Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

У січні 2016 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Полтавської Державної аграрної академії про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 10917,28 грн., індексації заробітної плати в розмірі 1344 грн., середньомісячного заробітку за затримку у виплаті заробітної плати в розмірі 20456,80 грн., моральної шкоди в сумі 5000 грн., витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., а разом 39718,08 грн. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що 09 листопада 1995 року позивачка була прийнята на посаду лікаря-ординатора санаторію-профілакторію Полтавського сільськогосподарського інституту. 02 січня 2009 році позивачка була звільнена із займаної посади та в цей же день прийнята на посаду лікаря-терапевта Відокремленого підрозділу санаторію-профілакторію ПДАА. 27 травня 2015 року позивачку було звільнено із займаної посади у звязку із ліквідацією Відокремленого підрозділу санаторію-профілакторію ПДАА. У відповідності до розрахункового листа затвердженого головою ліквідаційної комісії ПДАА позивачу за січень-травень 2015 року була нарахована заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та індексація в загальному розмірі 10917 грн. 28 коп. З метою стягнення нарахованих, але не виплачених грошових коштів позивачка звернулася до Київського районного суду м. Полтави та одержала судовий наказ від 28.04.2015р. про стягнення заборгованості по заробітній платі з Полтавської Державної [PERSON]. Однак ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25.05.2015 р. цей наказ був скасований, а тому між сторонами існує невирішений спір. В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що відповідно до пункту 1.2 Положення про Відокремлений підрозділ санаторій-профілакторій ПДАА, яке затверджено Ректором ПДАА 23.02.2012 року санаторій-профілакторій є структурним підрозділом ПДАА з окремими правами юридичної особи, підпорядкований його власнику - ПДАА. Санаторій-профілакторій має самостійний баланс, рахунок в установі банка, власну печатку зі своїм найменуванням, штампи, зареєстровані відповідно до законодавства України. Пунктом 1.3 вказаного Положення передбачено, що санаторій-профілакторій діє на підставі Положення, що затверджується власником (ПДАА) і узгоджується з виконавчою дирекцією обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Пунктом 1.4 даного Положення встановлено, що взаємовідносини між санаторієм-профілакторієм, академією обумовлюються спільною угодою, в якій визначаються обовязки сторін, щодо забезпечення роботи санаторію-профілакторію порядку організацій на його базі санаторно-курортного лікування студентів. Відповідно до пункту 1.8 Положення штати санаторію-профілакторію встановлюють відповідно до штатних нормативів санаторію-профілакторію, що фінансуються за рахунок коштів Фонду, та додатково за рахунок власника ПДАА. У відповідності до наказу від 25.02.2015 року Про закриття відокремленого структурного підрозділу санаторію-профілакторію ПДАА було створено ліквідаційну комісію з метою ліквідації структурного підрозділу. Згідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Відокремлений підрозділ санаторій профілакторій ПДАА закрито 31.03.2015 року. Судом встановлено також , що власником та засновником Відокремленого підрозділу санаторію профілакторію ПДАА є відповідач. Також одним із засновників Відокремленого підрозділу санаторію профілакторію ПДАА згідно Положення про Відокремлений підрозділ санаторій-профілакторій є Виконавча дирекція обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Сторонами в судовому засіданні не заперечувався той факт, що фінансування Відокремленого підрозділу санаторію профілакторію ПДАА відповідно до Положення, а саме пункту 1.8 здійснювалось за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та додатково за рахунок власника - ПДАА. Часткове фінансування Відокремленого підрозділу санаторію профілакторію ПДАА здійснювалось у відповідності до вимог ст.ст.20, 48 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами зумовленими похованням» Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до 01.01.2015 року. Але відповідно до прийнятого Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року, який набрав чинності з 01.01.2015 року, Закону України №2240 визнаний таким, що втратив чинність з 01.01.2015 року, а [PERSON] України від 23.09.1999 року №1105 викладено у новій редакції під назвою [PERSON] України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Даним законом часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не передбачено. Таким чином, правові підстави для здійснення фінансування санаторіїв-профілакторіїв підприємств, установ, навчальних закладів та організацій, відповідно до вказаного Закону відсутні. Суд враховує, що вказаним Положенням підтверджується та обставина, що Відокремлений підрозділ санаторій-профілакторій з 2009 року не був юридичною особою, перебував на утриманні ПДАА та лише частково фінансувався із Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а заперечення представників відповідача суперечать матеріалам справи, які мають достатньо доказів того, що саме Полтавська державна аграрна академія є належним відповідачем по даній справі. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За положеннями ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. До структури заробітної плати, визначеної у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до статей 1-3 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати « , підприємства , установи , організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати , у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу . Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період несплати боргу. З огляду на вище викладене, підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в наступному розмірі: за січень 2015 року 2031,35 грн. * 119,14,% = 388,81 грн., за лютий 2015 року 1110,57 грн. * 119,14% = 212,57 грн., за березень 2015 року 1348,85 грн. * 119,12% = 258,17грн., за квітень 2015 року 1330,53 * 119,14% = 254,67 грн., за травень 2015 року 5095,98 * 104,509% = 229,78 грн., що разом становить 1344 грн. Відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі та гідності, у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв»язків, інших цивільних прав. Відповідно до п.9 Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.95 р. (зі змінами від 25.05.01 р.) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, ступінь зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У судовому засіданні було встановлено, що позивачка протягом 5 місяців 2015 року працювала безоплатно та не отримувала заробітну плату, внаслідок чого позивачка була поставлена у скрутне матеріальне становище, вимушена була існувати за рахунок коштів своїх рідних, що призвело до негативних змін у її життєвих стосунках. Від стресу та хвилювань, внаслідок порушення трудових прав позивачки, у неї погіршився стан здоровя, що підтверджується медичною документацією, та поясненнями позивачки і не заперечувалося стороною відповідача. Окрім цього, відповідач не виплатив нараховану станом на травень 2015 року заробітну плату позивачу до теперішнього часу. Отже, не отримання позивачем своєчасно заробітної плати вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя і призвело до погіршення її самопочуття, що завдало моральну шкоду. Враховуючи розмір заборгованість по заробітній платі, тривалість порушення прав позивачки, погіршення її самопочуття, виходячи із засад виваженості та розумності, суд приходить до висновку, що сума 5000 грн. відповідає розміру заподіяної позивачу моральної шкоди. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Згідно до наказу Голови ліквідаційної комісії ПДАА від 27.05.2015 р. розмір середньомісячного заробітку [PERSON] становить 2557 грн. 10 коп. Термін прострочення виплати заробітної плати заявлений до стягнення позивачем за період з 01 червня 2015 року по 26 січня 2015 року, тобто 240 днів. Середньоденна заробітна плата позивачки становить: 2577,10 грн. / 30 днів = 85,237 грн. на день * 240 днів прострочення = 20456,80 грн. У своїй позовній заяві [PERSON] вказує на те, що для захисту своїх прав та представлення інтересів звернулася до адвоката [PERSON] та заключила договір про надання правової допомоги, погодила вартість роботи адвоката та сплатила кошти в сумі 2000 грн., що підтверджується квитанцією. Позовна заява від імені позивачка підписана адвокатом [PERSON], який і здійснював представництво [PERSON] у судових засіданнях. Так, статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати є складовою судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат , пов'язаних з розглядом судової справи належить: 1)витрати на судовий збір; 2) витрати на правову допомогу; 3)витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4)витрати, пов'язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведеннях судових експертиз; 5)витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, нормами спеціального закону, який регулює відшкодування витрат на правову допомогу, встановлюється граничний розмір компенсації, проте не визначається вичерпний перелік складових таких витрат. Проаналізувавши надані стороною позивача документи на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про їх правомірність та необхідність задовольнити вимоги в повному обсязі на суму 2000 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., від сплати якого згідно закону звільнена позивач. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved