Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її бабусі [PERSON], яка померла у віці 88 років у місті Горлівка Донецької області. Посилалась на те, що свідоцтво про смерть, що було видане 4 березня 2016 року Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану на території, непідконтрольній органам влади України, є недійсним на території України. Встановлення факту необхідне їй для оформлення спадщини. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, дозволом на поховання, договором - замовленням на ритуальні послуги, фотокартками з кладовища. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2016 року у задоволенні заяви відмовлено. У апеляційній скарзі адвокат [PERSON], який діє від імені заявника [PERSON] на підставі договору на представництво інтересів в суді першої та апеляційної інстанції, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву [PERSON]. Зазначає, що рішення не відповідає вимогам Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» про те, що основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин та статті 1 ЦПК України щодо завдань цивільного судочинства. [PERSON] надала суду достатні докази того, що її бабуся [PERSON] померла у місті Горлівка 4 березня 2016 року, а саме свідоцтво про смерть, видане Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану, дозвіл на поховання, договір - замовлення на організацію і проведення поховання, накладну про сплату ритуальних послуг, фотокартки з кладовища. [PERSON] мешкає у м. Горлівка, що є окупованою територією та не мала можливості приїхати до суду та привезти свідків. Тому висновки суду, на думку заявника апеляційної скарги, є незаконними. В засіданні апеляційного суду представник заявника [PERSON] підтримував апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні. Заявник [PERSON] в засідання апеляційного суду не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена шляхом розміщення оголошення на сайті суду та шляхом повідомлення її представника [PERSON]. Заінтересована особа Слов'янський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про час та місце розгляду справи повідомлена шляхом отримання 29.09.2016 року телефонограми працівником [PERSON], в засідання апеляційного суду представник заінтересованої особи не з'явився. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні заяви суд виходив із того, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті [PERSON], документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи. Однак, заявником інших доказів не надано, незважаючи на те, що суд ухвалою від 1 вересня 2016 року пропонував заявнику надати допустимі докази. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам діючого законодавства. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що тимчасово окупованою територією України є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь. Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та Постанови Верховної Ради України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї постанови. Місто Горлівка віднесено до населених пунктів, у яких тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а, відтак, і до тих, які визнано тимчасово окупованими територіями. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085 «Про затвердження населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Горлівка Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану тимчасово не здійснюють свої повноваження. Частиною 1 ст. 257 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Заявник зареєстрована у [ADDRESS]. Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України №2710/38/14 від 2 вересня 2014 року змінено територіальну підсудність справ Калінінського, Микитівського та Центрально - Міського районних судів м. Горлівки та визначено їх підсудність Слов'янському міськрайоному суду Донецької області. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у заяві про встановлення факту смерті її бабусі зазначила, що остання померла у м. Горлівка та там похована, свідоцтво про смерть видане Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану та недійсне на території України, встановлення факту необхідне їй для оформлення спадщини. До заяви [PERSON] додала копію її паспорта та копію паспорта померлої [PERSON], копію її свідоцтва про народження, копію свідоцтва про народження її батька, копію свідоцтва про смерть [PERSON], копію дозволу на поховання, копію договору і накладної на ритуальні послуги, копії фотокарток з кладовища, відповідь Слов'янського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про відмову у проведенні державної реєстрації смерті. Із копії паспорта заявника [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована у [ADDRESS]. Із копії паспорта [PERSON] вбачається, що вона народилась [INFO] у селі Миколаївка Троїцького району Одеської області та зареєстрована у [ADDRESS]. Із копії свідоцтва про народження заявника [PERSON] [NUMBER], виданого районним відділом ЗАЦС виконкому Центрально - Міської районної ради м. Горлівки 17 березня 1981 року, вбачається, що її батьки [PERSON] та [PERSON]. Із копії свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER], виданого у м. Горлівка Центрально - Міським районним бюро РАЦС Сталінської області 7 січня 1957 року вбачається, що його матір'ю є [PERSON]. Отже, підтверджено, що заявник є онукою [PERSON]. Із копії свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого Горлівським міським відділом запису актів цивільного стану міністерства юстиції Донецької народної республіки 04 березня 2016року, вбачається, що [PERSON] [INFO] померла [INFO] у віці 88 років, про що [INFO] складено запис акту про смерть №284, місце смерті Центрально - Міський район міста Горлівки. Із копії дозволу на поховання, виданого комунальним підприємством м. Горлівки «Ритуальна служба «Простор» 04.03.2016 року, вбачається, що року [PERSON] звернулась за дозволом для підзахоронення [PERSON], що проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], на ділянці [NUMBER] кладовища №1 в родинну огорожу до раніше захороненого [PERSON]. Із копій договору - замовлення на організацію та проведення похорону та накладної №454 від 04.03.2016 року вбачається, що між [PERSON] та ПП [PERSON] укладено договір на організацію та проведення похорону [PERSON] на кладовищі №1. Із фотознімків з місця захоронення вбачається, що [PERSON], роки життя 14.04.1927 - 04.03.2016, захоронена поряд з місцем захоронення [PERSON]. Листом від 15.08.2016р. за №3208/03.2 - 45 за підписом керівника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Слов'янського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті пред'явлено документи, видані на території, де органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Особливий характер справ, які розглядаються в порядку окремого провадження зумовлює певні особливості процесу доказування, зокрема, відсутність змагальності в справі, оскільки сторонами в процесі є лише заявник та заінтересовані особи, активну позицію суду в процесі доказування, який за власним розсудом, з метою всебічного з'ясування обставин справи, може витребувати докази. Так, згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 235 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. п. 1, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 р. № 2398-УІ державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Згідно ст.4 цього Закону органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Статтею ст.17 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Апеляційний суд вважає обґрунтованим довід скарги щодо помилкових висновків суду про надання неналежних та недопустимих доказів. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України. [PERSON] на підтвердження факту смерті її баби надала, крім копії свідоцтва про смерть, копії дозволу на поховання, договору - замовлення на організацію та проведення похорону та накладної №454 від 04.03.2016 року, фотознімків з місця захоронення, сукупність цих доказів свідчить про доведеність її заяви. Встановлення факту смерті баби заявника необхідне їй для оформлення спадкових прав, тобто встановлення даного факту породжує юридичні наслідки для [PERSON]. За вказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: approved