Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

06.07.2017 р. позивач [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до Київської філії Дочірнього підприємства «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, та просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 154731 грн. 06 коп., компенсації за невикористану відпустку у сумі 56219 грн. 66 коп., а всього на загальну суму 210950 грн. 72 коп. В обгрунтування заявлених позовних вимог вказуючи на те, що він працював менеджером по транспортно-експедиційній діяльності Київської філії Дочірнього підприємства «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ» з 05.05.2009 р. по 31.08.2016 р. Наказом №553-к від 31.08.2016 р. був звільнений з займаної посади відповідно до ст.36 п.1 КЗпП України, в серпні 2016 р. ним від відповідача отримано розрахунковий лист, а 03.09.2016 р. він одержав трудову книжку. На день звільнення відповідачем в розрахунковому листі зазначено, що невикористана відпустка [PERSON] складає 146 днів за яку відповідачем нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 13201 грн. 32 коп. Позивач вважає, що відповідачем не в повному обсязі виплачена йому вказана компенсація з врахуванням того, що за час його роботи в Київській філії Дочірнього підприємства «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ» заробітна плата виплачувалась в два етапи з 16 до 20 числа аванс, а з 21 по 27 число основна частина заробітної плати, зарахування коштів здійснювалося шляхом перерахування коштів на зарплатну картку позивача через АБ «Південний». Таким чином протягом останніх 12 місяців перед звільненням заробітна плата склала 168797 грн. 59 коп. Таким чином, позивач вважає що на день звільнення відповідачем не проведено повного розрахунку та виплати належної суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 69420 грн. 98 коп. Враховуючи те, що відповідачем не проведено повний розрахунок при звільненні, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 154731 грн. 06 коп. Посилаючись на ст.ст. 47, 83, 95, 115-117 КЗпП України просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.07.2019 р. справа передана на розгляд судді П`ятничук І.В. Відповідно до ухвали судді про відкриття провадження від 02 серпня 2017 р. по даній справі відкрито провадження. Як відомо, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч. 2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст.19, 274-282 ЦПК України, справу призначено до розгляду по суті у загальному позовному провадженні за участю сторін. В судовому засіданні позивач заявлені позовній вимоги підтримав та просив їх задовольнити посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві, зазначав що за час його роботи у відповідача його посадовий оклад становив 14066 грн., що підтверджується перерахуваннями грошових коштів на його картковий рахунок, а тому його позовні вимоги є обгрунтованими. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог заперечував, вказував на те, що посадовий оклад позивача за час роботи в Київській філії Дочірнього підприємства «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ» становив 2750 грн., тому заявлені позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу №50-к від 05.05.2009 р. [PERSON] прийнято на роботу на посаду менеджера з транспорту з посадовим окладом 1000 грн. з випробувальним терміном на 1 міс. ( а.с. 78) Відповідно до наданого суду штатного розпису ДП «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ» посадовий оклад щодо посади яку займав позивач ( менеджер з транспортно-експедиторської діяльності) встановлено в 2750 грн. ( а.с. 79-114). Згідно до виписки з наказу про припинення трудового договору від 31.08.2016 р. №553-К [PERSON] звільнено з посади менеджера з транспортно-експедиторської діяльності за згодою сторін відповідно до ст.36 п.1 КЗпП України ( а.с. 6). Згідно до розрахункового листа виданого позивачу при звільненні за серпень 2016 р. вбачається, що оклад позивача становить 2750 грн. і при звільненні йому сплачено 13952 грн. 11 коп. ( а.с. 8). Листом від 31.08.2016 р. позивача повідомлено про можливість отримання трудової книжки ( .с. 9). Статтею восьмою Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до вимог статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Зазначені конституційні положення кореспондуються з положеннями ст. ст. 2 та 4 ЦПК України, ст. 5-1 КЗпП України та ст. 15 ЦК України. За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція) передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8,129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці. Судом, неодноразово задовольнялись клопотання позивача, оголошувалась перерва для витребування необхідних для підтвердження заявлених вимог доказів та допиту свідків. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано ксерокопії виписок з карткових рахунків відкритих на ім`я позивача [PERSON] з яких вбачається, що на вказаний картковий рахунок періодично надходили кошти шляхом безготівкових переказів, без зазначення призначення даних платежів ( а.с. 10-16). З виписки по рахунку [PERSON] в період з 28.10.2013 р. по 12.10.2016 р. АБ «Південний» вбачається, що зарахування котів на вказаний картковий рахунок проводилось як виплата заробітної плати та поповнення карткового рахунку, однак ті суми які як зазначає позивач є заробітною платою, проводились з призначенням платежу «поповнення рахунку». За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений з роботи 31 серпня 2016 р. розрахунок з виплатою належних позивачу сум згідно штатного розпису проведено у відповідності до ст.116 КЗпП України. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказували суду на наступні обставини, свідок [PERSON] вказувала суду на те, що з квітня 2018 р. працює на посаді головного бухгалтера ДП «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ», зазначала, що позивача не знає, стверджувала, що на підприємстві заробітна плата виплачується двічі на місяць згідно штатного розпису. Свідок [PERSON] вказував на те, що з травня 2018 р. працює на посаді директора ДП «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ», позивача не знав і не знає, стверджував що на підприємстві заробітна плата виплачується двічі на місяць згідно штатного розпису. З матеріалів справи вбачається що за зверненням позивача порушене кримінальне провадження № 320191600000000041 від 14.05.2019 р. щодо можливих порушень вимог законодавства з боку ДП «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ», однак на час прийняття рішення суду по даному кримінальному провадженню проводиться досудове розслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства по оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України міститься у постановах від 24.10.2011 р. у справі № 6-39цс11, від 21.11.2011 р. у справі № 6-60цс11, від 03.07.2013 р. у справі № 6-60цс13, від 20.11.2013 р. у справі № 6-114цс13, від 05.10.2016 р. у справі № 6-2405цс15, від 13.03.2017 р. у справі № 6-259цс17. Однак, в даному випадку при розгляді даної цивільної справи, жодним чином не встановлено, що відповідачем на час звільнення позивача не проведено не виплати належних працівнику на день звільнення сум. Доказів, щодо того, що кошти перераховані на картковий рахунок позивача є саме заробітною платою яка виплачувалась йому ДП «ІНТЕГРОВАНІ ЛОГІСТИЧНІ СИСТЕМИ», судом не здобуто. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог та вважає за можливе в їх задоволенні відмовити з огляду на їх необгрунтованість та недоведеність. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed