким чином, пояснення позивача є суперечливими. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив можливість задоволення позовних вимог, навівши пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Приватний нотаріус Горлова Ю.М. в судове засідання не з`явилася. Надала письмові пояснення по суті справи. Вказала, що у серпні 2018 року до неї за консультацією звернувся [PERSON] з приводу з`ясування переліку документів , необхідних для дарування житлового будинку. На початку вересня 2018 року він звернувся до неї, надавши усі документи, необхідні для укладення договору дарування. 17 вересня 2018 року з`явилися сторони, які були ознайомлені з текстом договору та підписали його. Перед підписанням сторонам було роз`ясненні наслідки правочину. Процедура нотаріального посвідчення договору дарування зайняла тривалий час. Приватний нотаріус просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17.09.2018 року [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] 53/75 частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Предметом позову у справі, яка переглядається, є заявлені вимоги про визнання удаваним договору дарування та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу частки будинку, а не договір дарування. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (пункти 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, провадження № 14-498цс18). Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). У договорі дарування від 17.09.2018 дарувальник [PERSON] підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи договір дарування частини будинку, позивач не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що він мав намір укласти договір дарування не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано. Відповідно до письмових пояснень приватного нотаріусу позивач заздалегідь звернувся до неї за консультацією щодо переліку документів необхідних для оформлення саме договору дарування і у подальшому при проведенні нотаріальної реєстрації правочину сторонам було роз`яснено суть правочину та його наслідки. Посилання в позові на незадовільний стан здоров`я позивача суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність, його дієздатність обмежена не була. В судовому засіданні не було доведено перебування позивача у якомусь хворобливому стані, яке впливало на усвідомлення ним своїх дій під час укладання договору дарування. Розписка щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошові кошти протягом 3 років після переоформлення будинку, на думку суду, не підтверджує вчинення договору купівлі-продажу частини житлового будинку між сторонами, оскільки датована 25.07.2018 року, тобто заздалегідь до вчинення договору дарування і в ній відсутнє формулювання щодо переходу права власності на будинок (частину будинку) від однієї сторони договору до іншої. Формулювання «переоформлення будинку» носить загальний характер, що може мати ряд інтерпретацій - як перехід права власності, так і належне документальне оформлення права власності існуючих співвласників. Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, уклавши договір дарування частини будинку, позивач розпорядився своєю власністю на власний розсуд, будучи власником спірної частини будинку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Частиною 1 ст. 383 ЦКУ та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. За умови відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним суд вважає також неможливим задовольнити позовні вимоги в частині скасування запису від 28.02.2019 року про зняття з реєстрації [PERSON] та поновлення його реєстрації за адресою: [ADDRESS] , усунення перешкод щодо здійснення права власності у частці житлового будинку шляхом вселення позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed