Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

[PERSON] 24.02.2017р. звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним укладений між нею та [PERSON] 29 березня 2006 року договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) в м.Одесі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №983, та стягнути грошові кошти в розмірі 227250,00 грн., сплачені за договором купівлі-продажу квартири від 29 березня 2006 року. В тексті позову заявлено клопотання про поновлення [PERSON] строку позовної давності на звернення до суду з позовом до [PERSON], пропуск строку позовної давності [PERSON] обґрунтовує тим, що після прийняття судом рішення про стягнення з [PERSON] коштів на користь [PERSON] в сумі 368650,00 грн., [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з відповідним позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 227250,00 грн., тому що раніше не мала можливості звернутись в звязку з вагітністю, народженням дитини та доглядом за дитиною віком до трьох років. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року по справі №522/25848/15-ц, яке було прийнято на користь [PERSON] за її позовом, 03.12.2016р. було повністю скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області та [PERSON] було відмовлено в задоволенні вимог щодо стягнення з [PERSON] коштів в сумі 227250,00 грн. Тому [PERSON] лише наприкінці лютого 2017 р. знов звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON] Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.04.2017р. було відкрито провадження за позовом (головуючий суддя Нікітіна С.Й.). 22.09.2017 року зазначена справа на підставі повторного авто розподілу надійшла до провадження с. Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 25.09.2017 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 06.11.2017 року. 15.06.2017р. на адресу суду надійшли письмові заперечення проти позову (а.с.95-101 т.1), та заява про застосування строків позовної давності (а.с.119-123 т.1). 03.11.2017р. на адресу суду надійшла заява від [PERSON] з проханням відкласти судове засідання у звязку з занятістю її адвоката . 06.11.2017р. в судове засідання зявився представник відповідачки [PERSON] по довіреності, позивачка не зявилась, надавши суду заяву про відкладання судового засідання, суд у звязку з її неявкою та враховуючи її заяву ухвалив судове засідання відкласти на 16.01.2018р.. 16.01.2018р. в судове засідання зявились позивач, її представник [PERSON], відповідачка, її представник [PERSON], в якому суд ухвалено у звязку з набранням чинності з 15.12.2017р. ЦПК України згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII) , що розгляд справи проводиться за правилами ЦПК України, що набули чинності з 15.12.2017р. та призначенням підготовчого засідання, встановлення строків для подання відповіді на відзив та заперечень та засідання відкладено на 26.02.2018р. 17.01.2018р. на адресу суду надійшла заява від [PERSON] про вступ у справу у якості третьої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору. 19.02.2018р. на адресу суду надійшла заява від [PERSON] з повідомленням про припинення її повноважень як представника [PERSON] з 31.01.2018р. (а.с.159 т.1). 26.02.2018 року розгляд справи був відкладений на 02.04.2018 року у звязку з перебування судді у відрядженні. [PERSON]\~подано 02.04.2018р.\~уточнену позовну\~заяву (а.с.182-184\~т.1), згідно якої [PERSON] просить визнати недійсним укладений між нею та [PERSON] 29 березня 2006 року договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №983 в результаті помилки та стягнути грошові коти в розмірі 368 650,00 грн.. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 20 березня 2006 року в агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» між нею, [PERSON], та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі. Зазначена квартира під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі, належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] від 14 березня 2006 року та посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №827. Згідно п. 1.4 попереднього договору [PERSON] сплатила [PERSON] 35700,00 грн., що складало еквівалент 7000,00 доларів США за курсом НБУ на дату отримання [PERSON] коштів. Попереднім договором було визначено дату укладення основного договору купівлі-продажу зазначеної квартири на 29 березня 2006 року. 27 березня [PERSON] була запрошена до Управління кримінального розшуку ОМУ ГУМВС України в Одеській області, куди вона прибула разом з працівниками агенції нерухомості «Дім Ваших Мрій», де під час неофіційної бесіди працівники міліції повідомили [PERSON] про те, що квартира є проблемною, але на питання [PERSON] щодо наявності кримінальної справи щодо власників квартири або факту підроблення документів працівники міліції не надалі зрозумілої відповіді, внаслідок чого, після запевнень працівників агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» про відсутність проблем з квартирою, [PERSON] прийняла рішення придбати квартиру. 29 березня 2006 року між [PERSON] та у [PERSON] Т В. був укладений договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 29 березня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. №983. За придбання вказаної квартири [PERSON] сплатила [PERSON] 227250,00 грн., еквівалент 45000 доларів США за курсом НБУ на день отримання [PERSON] грошових коштів, що підтверджується п.7 договору купівлі-продажу від 29 березня 2006 року, а також попереднім договором купівлі-продажу, укладеним з [PERSON] в агенції нерухомості ПП «Дім Ваших Мрій» 20 березня 2006 року. Крім того, для можливості виплати відповідачці повної суми коштів за квартиру 29 березня 2006 року позивачка уклала з Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» кредитний договір №ML-502/021/2006 на суму 35000 доларів США. Наприкінці березня 2006 року було порушено кримінальну справу №01200600050, в якої одним з обєктів злочину була квартиру №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі і на квартиру накладено арешт. 14 серпня 2007 року арешт на зазначену квартиру було знято постановою слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів організованими групами СУ ГУ МВС України в Одеської області [PERSON]. 18 грудня 2007 року [PERSON] продала квартиру №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі [PERSON]. 27 червня 2008 року, в звязку з тим, що в межах кримінальної справи №01200600050 був зясований факт підробки біржового договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 2-2863/08 було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси, на підставі якого [PERSON] було набуто право власності на квартиру на підставі біржового договору між нею та [PERSON]. [PERSON] зазначає, що у звязку зі скасуванням судом правовстановлюючого документа [PERSON] на квартиру №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі (заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.02.2006 р. по справі №2-2863/08) та стягнення за рішенням Приморського районного суду м.Одеси (рішення від 17.09.2013р. по справі №522/8757/13-ц) із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за придбання зазначеної квартири, вона має право на повернення шляхом стягнення з [PERSON] коштів, отриманих [PERSON] за недійсним договором купівлі-продажу від 29 березня 2006 року та відшкодувати збитки, завдані [PERSON] внаслідок стягнення з неї на користь [PERSON] вартості квартири за договором купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON]. В уточненому позові від 02.04.2018 року позивачка як на підставу позову посилалась на те, що події, а саме незаконне вибуття квартири відповідно до підробленого договору та незаконного рішення суду із власності [PERSON] (яка є єдиною спадкоємницею [PERSON]Т.), відбулись до укладення оскаржуваного договору від 29.03.2006 року, можливість укладення цього договору перевірялась нотаріусом, працівниками банку, де вона брала кошти для купівлі кредиту, і ніхто не повідомив про неможливість укладенні вказаного договору купівлі-продажу. Посилалась на те, що вона не знала та не могла знати про вищевикладені обставини, про те, що [PERSON] не є законним власником квартири не може нею розпоряджатись. Стверджувала, що укладаючи 29.03.2006 року договір купівлі-продажу кв. №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) у м. Одесі, вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо права продавця (відповідачки) законно розпоряджатись квартирою і укладати відповідний договір. Як правові підстави позову зазначила положення п.1 ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 229, ч.1 та ч.2 ст. 216, ч.1 ст. 661 К України. 02.04.2018р. у звязку із знаходженням судді у відпустці розгляд справи відкладено на 04.05.2018р. 04.05.2018р. на адресу суду надійшли заперечення на позов (а.с188-197), за якими просив відмовити у позові вважаючи що позовні вимоги незаконні і не підтверджені належними доказами. 04.05.2018р. у судове зявились сторони та їх представники, суд задовольнив клопотання та залучено [PERSON] як третю особу на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору, та ухвалою суду підготовче засідання закрито і призначено справу до судового розгляду по суті на 04.07.2018р. У судовому засіданні 04.07.2018р. позивач , представник позивача, відповідачка, третя особа надали суду свої пояснення по суті справи та оголошено перерву до 07.11.2018р. У судовому засіданні 04.07.2018р. представник позивачки пояснила, що позивачка придбала у відповідачки спірну квартиру, яку потім продала [PERSON], і що було укладено договір купівлі-продажу, і при цьому не було ніяких арештів, але в подальшому виникло кримінальне провадження, за яким предявлено обвинувачення і був судом проголошений вирок, з якого вбачається що спірна квартира відповідачкою придбана незаконно. Згідно рішення суду від 17.09.2013р. із позивачки стягнуто кошти на користь [PERSON] (за ст.661 ЦК України) і це є шкода. Крім того відповідачка не була законним власником квартири. Незаконні дії були у [PERSON], з якого [PERSON] може також стягнути кошти звернувшись до суду з позовом. Позивачка пояснила що перед, тим як купувати у відповідачки квартиру, вона її дивилась. Дала завдаток через агентство нерухомості, проте її потім викликами до органів міліції і повідомили що ця квартира є проблемною і щоб вона ліпше б відмовилась від її купівлі, проте нею вже був наданий аванс за квартиру, і позивачка все ж таки в 2006р. її придбала у відповідачки. [PERSON] через рік вона вирішила продати квартиру, але в день угоди зясувалось, що на квартиру накладено арешт, який все ж таки згодом було знято, і вона продала квартиру [PERSON], а потім за рішенням суду квартиру у неї витребували та з нею було 17.09.2013р. стягнуто кошти за квартиру. Про порушення своїх прав позивачка зазначила що дізналась після рішення суду в 2013р. при цьому вона памятає чи під час угоди вона повідомляла відповідачку про те. що її викликали до міліції. [PERSON] в судовому засіданні 04.07.2018р. позовні вимоги не визнала в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, заявленими із значним простроченням строку позовної давності, в звязку з чим [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності. При цьому пояснила що вона ніколи не обманювала при укладанні 27.03.2006р. з позивачкою договору купівлі-продажу спірної квартири. Під час угоди в приміщенні банку і у присутності нотаріуса позивачка будь-яких сумнівів щодо правомочності угоди не висловлювала і про виклик до міліції також. як потім зясувалось, позивачку ще в березні 2006р. допитували як свідка по кримінальній справі, таким чином вона вже тоді знала або могла припустити про порушення своїх прав. При цьому гроші за рішенням суду від 2013р з неї досі ще не стягнуто. Відповідачка зазначила що вона так само придбала спірну квартиру у попереднього власника і у неї не було також ніяких відомостей, що квартира вибула у власника незаконним шляхом, вважає себе добросовісним власником і на момент угоди з відповідачкою вона була законним власником та продала на законних підставах. Про кримінальну справу вона дізналися в березні 2006р., по якій її також допитували як свідка в травні 2006р., і тоді довідалась що квартира знаходиться під арештом та відносно її та третьої особи кримінальна справа через 2 роки була закрита. Вважає що і відповідачка, як і позивачка, стали потерпілими у звязку з шахрайськими діями. [PERSON] в запереченнях проти позову зазначила, що посилання на статтю 215, 216 ЦК України як на підставу визнання договору недійсним є неспроможним, оскільки [PERSON] мають бути наведені та обґрунтовані передбачені законом підстави, за наявності яких договір купівлі-продажу може бути визнаний недійсним, інакше є незрозумілим, за якими саме підставами суд має визнати договір купівлі-продажу недійсним. При цьому зазначає що дійсно і рішення суду від 2013р. про стягнення з позивача на користь [PERSON] зазначеної суми коштів, проте на її думку вже пройшли всі строки стягнення. Які досі не стягнуті. Окрім того якщо визнавати усі договори недійсними, то тоді потрібно б було застосовувати реституцію. Крім того позивач вже зверталась з позовом до неї проте по іншим підставам. Є вирок суду, яким і визнані відповідні особи винними по цій квартирі. З приводу незаконного зняття арешту слідчим під час відчуження позивачкою квартири під час слідства, то є окрема ухвала суду і відповідачка з чоловіком з цього приводу звертались до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальної справи . При продажу позивачкою квартири остання усвідомлювала що такий продаж буде незаконний. Третя особа на боці відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, [PERSON] в судовому засіданні 04.07.2018р., 07.11.2018р. в повному обсязі підтримав заперечення [PERSON] та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, просив заяву [PERSON] про застосування позовної давності задовольнити. При цьому пояснив що вирок, на який посилається позивач, не стосується його. 27.03.2016р. позивачка була запрошена слідчим, який їй повідомив що по цій та іншій квартирі порушена кримінальна справа у звязку з шахрайством, та 16.05.2005р. була допитана слідчим відповідачка, а він був допитаний 09.05.2006р.та його затримали під стражу. Позивач виходячи з цього добре усвідомлювала що не варто при таких обставинах укладати угоду і що є арешт, проте незважаючи на це вона все ж таки уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу, при цьому нікому не повідомила що її вже викликав до цього слідчий. У вересні 2006р було виділено частина кримінальної справи у окреме провадження та потім направлено до суду та був вирок суду. 09.11.2008р. відносно нього виділено матеріали в окреме провадження де зазначено що він не має ніякого відношенню до цього. Під час розгляду в суді кримінальної справи позивачка звернулась до суду з клопотанням про зняття арешту, але суд відмовив у цьому. Потім позивачка в рамках іншого кримінального провадження звернулась с заявою про зняття арешту і тоді слідчий визнав її потерпілою та скасував арешт з квартири. Вважає що позивачка має право предявляти претензії до тих осіб яких вироком засудили. При цьому також зазначив що у договорі купівлі-продажу значиться інша менша суми, ніж та що просить в позові. 07.11.2018р. за участю представника позивача [PERSON], відповідачки та третьої особи судом було розглянуто клопотання відповідачки про приєднання до матеріалів справи доказів, яке судом було задоволено та долучено до матеріалі справи додаткові докази щодо документів з матеріалів кримінальної справи та оголошено перерву до 13.12.2018р. у звязку з розглядом іншої справи. 11.12.2012. на адресу суду надійшло клопотання від [PERSON] про долучення до справи доказів щодо визнання позивачки потерпілою у кримінальному провадженні, копій постанов слідчого, протоколу допиту позивачки слідчим та копію постанови слідчого про зняття арешту, копію окремої ухвали Приморського районного суду м.Одеси по справі №2-1233/11 в підтвердження своїх доводів, наданих в минулому судовому засіданні.(а.с.58-75 т.2). 13.12.2018р. судове засідання відкладено у звязку з розглядом іншої цивільної справи на 07.02.2019р. 07.02.2019р. сторони та їх представник в судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання сповіщались належним чином. Від позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її та її представника відсутності, та за якою просила позов задовольнити. Також до суду надійшли заяви від відповідачки [PERSON] та третьої особи [PERSON], який також є її представником, про розгляд справи у їх відсутність , та [PERSON]В, надала також в письмову вигляді промову в судових дебатах. У звязку з викладеним та на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У звязку з цим, датою складення цього судового рішення є 18 лютого 2019 року. Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення учасників справи у минулих судових засіданнях, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяві [PERSON] просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою м.Одеса вул..Сергія Варламова буд.5 корпус А квартира №60, що і є предметом позовних вимог, з підстав ч.1 ст.229 ЦК України, посилаючись на те, що в звязку з скасуванням правовстановлюючого документу [PERSON] на квартиру, з урахуванням витребування у [PERSON] квартири належним власником, та подальшого стягнення [PERSON] з [PERSON] вартості квартири в сумі 368650,00 грн. за договором купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], у відповідності до статті 216 ЦК України [PERSON] заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Ю.29.03.2006р. за реєстровим №983 та стягнути грошові кошти як збитки в розмірі 368650,00 грн., які необхідно відшкодовувати позивачці за рішенням суду . Згідно підстав позовної заяви [PERSON], вона вчиняючи правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто за ч. 1 статті 216 ЦК України, зокрема щодо права [PERSON] законно розпоряджатись квартирою та укладати договір купівлі-продажу. Судом із матеріалів справи та рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26.01.2011р. у цивільній справі №2-1233/11 встановлено, що квартира за адресою м.Одеса вул..Сергія Варламова буд.5 корпус А квартира №60 належала на праві власності [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 14.08.1997р. та яка померла, та після смерті якої її спадкоємицею стала [PERSON] та подала заяву до 6-ї Одеської державної нотаріальної контори м. Одеси про прийняття спадщини. У той же час листом КП «ОМБТІ та РОН» було повідомлено, що квартира за рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24.02.2006р. перейшла у власність [PERSON]В, яка в свою чергу продала її [PERSON], а остання продала [PERSON] Цим же рішенням було встановлено, що набуття право власності [PERSON] відбулося шляхом підробки договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2005р. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] остання придбала квартиру 14.03.2006р. 29.03.2006р. [PERSON] згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала спірну квартиру [PERSON] за 227250 грн. При цьому 20.03.2006р. між сторонами також було укладено попередній договір купівлі-продажу спірної квартири в агенції нерухомості ПП «Дім Ваших мрій»(а.с.81-84, 85 т.1). Згодом, 18.12.2007р. [PERSON] продала згідно нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу спірну квартиру [PERSON]. Судом також було встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24.02.2006р. (справа №2-2863/08) було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнано право власності за нею, яке скасовано згідно ухвали Малиновського районного суду м [PERSON] від 27.06.2008 року 26.01.2011р. рішенням Приморського районного суду м.Одеси, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.11.2011р, (справа №2-1233/11) справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа-товарна біржа «Вітязь» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] [PERSON], [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння ат визнання права власності, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання добросовісним набувачем та визнання частково недійсним договору, яким визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру та витребувано у [PERSON] зазначену квартиру на користь [PERSON] шляхом виселення. Вказаним рішенням визнано [PERSON] добросовісним набувачем квартири та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] в частині ціни договору та визначено ціну договору у сум 368\~650 грн. (а.с.54-57, 58-60 т.1). Цим же рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011 року також було встановлено, що набуття права власності [PERSON] на спірну квартиру відбулося шляхом підробки договору купівлі-продажу від 13.07.2005р.. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2013р. (справа №522/8757/13-ц) задоволено позов [PERSON] до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], та стягнуто з [PERSON] кошти у розмірі 368\~650 грн. (а.с.61-64), яке набуло законної сили 30.09.2015р. Також рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.11.2016р. заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.05.2016р. (справа №522/25848/15-ц) скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у сумі 227\~250 грн. відмовлено (а.с.14-20 т.1). При цьому підставою позову було те, що рішенням Приморського районного суду від 26.01.2011р. договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним в частині ціни договору. За розглядом справи №522/25848/15-ц судом було встановлено, що спірна квартира була відчужена [PERSON] на користь [PERSON], при цьому грошові кошти за таке відчуження не передавались. Відповідно до матеріалів кримінальної справи №1-525/08 вироком Приморського районного суду м.Одеси від 10.11.2008р. відносно [PERSON], [PERSON], визнано винними у скоєнні злочинів за ст..ст. 190 ч.4, 358 ч.2,309 ч.1 КК України, та [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON] за ст.. 187 ч.4 КК України, з призначенням міри покарання за шахрайські дії в особливо великих розмірах. Відносно кримінальної справи вбачається, що [PERSON] постановою слідчого від 29.03.2007р. була визнана потерпілою по кримінальній справі. . Вирок суду від 10.11.2008р. є преюдиціальним в спорі. Крім того судом зазначено, що [PERSON] одержала від [PERSON] гроші за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Також судом встановлено, що постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області Попаз І.П. від 24.12.2009р. кримінальну справу у відношенні [PERSON] за обвинуваченням по ч.2 ст.358, ч.4 ст.190 КК України закрито з підстав ст..213 ч.2, і 6 п.2 КПК України за недоведеністю (а.с.102-103). Із листа прокуратури Одеської області від 24.10.2016р. №15-394916 (а.с.116) вбачається що за повідомлення [PERSON] про те, що 21.10.2016р. прокуратурою на підставі ухвали судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2016р. у справі №522/14710/16-к до ЄРДР внесено відомості за заявою [PERSON] від 26.07.2016р. та розпочато кримінальне провадження №42016160000000875 за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.365 КК України і проводиться досудове розслідування. Відповідно до вимог ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК "Правочини" (статті 215-236). За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України\~встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме що зміст правочину не може суперечити\~ЦК України\~та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Звертаючись до змісту статті 229 ЦК України та аналізу змісту вбачається, що в статті закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. У ч. 1 ст. 229 розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, стаття 229 ЦК України розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Таким чином статтею 229 ЦК України наведений вичерпний перелік помилок, за наявністю яких можливо визнавати правочин недійсним. Ст.\~627\~ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як роз'яснено у п.19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати\~саме на\~момент вчинення\~правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.\~ Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка щодо прав та обовязків сторін часто супроводжує помилку щодо природи правочину, однак може мати й самостійне значення. При цьому варто брати до уваги, якщо помилка щодо прав та обовязків викликана незнанням закону чи неправильним його тлумаченням однією зі сторін, то вона не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, помилка щодо прав та обовязків сторін може виникати внаслідок неправильного тлумачення умов договору однією зі сторін. Що стосується помилки в природі правочину, то суд приходить до висновку що під час укладання даного правочину помилка не мала місце, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] розуміла, що укладає саме договір купівлі-продажу спірної квартири, який є консенсуальним, оплатним, що зміст правочину не порушує чинного законодавства, що волевиявлення сторін вільне та відповідає їх внутрішній волі, а правочин спрямований на реальне настання наслідків. Помилка в природі правочину, як правило, розглядається судовою практикою як неправильне сприйняття виду правочину. Крім того, [PERSON] не заперечувала, що укладений між нею та [PERSON] правочин сприймається нею саме як купівлі-продажу квартири, і що перед його укладанням вона оглядала квартиру, було обумовлено між сторонами ціна правочину, та нотаріусом і агентством по нерухомості і нею перевірялись у [PERSON] правовстановлюючі документи, на підставі яких остання мала право власності. [PERSON] не заперечувала і проти того, що цілком розуміла обсяг та характер прав та обовязків сторін, які виникали у сторін саме з договору купівлі-продажу квартири, та після його укладення, і жодних непорозумінь цей обсяг прав та обовязків сторін у [PERSON] на момент укладення правочину не викликав. На виконання умов договору передала продавцю кошти за квартиру. Судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] мала повний обсяг цивільної дієздатності, на час укладення оскаржуваного договору була власником квартири і не була обмежена ніякими обставинами, які б перешкоджали та унеможливлювати укладення договору купівлі-продажу, та їй не було відомо про порушення кримінального провадження. Крім того, саме під час укладення правочину нотаріуси виконують всі необхідні дії, щоб пересвідчитись у зазначених правах та повноваженнях продавця, що