Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що з 23.09.2005 перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 14.03.2017 за рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області. Від шлюбу мають доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які на час подання позову проживають з відповідачкою. Зазначає, що відповідачка не має власного житла, ніде не працює. Крім цього відповідачка забороняє дітям відвідувати шкільні заклади. Більше ніж півтора місяці позивач не знав де знаходяться його діти, про що звертався із заявою до правоохоронних органів з приводу встановлення місця перебування останніх. В той же час позивач має у своїй власності квартиру, дохід та гнучкий графік роботи. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд визначити постійне місце проживання малолітніх дітей за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення заяви заперечували в повному обсязі та просили відмовити у її задоволенні, надавши письмові заперечення. Представник третьої особи Борсук Н.О., у задоволенні позову просила відмовити. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 23.09.2005 у Відділі державної реєстрації актів цивільного органу Козелецького районного управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 78(а.с.10). Від шлюбу подружжя має доньок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.8,9). Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області по справі № 734/454/17 від 14.03.2017 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до частин 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В судовому засіданні представник третьої особи Борсук Н.О. повідомила що позивач жодного разу не звертався до Служби у справах дітей із заявою для отримання висновку про доцільність проживання малолітніх дітей. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. У відповідності до ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основ\-ної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов'язаних із вихованням дітей, обов'язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Відповідно до довідки-характеристики Остерської міської ради за підписом міського голови Самодєлка В.А., відповідачка [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно(а.с.42). В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження заборони відвідування шкільних закладів дітьми, вчинених відповідачкою. Натомість у відповідності до характеристик наданих Остерською гімназією відносно [PERSON] та [PERSON] дівчини зарекомендували себе як старанні, дисципліновані учениці. Мати [PERSON] постійно цікавиться навчанням своїх доньок, була присутня на батьківських зборах. Батько [PERSON] жодного разу не був у гімназії, зв'язку з вчителями не підтримував (а.с.40,41). Також в матеріалах цивільної справи відсутні копії постанови про адміністративні правопорушення або вироку суду, якими відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного або кримінального правопорушення. Тому посилання позивача на неправомірну поведінку відповідачки не відповідає дійсності. Натомість в матеріалах справи міститься копія вироку Козелецького районного суду Чернігівської області від 08.06.2017 у кримінальному провадженні № 12017270130000071 яким позивача [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1ст.125 КК України, відповідно до якого останній з мотивів неприязних відносин умисно наніс своїй дружині [PERSON] численні удари руками в область обличчя, руками по верхніх кінцівках та ногами по нижніх кінцівках, заподіявши осатаній тілесні ушкодження у вигляді двох синців на обличчі, множинних синців в кількості десяти синців на верхніх та нижніх кінцівках, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які не спричинили короткочасний розлад здоров'я. За цім вироком [PERSON] було призначено покарання у виді громадських робіт строком 160 годин(а.с.45,46). Згідно листа № 01-19/67 від 22.06.2017 Чернігівського обласного центру соціально-психологічної допомоги, відповідачка перебувала разом із доньками у вказаному центрі, як така що потрапила в складні життєві обставини, спричинені фізичним та психологічним насильством з боку власного чоловіка. До дітей чуйна та уважна(а.с.43). В судовому засіданні встановлено: згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2017 - квартира у Київської області в м. Бровари належить на праві власності [PERSON] (відповідачці) на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Киівської області Лазарєвою В.П. 01.08.2017 за реєстровим № 1417; право власності на квартиру на ім'я відповідачки зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 01.08.2017; квартира, житловою площею 33,4 кв. м, загальною площею 48,1 кв. м (а.с.44). Суд враховує Правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2445цс16: Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. ВСУ: Дитина завжди залишається з матір'ю, тільки якщо батько не доведе у суді виняткових обставин неможливості цього та визначення місця проживання дитини разом з ним. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини; Згідно положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо віку дітей, характеристики із навчальних закладів та Остерської міської ради, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання. Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст. 141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживають разом з матір'ю. Перешкод батьку у спілкуванні з дитиною матір'ю не чиниться, зокрема доказів зворотнього суду не надано. Діти перебували повністю на утриманні матері. Саме мати займається вихованням дітей. Крім того, при винесенні рішення, суд враховує відсутність доказів того, що відповідачка не має власного житла, відсутність акту обстеження житлових умов позивача. Відповідно до статті 18 цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В даному випадку відсутні докази сприятливих умов проживання для дітей в квартирі позивача. Відповідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дітей з позивачем, оскільки дівчата тривалий час проживають з матір'ю, звикли до умов проживання, місця проживання та до того, що мати доглядає, займається з ними, у зв'язку з чим тривала розлука з нею, а також не проживання разом з нею може призвести до емоційного травмування дітей. У разі зміни на даний час дітьми умов життя, оточення та місця проживання призведе до порушення їх прав та не буде відповідати волевиявленню та інтересам дітей. З огляду на це суд вважає, що підстави для визначення місця проживання малолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] з позивачем [PERSON] відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed