Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «Автотехнікс Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 29 травня 2017 року між нею і ТОВ «Автотехнікс Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 170705 з додатками, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу марки RAVON R4, модифікація Comfort, обєм двигуна 1,5, бензин, та передати вказаний транспортний засіб у користування [PERSON], що у свою чергу зобовязало її сплачувати ТОВ «Автотехнікс Україна» за користування транспортним засобом періодичні (лізингові) та інші платежі. 29 травня 2017 року на виконання договору фінансового лізингу [PERSON] сплатила ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» платіж в розмірі 24225 грн, вважаючи цю суму частковою оплатою транспортного засобу. Вдома, у спокійній обстановці перечитавши документи, які вона підписала, зрозуміла, що сплачена сума виявилася адміністративним платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, а не частиною оплати вартості транспортного засобу, як їй пояснювала менеджер компанії. Відповідач усупереч домовленості не придбав і не надав у користування позивача предмет лізингу. [PERSON] вважала, що договір фінансового лізингу не відповідає вимогам діючого законодавства. Відповідач, уклавши даний договір та вчинивши дії на його виконання шляхом отримання від позивача коштів авансового платежу, порушив законні права та інтереси її як споживача, у звязку із тим, що за недійсним договором, без належних правових підстав, набув грошові кошти позивача у розмірі 24225 грн і повернути їх в добровільному порядку відмовився. Ураховуючи наведене, [PERSON],посилаючись на те, що Договором лізингу забезпечено захист інтересів лише Відповідача, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, умови Договору лізингу є несправедливими, а сам Договір лізингу був укладений з використанням нечесної підприємницької практики, без нотаріального посвідчення, просив визнати недійсним вказаний договір та стягнути з ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» на її користь 24225 грн сплачених за договором коштів. У судовому засіданні позивач позов підтримала з наведених у ньому підстав, просила задовольнити. Суду пояснила, що при підписанні їй повідомили, що склад знаходиться в іншому місті і треба почекати, поки прибуде транспортний засіб. Уже вдома зясувала, що предметом договору є лізинг автомобіля, хоча перед укладенням договору домовлялися про лізинг трактора. Щодо суми так званого адміністративного платежу, то їй пояснили, що ці кошти як аванс підуть у рахунок сплати вартості транспортного засобу, а саме трактора. Відповідач повторно не забезпечив явку уповноваженого представника на судове засідання, повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за відсутності його представника та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Таким чином, Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 169, 197, 224 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях Цивільного кодексу України / надалі -ЦК України/, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами статті 16 ЦК України» зазначив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Заслухавши позивача, розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Згідно\~статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 29 травня 2017 року між ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №170705 з додатками, за яким лізингодавець зобов'язується придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу марки RAVON R4, модифікація Comfort, обєм двигуна 1,5, бензин, вартістю 242250 грн (9141, 51 дол. США) та лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно умов договору. 29 травня 2017 року на виконання договору фінансового лізингу [PERSON] зробила на користь ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» авансовий платіж в розмірі 24225 грн, після чого між сторонами було підписано Договір фінансового лізингу № 170705 від 29 травня 2017 року. Згідно умов договору відповідно до п. 1.7 статті 1 та п. 4.1 статті 4 визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно із статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Так, в оспорюваному договорі: - згідно пункту 1.4 Договору, Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобовязаннями відповідає продавець; - згідно пункту 1.8 Договору, незалежно від наявності у продавця предмету лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі та за заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту його купівлі; - згідно пункту 3.2.7 Договору, Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 ст.12 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів; - згідно пункту 10.14 Договору, за дострокову сплату лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення; - згідно пункту 12.1 Договору, лізингодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати Договір, направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця… В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином, в оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені вЗаконі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно з частиною першою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом частини першої статті 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. За приписами статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Статтею 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено права та обов'язки лізингоодержувача. Згідно із статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно п. 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно з частиною першою статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року справа № 6-2766цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх субєктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Таким чином, суд на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України) встановив, що договір фінансового лізингу від 29 травня 2017 року № 170705, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Згідно частини четвертої статті 203, частини першої, другої статті 215, частини першої статті 220 ЦК України договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину. Суд розглядає справу у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог статей 60, 137 ЦПК України. З огляду на викладене, позов є обґрунтованим і підставним до задоволення. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому статтею 88 ЦПК України, відповідно до Закону України «Про судовий збір» та частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволено в повному обсязі, тому стягує з відповідача судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн 00 коп. за подання позовної заяви.

Outcome: approved