Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

У травні 2016 року Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України. Вимоги обґрунтовані тим, що після смерті [INFO] року матері дитини [PERSON], батько [PERSON] виявив бажання приймати участь у вихованні доньки, оскільки після розлучення проживав окремо, проте у послідуючому самоусунувся від виконання батьківського обов'язку, запрошувався на засідання комісії з питань захисту прав дитини. 11.04.2016 року [PERSON] звернулася з заявою до служби у справах дітей про надання їй висновку про доцільність позбавлення батьківських прав її батька [PERSON] , так як останній її матеріально не підтримує, участі у вихованні не приймає, не цікавиться станом навчання та її особистим життям. У свою чергу [PERSON] письмовою заявою на адресу означеного органу підтвердив, що не займався вихованням доньки [PERSON] та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Представник позивача /доручення № 1100/02-21 від 17.05.2016 року / у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач на судове засідання не прибув, згідно поданої заяви не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки [PERSON], і просив справу розглянути за його відсутності /ас.30/. Прокурор висловив думку на підтримання позову. Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, рішення по справі може бути ухвалено судом у попередньому судовому засіданні у порядку ст. 174 ЦПК України. За матеріалами справи судом встановлено, що 31 травня 1998 року в селищі Угроїди Краснопільського району Сумської області народилася [PERSON], батьками записані громадяни України [PERSON] та [PERSON] /померла [INFO] року/ копії ас. 5-6, ас. 34-35/; проживає в с. Покровка Краснопільського району Сумської області у сім'ї старшої сестри [PERSON] /ас. 12, 37/; навчається в Державному навчальному закладі «Сумському вищому професійному училищі будівництва та автотранспорту» за спеціальністю «Кухар» /ас. 10/. 11.04.2015 року [PERSON] звернулася з заявою до служби у справах дітей Краснопільської РДА про надання їй висновку про доцільність позбавлення батьківських прав її батька [PERSON] , так як останній не виконує свій батьківський обов'язок /копія ас.8/. [PERSON] проживає на території села Наумівка без реєстрації, своєю письмовою заявою на адресу служби у справах дітей підтвердив, що не займався вихованням доньки [PERSON] та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав /копія ас. 7, ас. 38/ Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації / ас. 18/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 992/02-21від 04 травня 2016 року Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області як органу опіки та піклування,відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], та буде відповідати інтересам дитини /ас.19/. За інформації навчального закладу Державного навчального закладу «Сумського вищого професійного училища будівництва та автотранспорту» за період навчання [PERSON] у навчальному закладі з 01.09.2015 року, батько дитини [PERSON] не приділяє належної батьківської уваги, і адміністрація закладу переймається подальшою долею дитини /ас.10, копія ас. 16/. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини, що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166 СК України. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з ч. 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в ч. 2 ст.6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в ч. 1 ст. 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. Отже, визнані сторонами обставини суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, тому визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Підстав для неприйняття визнання відповідачами позову суд не вбачає. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи викладене, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності як ухилення відповідача як батька від виховання дитини з його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками, тому позов є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є обґрунтованим і відповідає інтересам дитини. Відповідно до ч. 5 ст. 164 СК України надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дітей. У порядку ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача 551 грн. 20 коп. в дохід Державного бюджету України.

Outcome: approved