Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

03 вересня 2020 року позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідачки про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині та скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири. В позові зазначив, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2003 року. В січні 2005 року його було засуджено Березнегуватським районним судом Миколаївської області до позбавлення волі. В жовтні 2008 року їх шлюб було розірвано в органах РАЦС за заявою відповідачки. В червні 2010 року він відбув покарання та повернувся до смт. Березнегувате. Для власного проживання придбав квартиру [ADDRESS] у громадянки [PERSON] за 5000 грн. Для цього він працевлаштувався в ТОВ "Березнегуватський сільгоспптахопром" та отримав в рахунок майбутніх виплат по заробітній платі 6000 грн., з яких 5000 грн. сплатив за придбану квартиру, а решту залишив на поточний ремонт квартири. На час купівлі квартири відповідачка проживала в Херсонській області. Згодом він дізнався, що власниками квартири є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Для її оформлення необхідна була технічна документація, однак в зв`язку зі смертю одного із власників, його дружина та діти не мали змоги оформити спадщину. В серпні 2017 року відповідачка повернулася до смт. Березнегувате, почала проживати у нього, згодом оформила право власності на 1/2 частину квартири за собою, ввівши його в оману, а саме запевнивши, що це потрібно для її реєстрації в квартирі, оскільки він проти реєстрації не заперечував. На підставі зазначеного просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачкою 26 вересня 2017 року, посвідчений державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області в реєстрі за № 769 та скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину зазначеної квартири за відповідачкою. В судове засідання позивач не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримання позовних вимог та не заперечення проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачка в судове засідання також не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не направила. Треті особи в судове засідання не з`явилися також, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності та просили вирішити позовні вимоги позивача на розсуд суду у відповідності до вимог чинного законодавства України. Судом, за згоди позивача, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ст.280 ЦПК України. Оскільки позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, а відповідачка не з`явилася в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд доходить наступного. Позивач та відповідачка з 27 грудня 2003 року до 21 жовтня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Березнегуватського районного управління юстиції, актовий запис № 43 книги реєстрації актів про одруження (а.с.12). 26 вересня 2017 року сторони, як окремі покупці, придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку того ж дня за собою зареєстрували кожному по 1/2 частині. Про зазначене свідчать копія договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори за реєстровим № 769 та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 98498883 від 26 вересня 2017 року (а.с.8-10). За даними довідки виконавчого комітету Березнегуватської селищної ради від 26 серпня 2020 року, позивач та відповідачка в зазначеній квартирі зареєстровані та фактично проживають (а.с.7). У подальшому 19 грудня 2017 року сторони зареєстрували шлюб, який заочним рішенням Березнегуватського районного суду від 12 грудня 2019 року було розірвано. Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 19 грудня 2017 року Березнегуватським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, актовий запис № 44 та копією рішення суду від 12 грудня 2019 року (а.с.11,13). Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зокрема, дво або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами статей 229, 230 вказаного Кодексу якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Крім того, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім того частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так в позовній заяві позивач зазначає, що кошти на придбання квартири в розмірі 6000 грн. були його власні, при укладанні договору купівлі-продажу квартири він не розумів, що відповідачка купує вказану квартиру нарівні з ним, після реєстрації права власності стане власником 1/2 її частини, оскільки до того вона його запевняла, що лише зареєструється у ній. Однак, з п.п.4, 9 та п.12 підписаного позивачем та відповідачкою договору вбачається, що продаж квартири вчинено за 25000 грн., які продавці отримали від покупців до підписання договору, покупці стверджують, що вони у шлюбі не перебувають, кошти на придбання квартири є їх особистою власністю, вони розуміють значення та правові наслідки договору, він вчиняється без будь-якого насильства і тиску, без обману, відсутністю впливу тяжкої обставини, що спонукає вчиняти даний договір, він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також те, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Вказаний договір підписано сторонами в присутності державного нотаріуса. Також з довідки ТОВ «Березнегуватський сільгоспптахопром» від 05 жовтня 2018 року слідує, що позивач дійсно отримав кредит з каси товариства в розмірі 6000 грн., однак вказані події мали місце ще 08 вересня 2010 року (а.с.16). Будь-яких інших доказів помилки позивача та введення його в оману відповідачкою при укладенні договору купівлі-продажу, суду не надано. За такого, враховуючи недоведеність позивачем того, що при укладенні договору купівлі-продажу 26 вересня 2017 року помилка дійсно мала місце, договір вчинений під впливом обману, факт обману мав місце, в діях відповідачки вбачається умисел на обман, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed