Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Заявник звернувся із вимогами до відповідачів, якими просить суд ухвалити рішення про зняття арешту з належного йому житлового будинку [ADDRESS] , який був накладений постановами про арешт майна від 28.07.1999 року та від 18.08.2000 року. В обґрунтування заявленого суду позивачем зазначено наступне. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 29.08.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №4596. Відповідно до такого договору [PERSON] подарував позивачу вказаний житловий будинок. Право власності позивача на таку нерухомість підтверджується і довідкою КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради №4050 від 11.08.2021 року. Маючи намір реалізувати свої права щодо розпорядження житловим будинком, позивач дізнався про наявність заборони на його відчуження. Так, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №276257612 від 23.09.2021 року вбачаються наявні обтяження щодо згадуваного житлового будинку, а саме - арешт, зареєстрований Третьою Житомирською державною нотаріальною конторою 24.05.2006 року, реєстраційний номер обтяження 3244681, підстава обтяження - постанова б/н виконавчої служби Житомирського району від 18.08.2000 року; арешт, зареєстрований Першою Житомирською державною нотаріальною конторою від 9.06.2006 року, реєстраційний номер обтяження 3319245, підстава обтяження - ухвала Житомирського районного суду Житомирської області від 28.07.1999 року по справі №2-411. При цьому, зі вказаної інформаційної довідки вбачається, що власником майна, на яке накладалися зазначені арешти, є [PERSON] . В той же час, як вбачається з наданої позивачем копії ухвали Житомирського районного суду від 28.07.1999 року, арешт на житловий будинок накладався в рамках цивільної справи, у якій боржником була [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] ніколи не була власником житлового будинку [ADDRESS] , а відтак наявність арешту по зобов`язанням третьої особи, яка не була власником нерухомого майна, порушує його право на вільне розпорядження таким майном. Відповідачі не скористалися своїм правом надати до суду належні та допустимі докази, які б спростовували доводи позивача, відзиву на позов не подали, свого ставлення до позовної заяви не висловили, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечень учасників справи щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Проаналізувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд не вважає позов таким, який підлягає задоволенню, оскільки заявник не довів порушення його прав взагалі та в тому числі відповідачами. Дійсно, надані матеріали свідчать про накладення арешту на майно позивача після придбання його ним. Дані правовідносини, що накладення арешту, стосувались не позивача і не продавця майна. Відсутність зв`язку між колишнім власником та особою, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, доведено не було. Чи то було дружина попереднього перед позивачем власника домоволодіння, чи інша суду, суду відомостей надано не було. Однак, арешт накладено в рамках судової справи, як заходи забезпечення позову і, суд вважає, має бути вирішено в рамках скасування забезпечення позову або шляхом оскарження судового рішення в апеляційному порядку. Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи, суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини, на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України). Результати вирішення спору не дають підстав для розподілу судових витрат позивача. Судові витрати відповідачів не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed