Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] (далі також - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів (далі також - відповідач), в якому просив визнати збори правління [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів від 22.11.2006, 24.11.2006 та 28.11.2006 нелегітимними, а рішення прийняті на цих зборах незаконними. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати незаконними рішення (протоколи) правління [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів № 9 від 24.11.2006 та №10 від 28.11.2006 про його усунення від виконання обовязків голови правління [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів; визнати недійсними протоколи правління [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів №27/03/07-1 від 27.03.2007, 02/03/07-1 від 02.03.2007 та №23/03/07-1. Поданий позов обґрунтовувався тим, що з 1991 по 2006 роки позивач [PERSON] обіймав посаду голови [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів, однак рішенням зборів [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів оформленим протоколом №9 від 24.11.2006 року його було усунуто від виконання обовязків голови [PERSON], а протоколом №10 від 28.11.2006 року цих же зборів [PERSON] його повторно усунуто від виконання обовязків голови [PERSON]. Посилаючись на те, що збори [PERSON] скликались та проводились не позивачем як головою [PERSON], а іншою неповноважною особою, а також на те, що усунення голови [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів можливе лише [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів, а не [PERSON], вказував на нелегітимність проведених зборів та незаконність прийнятих в подальшому на ній рішень. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, та посилаючись на те, що хоча судові спори між сторони розглядаються починаючи з 2009 року, однак остаточного рішення по суті спору до теперішнього часу судом не ухвалювалось, а тому просив поновити строки позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин (а.с. 55). Представник відповідача в останнє судовому засіданні не зявився, через канцелярію суду подав письмові заперечення, в яких посилаючись на неможливість оскарження членом обєднання рішення керівних органів обєднання в судовому порядку (а.с. 34), а також на пропуск позивачем строків позовної давності щодо оскарження протоколів, прийнятих у 2006 року (а.с. 50, 51), просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно із частиною 1 статті 36 Конституції України громадяни України мають право на свободу об'єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній в рішенні від 13 грудня 2001 року №18-рп (у справі про молодіжні організації), свобода обєднання означає, зокрема, правову і фактичну можливість добровільно, без примусу чи попереднього дозволу утворювати обєднання громадян або вступати до них. Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про об'єднання громадян» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі також Закон України №2460-XII) об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод. Відповідно до статті 3 Закону України №2460-XII громадською організацією є об'єднання громадян для задоволення та захисту своїх законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних, спортивних та інших спільних інтересів. Згідно частини 1 і 3 статті 9 Закону України №2460-XII об'єднання громадян України утворюються і діють з всеукраїнським, місцевим та міжнародним статусом. До місцевих об'єднань належать об'єднання, діяльність яких поширюється на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці або регіону. Територія діяльності самостійно визначається об'єднанням громадян. Відповідно до статті 13 Закону України №2460-XII об'єднання громадян діє на основі статуту або положення (далі - статутний документ). Згідно із пунктом 1.1. [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів (далі також «Статуту Ради»), [PERSON] обласна [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів (надалі [PERSON]) є самоврядною громадською організацією інвалідів, яка свою діяльність у відповідності з Конституцією України, чинним законодавством, статутом Українського фонду Реабілітація інвалідів, а також цим [PERSON]. Відповідно до пункту 5.1. [PERSON], вищим органом [PERSON] є конференція [PERSON]. Позачергова конференція скликається [PERSON] за рішенням правління чи голови правління [PERSON]. Підпунктом 5.3.1. та 5.3.3 пункту 5.3. [PERSON] визначено, що до компетенції [PERSON] належить, зокрема, обрання [PERSON], ревізійної комісії та голови ревізійної комісії [PERSON]; обирання голови правління [PERSON], який одночасно та автоматично являється головою [PERSON]. Сторонами не оспорюється, що у 2004 році рішенням конференції [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів позивача [PERSON] було обрано Голови правління [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів строком на три роки. Відповідно до підпункту 5.5.1. пункту 5.5. [PERSON], правління [PERSON] в період між конференціями здійснює керівництво та розгляд найважливіших питань діяльності [PERSON], а також підприємство [PERSON], установ та всіх організацій [PERSON], первинних організацій [PERSON]. Відповідно до підпункту 5.5.1. пункту 5.5. [PERSON], правління [PERSON] в період між конференціями здійснює керівництво та розгляд найважливіших питань діяльності [PERSON], а також підприємство [PERSON], установ та всіх організацій [PERSON], первинних організацій [PERSON]. З наявного в матеріалах справи протоколу № 9 вбачається, що 24 листопада 2006 року на засіданні [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів було прийнято рішення усунути від виконання обовязків голови правління [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів [PERSON] до моменту вирішення конференцією питання щодо переобрання голови правління (а.с. 7). Водночас, відповідно до пункту 4 протоколу № 10 від 28 листопада 2006 року [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів повторно прийнято рішення усунути від виконання обовязків голови правління [PERSON] у звязку з неефективною роботою, порушенням чинного законодавства та статуту Українського Фонду Реабілітація інвалідів, - до моменту вирішення конференцією питання щодо переобрання голови правління (а.с. 8-12). Згідно пункту 5.6 [PERSON], до повноважень Голови правління [PERSON] належить, зокрема, здійснювати повсякденне керівництво [PERSON] (п. 5.6.1.), в період між конференціями здійснює керівництво та розгляд найважливіших питань діяльності [PERSON], а також підприємств [PERSON], установ та всіх організацій [PERSON], первинних організацій [PERSON] (п. 5.6.6.), організовує та проводить засідання правління [PERSON] (п. 5.6.14), має право скасувати рішення правління [PERSON], якщо вони перешкоджають ефективній діяльності [PERSON], та скасувати рішення підприємств [PERSON], установ та всіх організацій [PERSON], первинних організацій [PERSON] (п. 5.6.19). При цьому, пунктом 5.6.25 [PERSON], передбачено, що Голову правління переобирати, усувати з посади, відстороняти від виконання обовязків має право виключно конференція [PERSON]. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржувані рішення, оформлені протоколами № 9 від 24 листопада 2006 р. та №10 від 28 листопада 2006 р. про усунення позивача [PERSON] від виконання обовязків голови правління, [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів діючи всупереч вимогам Закону України «Про об'єднання громадян» та п.п. 5.3.1. та 5.6.25 [PERSON], вийшло за межі своїх повноважень, оскільки зазначені питання відносяться до виключної компетенції [PERSON]. За наведених обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про незаконність прийнятих на засіданні [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів рішень у формі протоколів № 9 від 24 листопада 2006 р. та №10 від 28 листопада 2006 р., якими вирішено усунути [PERSON] від виконання обовязків голови [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів. Разом з тим, позивач посилаючись на те, що після його незаконного усунення від виконання обовязків голови [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів, він жодних зборів як голова [PERSON] не скликав та не проводив, просив визнати незаконними протоколи правління [PERSON] обласної [PERSON] Українського фонду Реабілітація інвалідів №27/03/07-1 від 27.03.2007, 02/03/07-1 від 02.03.2007 та №23/03/07-1 (а.с. 69). Протоколом засідання [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів №23/03/07-1 від 23 березня 2007 року, що проводилось за участю 3 членів правління із 5, вирішено затвердити загальний список членів первинних організацій [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів станом на 23 березня 2007 року, які прийняті в члени даної організації згідно наданих заяв та перебувають на обліку в первинних організаціях (а.с. 86). Протоколом засідання [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів №27/03/07-1 від 27 березня 2007 року, що проводилось за участю 3 членів правління із 5, вирішено затвердити делегатів на позачергову конференцію [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів, яка відбудеться 01 квітня 2007 року (а.с. 87). Протоколом засідання [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів №02/03/07-1 від 02 березня 2007 року, що проводилось за участю 3 членів правління із 5, вирішено скликати та провести позачергову конференцію [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів та затвердження порядку денного проведення позачергової конференції (а.с. 88). Суд виходить із принципу диспозитивності цивільного судочинства (частини 1 статті 11 ЦПК України), відповідно до якого суд повинен розглядати справи в межах заявлених вимог. Водночас, згідно із частиною 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. З огляду на викладене, враховуючи встановлену судом незаконність прийнятих [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів рішень про усунення [PERSON] від виконання обовязків голови [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо незаконності рішень прийнятих на засіданнях [PERSON] Житоёмирської обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів №27/03/07-1 від 27.03.2007, 02/03/07-1 від 02.03.2007 та №23/03/07-1 від 23.03.2007, що в порушення п. 5.6.14 [PERSON] скликались та проводились неуповноваженими особами. При цьому судом вважає безпідставними доводи представника відповідача [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів про неможливість розгляду судом спору з приводу законності рішень, прийнятих правлінням [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів, оскільки такі доводи не відповідає положенню статті 8 Конституції України, згідно якої звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується. Крім того, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина, а саме право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Конституційних Суд України у рішенні від 25 грудня 1997 року №9-зп у справі звернення жителів міста Жовті Води розяснив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Водночас, під час розгляду справи в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів заявив клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 50-51), посилаючись на те, що позивач дізнався про існування оскаржуваних протоколів від 2006 року в жовтні 2007 року, що слідує з тексту його позовної заяви. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до приписів ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з відмітки на позовній заяві позивач [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з відповідним позовом 09.07.2013 року. Водночас, до позовної заяви позивачем доданий лист Головного управління юстиції у Житомирській області №2054/5 від 14.06.2007, в якому вказується на порушення закону під час прийняття відповідачем оскаржуваних рішень (протоколів №№9 та 10), а тому позивач з 2007 року був обізнаний з обставинами, що стали підставою для звернення до суду з даним позовом (а.с. 4) . Крім того, як вбачається з наявного в матеріалах справи рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 січня 2009 року позивачу [PERSON] було відомо про усунення його від виконання обовязків голови [PERSON] [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів та прийняття правлінням [PERSON] обласної [PERSON] Українського Фонду Реабілітація інвалідів оскаржуваних рішень ще з 2007 року. З огляду на викладене, враховуючи, що з даним позовом [PERSON] звернувся до суду лише в липні 2013 року суд дійшов висновку, що позов подано після спливу встановленого законом строку позовної давності. При цьому, позивач [PERSON] не заперечуючи в судовому засіданні своєї обізнаності щодо прийняття оскаржуваних рішень з 2007 року, заявив про поновлення строків позовної давності посилаючись на те, що з вказаним предметом спору він неодноразово починаючи з 2009 року звертався до суду, однак подані ним позови залишились без розгляду, а рішення по суті вказаних вимог не приймалось (а.с. 55). Суд не бере до уваги зазначені доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, оскільки відповідно до вимог частини 1 статті 265 Цивільного кодексу України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. При цьому, судом не встановлено будь-яких інших поважних обставин, які б перешкоджали позивачу звернутися до суду в межах строків позовної давності, а позивачем в порушення ст. 11 ЦПК України не доведено належними і допустимими доказами поважності пропуску строку позовної давності. Судом враховується п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, згідно роз'яснень якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку із пропуском строків позовної давності.

Outcome: dismissed