Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Ізмаїльського палацу культури ім.Т.Г.Шевченка (далі: ІПК), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, директора ІПК, про визнання наказів відповідача № 37 від 27 лютого 2013 року про внесення змін у штатний розпис «з метою оптимізації чисельності персоналу» про виключення з 15 травня 2013 року з штатного розпису посад художнього керівника та інженера по складному обладнанню; № 38 від 28 лютого 2013 року «Про скорочення персоналу ІПК» про вивільнення [PERSON] з посади художнього керівника ІПК на підставі, передбаченій ст.40 п.1 КЗпП України; №97 від 15 червня 2013 року, згідно якого виключена із штатного розпису посада художнього керівника; № 98 від 18 червня 2013 року, згідно якого [PERSON] звільнена з посади художнього керівника ІПК, незаконними; поновлення [PERSON] на посаді художнього керівника ІПК; стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та стягнення моральної шкоди в сумі 2000грн. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали, дали пояснення, що позивачка на підставі рішення суду була наказом № 29 від 19 лютого 2013 року по ІПК поновлена на роботі в посаді художнього керівника ІПК. На підставі вищезазначених наказів №37,38,97,98 позивачка була звільнена. Позивачка вважає, що накази є незаконними, тому що зміни у штатному розписі ІПК відповідно до Статуту повинні вноситися рішеннями Ізмаїльської міської Ради, тому накази №№ 37 та 97 відповідач ІПК не мав права приймати, а відповідно на їх підставі не мав права виносити накази №№ 38 та 98 про вивільнення та звільнення позивачки. Тому просить визнати вказані накази незаконними, поновити позивачку на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в сумі 2000грн. через моральні страждання позивачки від порушення її трудових прав. Представник відповідача ІПК та третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, дав пояснення, що накази №№ 37 та 97 прийняті ІПК затверджували штатній розпис у новій редакції, а не вносили до нього зміни, тому вони є законними. Крім того, вважає, що позивачкою пропущений строк позовної давнини на оскарження цих наказів, а тому просить в позові відмовити, застосувавши строк позовної давнини. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що згідно до наказу № 29 від 19 лютого 2013 року по ІПК позивачка [PERSON] поновлена на роботі в посаді художнього керівника ІПК з 19 травня 2011 року (а.с.138). Наказом відповідача № 37 від 27 лютого 2013 року «Про внесення змін у штатний розпис ІПК» виключена з 15 травня 2013 року з штатного розпису посада художнього керівника та затверджена нова редакція штатного розпису (а.с.37). Про вивільнення на підставі вказаного наказу позивачка ознайомлена 28 лютого 2013 року (а.с.36). Наказом № 38 від 28 лютого 2013 року «Про скорочення персоналу ІПК» встановлено вивільнення [PERSON] з посади художнього керівника ІПК на підставі, передбаченій ст.40 п.1 КЗпП України через два місяця після попередження, з яким [PERSON] ознайомлена в той же день (а.с.102). Про вивільнення працівників повідомлений Ізмаїльський центр зайнятості 17 квітня 2013 року (а.с.104,105). Згода на розірвання трудового договору з [PERSON] від профспілкового комітету ІПК отримана (а.с.106-108, 111-112). Наказом №97 від 15 червня 2013 року «Про внесення змін до штатного розпису ІПК» виключена з 19 червня 2013 року із штатного розпису посада художнього керівника та затверджений штатний розклад у новій редакції(а.с.113,117). Наказом № 98 від 18 червня 2013 року [PERSON] звільнена з посади художнього керівника ІПК у звязку зі скороченням штату, ст.40 п.1 КЗпП України (а.с.40). Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках, в тому рахунку, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з вказаних підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з вказаних підстав може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до\~статті 48\~Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Враховуючи вищезазначені норми суд доходить до висновку, що звільнення позивачки [PERSON] проведено відповідачем ІПК відповідно до діючих норм трудового законодавства. Посилання позивачки на порушення Статуту ІПК під час внесення змін до штатного розпису не може бути взято до уваги, тому що відповідно до п.4.7. Статуту штатний розпис Закладу затверджується керівником Органу управління, а зміни до нього виконавчим комітетом Ізмаїльської міської Ради. Згідно наданих та досліджених наказів, ними не вносилися зміни до штатного розпису, а вносилась його нова редакція і нова редакція затверджена керівником органу Управління, яким відповідно до п.1.4. Статуту є відділ культури Ізмаїльської міської Ради, а нова редакція штатного розпису затверджена начальником цього відділу (а.с.117). З огляду на те, що підстав для визнання будь-яких з оскаржених наказів ІПК незаконними немає, тому немає й підстав для поновлення на роботі позивача [PERSON], а також стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, бо таке стягнення відповідно до ст.235 КЗпП України передбачене лише у випадку поновлення на роботі. Вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, тому що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику відповідно до ст.237-1 КЗпП України провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але під час розгляду справи порушення трудових прав позивачки з боку відповідача не встановлено. Тому суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст.253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України, що із позовом про визнання незаконним наказу № 38 від 28 лютого 2013 року позивачка звернулась 7 травня 2013 року (а.с.1,2), а дізналася про нього в той же день (а.с.102), тому строк позовної давності почав перебігати в цей день і закінчився 28 травня 2013 року, тобто ці вимоги подані без порушення строку позовної давності. З вимогами про поновлення на роботі позивачка звернулась 18 червня 2014 року (а.с.87,88), хоча дізналася про звільнення та наявність наказу № 98 від 18 червня 2013 року в той же день (а.с.40), тому строк позовної давності почав перебігати в цей день і закінчився 18 липня 2013 року на оскарження звільнення та 18 вересня 2013 року на оскарження наказу, тобто ці вимоги подані із порушенням строку позовної давності. З вимогами про скасування наказів №№ 37 від 27 лютого 2013 року, 97 від 15 червня 2013 року та 98 від 18 червня 2013 року позивачка звернулась 17 березня 2015 року(а.с.145-147), хоча дізналася про наявність наказу № 37 28 лютого 2013 року (а.с.36), 98 18 червня 2013 року (а.с.40), 97 11 листопада 2014 року, коли він долучений до справи (а.с.100), тому строк позовної давності почав перебігати у вказані дні і закінчився 28 травня 2013 року, 18 вересня 2013 року та 11 лютого 2015 року відповідно, тобто ці вимоги подані із порушенням строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог позивачки щодо поновлення на роботі, скасування наказів №№ 37,97,98 ІПК сплив, заява про застосування строку від відповідача надійшла. Позивач доказів про наявність поважних причин пропуску строку суду не надав, тому це є підставою для відмови у задоволенні вказаних вимог ще й з підстав пропущення строку позовної давності. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України та, враховуючи, що позивачка звільнена від оплати судових витрат, приймає їх на рахунок держави.

Outcome: dismissed