і було здійснено нотаріусом [PERSON] під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Тобто, на момент укладення правочину [PERSON] цілком законно розпоряджалась своєю власністю. Аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені спірним договором, вбачається, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, при підписанні договору [PERSON] погодилась із умовами цього договору, вчинила дії, пов'язані з виконанням зобов'язань по договору, спірний договір підписано нею самостійно, що вказує на усвідомлення [PERSON] на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Згідно п. 19 Постанови пленуму ВСУ №9 неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки (стаття 229 ЦК України), а до встановлених законом обставин неможливо віднести обставину, на яку посилається [PERSON], зокрема, отримання через декілька років після укладення оспорюваного договору інформації про те, що [PERSON] не могла укладати договір купівлі-продажу внаслідок того, що правовстановлюючий документ на квартиру був згодом скасований судом. Враховуючи вимогу про те, що обставини, щодо яких відбулась помилка, мають існувати на момент укладення правочину, суд критично ставиться до твердження [PERSON] про відсутність у [PERSON] на момент укладення правочину права розпоряджатись квартирою та укладати правочин, оскільки скасування первісного правовстановлюючого документу [PERSON] відбулось ще в 2008 році, коли квартира під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), вже була відчужена [PERSON] і право власності на неї перейшло до [PERSON]. Відповідно до ч. 1\~\~статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом із тим, [PERSON], пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ч.1 ст. 229 ЦК України, як вчиненого під впливом помилки, виклала обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши при цьому належних та допустимих доказів, які мали б довести наявність саме тих обставин, що свідчать про вчинення нею помилки під час укладення договору купівлі-продажу квартири. Навпаки, матеріалами справи, та поясненнями сторін доводиться той факт, що напередодні укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу квартири працівники міліції надали [PERSON] достатню інформацію про гіпотетичне кримінальне походження квартири і можливі несприятливі наслідки, повязані з її придбанням, та застерегли [PERSON] від укладення договору купівлі-продажу квартири. Зазначений факт встановлений судом з пояснень сторін. Отже [PERSON] мала в розпорядженні інформацію, яка свідчила про можливу відсутність у [PERSON] права на відчуження квартири, але на власний ризик, цілком усвідомлюючи свої дії та надану працівниками міліції інформацію, прийняла рішення про укладення договору купівлі-продажу квартири. Цей факт спростовує допущення [PERSON] будь-яких помилок під час укладення договору купівлі-продажу квартири та підтверджує наявність повної інформації щодо квартири, у тому числі і тієї, яка могла вплинути на прийняття [PERSON] усвідомленого рішення про відмову в придбанні квартири та суті і умови даного правочину. Тобто, як вбачається з наведеного вище, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири 29.03.2006р. під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), виключаються будь-які помилки, що є підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 статті 229 ЦК України, начебто під впливом яких [PERSON] було укладено правочин, а неправильне уявлення [PERSON] про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі (стаття 229 ЦК України), не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. [PERSON] не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржуваний договір вчинявся [PERSON] під впливом помилки, що нею неправильно сприймались фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тому правових підстав для визнання договору недійсним суд не вбачає. Таким чином, позов із цих підстав суд вважає недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, посилаючись на статтю 216 ЦК України, якою встановлені правові наслідки недійсності правочину, [PERSON] вимагає застосувати реституцію, яка по суті є односторонньою, що порушує приписи ч. 1 статті 216 ЦК України, згідно з якими у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правова природа реституції полягає у поновленні порушених майнових прав, приведенні їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, це спеціальний зобовязальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011р. у справі №2-1233/11 та від 17.09.2013р. у справі № 522/8757/13-ц, що не заперечується [PERSON], квартира під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) ще в 2007 році вибула з власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу з [PERSON], а згодом перейшла у власність [PERSON] внаслідок предявлення до [PERSON] І віндикаційного позову та його задоволення судом. Отже, на момент предявлення в 2017 року позову до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із вимогою про застосування наслідків, встановлених ч. 1 статті 216 ЦК України, квартири №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) в розпорядженні [PERSON] немає, тобто повернути її у разі визнання договору купівлі-продажу недійсним [PERSON] неможливо з обєктивних причин. Із урахуванням приписів ч. 1 статті 216 ЦК України, задоволенням вимоги [PERSON] про стягнення коштів в сумі вартості квартири в розмірі 368\~650 грн., за відсутністю фізичної та юридичної можливості у [PERSON] повернути [PERSON] квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська), нехтується припис ч. 1 статті 216 ЦК України, що може також призвести до порушенням законного права [PERSON] на отримання всього переданого за договором купівлі-продажу. [PERSON] в уточненій позовній заяві на підставі статті 661 ЦК України, ч2 ст. 216 ЦК України заявлено також вимогу про стягнення з [PERSON] збитків, що виникли у [PERSON] після прийняття Приморським районним судом м. Одеси рішення від 17.09.2013р. у справі № 522/8757/13-ц. Цю вимогу [PERSON] мотивує тим, що зазначеним рішенням з неї було стягнуто на користь [PERSON] вартість квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) в сумі 368650,00 грн., яка була сплачена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеному 18.12.2007р. Згідно ч. 2 статті 22 ЦК України під збитками у тому числі розуміється втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Матеріали справи містять наступні факти, що не заперечуються [PERSON] В 2006 році порушено кримінальну справу № 01200600050, та для забезпечення захисту прав потерпілої [PERSON] на квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) слідчим накладено арешт. В 2006 році кримінальна справа направлена на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси (справа № 1-525/08) та розглядалась судом до 10.11.2008р. Постановою слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, вчинених організованими групами СУ ГУ МВС України [PERSON] від 29.03.2007р. [PERSON] визнана потерпілою , про що на постанові є її підпис (а.с.204). 14.08.2007р. [PERSON] подає слідчому з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, вчинених організованими групами СУ ГУ МВС України [PERSON] заяву про визнання її потерпілою в кримінальній справі № 01200600102 в звязку з спричиненням шкоди(а.с.13 т.2). У той же день слідчий Попаз І. П. приймає постанову, якою визнає [PERSON] потерпілою (а.с.202) у кримінальній справі № 01200600102, про що також є копія протоколу допиту від 14.08.2007р. (а.с.1-012 т.2) та про визнання її цивільним позивачем (а.с.14 т.2), а також у той же день з посиланням на скаргу [PERSON] приймає постанову про зняття з квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) арешту(а.с.15 -16 т.2) 18.12.2007р. [PERSON] продає квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) [PERSON], при цьому як вбачається з наведених вище матеріалів справи, на момент продажу квартири [PERSON], [PERSON] не лише обізнана про наявність кримінальної справи, але і на підставі власноруч здійснених заяв визнана потерпілою в кримінальні справі із зазначенням, що їй спричинені збитки договором купівлі-продажу між нею та [PERSON] на суму 227250,00 грн. Однак, обізнаність [PERSON] про те, що квартира є обєктом злочину і знаходилась до 14.08.2007р. під арештом, і що кримінальну справу судом ще не розглянуто, не завадила продажу квартири [PERSON], при цьому [PERSON] зазначені факти та обставини щодо квартири від [PERSON] були приховані. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2011р. та окремою ухвалою від 26.01.2011р. у справі № 2-1233/11 (головуючий суддя Дерсу А.В.) (а.с.43-48 т.2) встановлені наступні преюдиційні факти відносно [PERSON]: відповідно протоколу допиту свідка [PERSON] від 08.04.2006р. [PERSON] було повідомлено, що на квартиру під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) було накладено арешт та її попереджено, що будь-які операції, що повязані з цією квартирою будуть незаконними до тих пір поки по квартирі не буде прийнято законне рішення; постанова слідчого Попаза І. П. від 14.08.2007р. про зняття арешту з квартири є незаконною та необґрунтованою, що він не мав права знімати арешт з квартири; прийняття слідчим незаконної постанови призвело до подальшого відчуження [PERSON] квартири на користь громадянки [PERSON] Із цього вбачається, що приймаючи рішення про відчуження квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська) на користь [PERSON] у [PERSON] було достатньо інформації, яка свідчила про неприпустимість такого відчуження, і [PERSON] усвідомлювала та розуміла, що відчужує [PERSON] заздалегідь проблемну квартиру, і що необізнаність [PERSON] щодо зазначених вище обставин відносно квартири загрожує певними правовими наслідками, які і наступили пізніше. Отже рішення про відчуження квартири прийнято [PERSON] на власний ризик і при повному розумінні незаконності такого відчуження. Враховуючи те, що [PERSON] станом на дату укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу 18.12.2007р. була обізнана про гіпотетичне порушення своїх прав під час вчинення договору купівлі-продажу між нею та [PERSON] від 29.03.2006р., про що свідчать і процесуальні документи (заява [PERSON] про визнання потерпілою, постанова слідчого про визнання потерпілою), а також і встановлені судом у справі № 2-1233/11 відносно [PERSON] та слідчого Попаза І.П. факти, отже і всі ризики укладення заздалегідь неправомірного правочину з [PERSON] покладаються саме на [PERSON] Тому твердження, що [PERSON] зазнала збитків від правочину з [PERSON] з вини [PERSON] є безпідставними, оскільки остання взагалі не мала можливості впливати на рішення [PERSON] про відчуження на користь [PERSON] квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С. Варламова (колишня Піонерська), і крім цього у [PERSON] був вибір після визнання її потерпілою предявити позовні вимоги до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення 227250,00 грн. Також [PERSON] не надано доказів виконання нею рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2013р. у справі № 522/8757/13-ц, зокрема не надано доказів примусового виконання рішення суду (інформації про відкриття виконавчого провадження, про предявлення виконавчого документу [PERSON] до виконання, доказів сплати [PERSON] заборгованості, не надано доказів і добровільного виконання [PERSON] судового рішення, копій будь-яких угод з [PERSON], розрахункових документів. Тобто, доказів виконання повністю або часткового виконання судового рішення про сплату на користь [PERSON] суми в розмірі 368 650,00 грн. немає, в судових засіданнях [PERSON] не заперечувала, що з 2013 року нею не здійснювались жодні виплати в рахунок погашення боргу на користь [PERSON]. Посилання [PERSON] на статтю 661 ЦК України, як на підставу відшкодування збитків є неспроможним, оскільки за приписами цієї статті відшкодовується у разі вилучення товару у покупця на користь третьої особи після укладення договору купівлі-продажу. Як вже зазначалось, квартира у [PERSON] на користь третіх осіб на підставі рішення суду не вилучалась (не відсуджувалась), а була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] за добровільним рішенням, з отриманням прибутку в сумі, яка була еквівалентною на час продажу 73 тисячам доларів США, тому її вилучення неможливо. Отже, обовязковою умовою для відшкодування [PERSON] вартості товару, у даному випадку квартири, [PERSON] є рішення суду про вилучення у [PERSON] квартири під №60 у будинку №5 корпус А по вул. С.Варламова (колишня Піонерська) на користь третьої особи, але такого рішення [PERSON]В надано не було, тому правові підстави застосування до спірних правовідносин положень статті 661 ЦК України відсутні. Таким чином наявність збитків та підстав для їх стягнення [PERSON] в позовній заяві не доведено, належних та допустимих доказів суду не надано. Положеннями ч.2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оскільки, обставини, наведені [PERSON] для визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження, відсутні підстави для задоволення вимог і для здійснення реституції за вказаним договором щодо стягнення з [PERSON] вартості квартири, в тому числі також і коштів у розмірі 368 650 грн., оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути застосовані як наслідки недійсності правочину. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності у три роки, який поширюється на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк, або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності, і не залежить від субєктивного складу відносин. Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно ч. 5 ЦК України, порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає, що у позивача були поважні причини пропуску строку позовної давності. Пунктом першим\~статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Порушення пункту першого\~статті 6 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі\~«Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення. За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення\~пункту 1 статті 6 Конвенції\~та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення). П.26 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 визначено, що причини пропуску строку позовної давності є предметом доказування під час судового розгляду й підлягають установленню при ухваленні рішення. Відповідно до розяснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений. Втім, процесуальний Закон не дає визначення терміну «поважні причини». Однак в Рішенні Верховного суду України від 13.09.2006 року по справі № 6-26370кс0 \~(№\~в ЄДРСРУ\~135558)\~вказане наступне:\~«Поважними причинами\~пропуску строку\~позовної давності\~вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред'явлення позову стає неможливим або утрудненим». Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку (Постанова ВСУ від 30.09.2015 року по справі № 21-2231а15), разом з цим\~суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити «визнати поважними причини пропуску процесуальних строків» (Ухвала ВСУ від 26.01.06 справа № N 6-7307кс04). Оскільки в уточненій позовній заяві від 02.04.2018 року позивачка не ставить питання щодо поновлення пропущених строків звернення до суду, то даним обставинам суд відповідної оцінки не надає. Судом також розглянуто та досліджено заяву [PERSON] про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення»\~№14\~від 18\~грудня 2009\~року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобовязаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у звязку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведенністю. Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо. Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Із огляду на повну відмову у задоволенні позову, суд не здійснює розподіл судових витрат. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed