Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

В травні 2019 року до суду надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур» про відшкодування матеріальних збитків та компенсацію моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.07.2018 року Позивач придбав у ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» туристичний продукт уклавши договір без номеру на туристичне обслуговування, сплативши 16817,00 грн. При виборі туру позивачеві було запропоновано, серед інших варіантів, виліт на відпочинок 28.07.2018 року о 04 год. 00 хв. ранку. Даний час вильоту саме й обрав позивач, оскільки він дозволяв використати повний день відпочинку 28.07.2018 року порівняно з іншими варіантами. Згідно Туристичного ваучеру та авіаквитків дата і час відправлення на відпочинок була зазначена як - 28.07.2018 року о 13 год. 00 хв. Далі без попередження, насправді виліт відбувся о 21 год. 11 хв. у зв`язку з чим позивач прилетів о 23 год. 22 хв. Враховуючи час на отримання багажу в аеропорті, час на проходження митниці, та час на дорогу з аеропорту до готелю, позивач прибув у готель вже наступної доби 29.07.2019 року о 01 год. 30 хв. Тим самим позивач вважає, що відповідач порушив істотні умови договору - строк перебування у місці надання туристичних послуг та час відправлення транспортного засобу, забравши у позивача повністю оплачену проте не використану добу відпочинку. Жодних альтернативних послуг відповідач позивачеві не запропонував та не надав, а продовження позивачем подорожі зазначив, що не можна вважати погодженням позивача з наданням послуг належним чином та відмовою позивача від компенсації матеріальних збитків та моральної шкоди. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача матеріальні збитки, що є вартістю одного пропущеного позивачем дня турпродукту в сумі 2388,29 грн.; інфляційні збитки в сумі 169,57 грн.; 3% річних в сумі 48,09 грн.;3% пені в сумі - 17533,93 грн.; компенсацію моральної шкоди в сумі 6291,39 грн.. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідач у поданому відзиві, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що 21.08.2017 року між відповідачем та ФОП [PERSON] був укладений Договір № 88СА/17, відповідно до якого ФОП [PERSON] зобов`язується за винагороду надати послуги Туроператору з реалізації Турпродукту шляхом укладення договорів на туристичне обслуговування від імені, в інтересах та під контролем Туроператора, а також здійснювати фактичні дії, визначені договором із самостійним набором та комплектацією туристичних груп. 23.07.2018 року між Турагентом та позивачем був укладений договір на туристичне обслуговування без номеру. 23.07.2018 року від Турагента надійшла заявка на бронювання № 74814494, за допомогою системи «Anextour on-line», яка містила інформацію про замовлений комплекс туристичних послуг. Турагент для туриста [PERSON] , забронювала авіаквитки Київ (28.07.2018 р.) - Анталія (03.08.2018 р.) - Київ на чартерному рейсі, проживання в готелі «ONKEL HOTELS BELDIBI RESORT 5*» з 28.07.2018 по 03.08.2018 рр., харчування, трансфер, страхування. Вартість замовлених послуг 15254,00 грн.. 28.07.2018 р. відбулась зміна часу з 13-00 год. на 20-00 год. згідно п. 3.3.9 Договору № 88СА/17 Турагент зобов`язаний за день до початку туру уточнити час вильоту літака і при їх зміні довести інформацію до туриста. Враховуючи зазначене відповідач вважає, що з його боку було здійснено усі необхідні дії задля якісного рівня реалізації Турпродукту у межах Договорів та повноважень Туроператора. Окрім того, зазначив, що сума вартості замовлених позивачем послуг була у розмірі 15254,00 грн. Позивач направив до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що згідно Міжнародної Конвенції по контракту на мандрівки вбачається, що відшкодування збитків туристу здійснює саме туроператор, а авіаперевізник вже має відшкодувати туроператорові понесені останнім витрати на виплату компенсації туристу. Тому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 23.07.2018 року між ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» та [PERSON] був заключений Договір на туристичне обслуговування згідно, згідно з яким цей відповідач зобов`язався надати позивачу комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), за які позивач сплатив ФОП [PERSON] суму в розмірі 16718 грн. 23 липня 2018 року. Згідно договору термін подорожі зазначений з 28.07.2018 р. по 04.08.2018 р.. Позивач вказує, що літак чартерним рейсом QU4410 за маршрутом Київ- Анталія вилетів з аеропорту Бориспіль близько 21:11 год. 28.07.2018 року хоча виліт повинен був відбутися о 13:00 год. 28.07.2018 року, тобто з затримкою біля 8 годин. Відповідно до п. 6.5 договору без номера від 23.07.2018 року Турагент\\ Туроператор не несе відповідальності та не сплачує будь-які компенсації за можливі порушення та дії, які не належать до його компетенції, а саме за зміну розкладу, відміну, затримку авіарейсу, заміну літака одного типу на інший, закриття аеропортів, з метеорологічних, технічних та інших причин, що призвело до зміни програми Туру, за транспортне перевезення Туриста, збереження документів та особистих речей Туриста, втрату або псування багажу під час перевезення. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 908 ЦК України, умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Положеннями ст. 910 ЦК України, встановлено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Положеннями п. 3 розділу XХV Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України № 735 від 30 листопада 2012 року передбачено, що квитки на чартерні рейси передбачають обмеження (або виключають) права пасажира змінити або анулювати бронювання. Квитки на чартерні рейси, згідно з якими оплачено туристичну подорож з оплатою всіх послуг (переліт в прямому і зворотному напрямках, трансфер, проживання у готелі, харчування), можуть передбачати додаткові умови і обмеження, встановлені перевізником за договором для подорожі, який включає усі обмеження. Згідно з п. 2 чартерного пасажирського квитка та багажної квитанції, виданого на ім`я позивачів, перевізник зобов`язується вжити всіх залежних від нього заходів, щоб перевезти пасажира і багаж у розумні строки. Час, вказаний в перевізних та інших документах, не гарантується і не є складовою частиною цього договору. Перевізник може без попередження змінити повітряне судно, змінити чи відмінити посадку в пунктах, зазначених у квитку. Розклад може бути змінено без попередження пасажира. Відповідальність що інформування пасажира про зміну розкладу (часу перевезення) покладається на фрахтувальника рейсу. Відомості щодо можливості зміни перевізником розкладу вильоту також містяться в п. 4.1.1 укладеного між сторонами договору без номеру від 23 липня 2018 року. Відповідно до п. 4 розділу XХV Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України № 735 від 30 листопада 2012 року, до чартерного перевезення не застосовуються положення, зазначені в главах 4, 5 розділу IV, розділах V, VI, главах 1, 4 розділу VII, розділі ХIХ («Повернення коштів») цих Правил. Згідно з ч.ч. 4,5 ст. 105 Повітряного кодексу України, доведення факту інформування пасажира про правила та умови перевезення, порядок бронювання місць на рейсах, тарифи, такси (збори), про розклад та строки виконання рейсу покладається на авіаперевізника, його агента з продажу, туристичного оператора та інших уповноважених організацій за місцем укладання договору повітряного перевезення. У разі скасування рейсу авіаперевізником та продовження пасажиром подорожі іншим рейсом (рейсами) або за іншим маршрутом пасажирам має бути безплатно запропоновано та забезпечено: 1) харчування та прохолодні напої відповідно до часу очікування нового рейсу; 2) місця в готелі у разі, якщо пасажири змушені чекати на відправлення впродовж однієї або більше ночей чи якщо час додаткового очікування відправлення більший, ніж передбачалося; 3) наземний трансфер за маршрутом аеропорт - готель - аеропорт; 4) два телефонні дзвінки або телекс-, факс-повідомлення, або повідомлення електронною поштою, якщо для цього є технічні умови аеропорту. Положеннями ч. 16 ст. 100 ПК України, встановлено, що пасажир має право на компенсацію від авіаперевізника і надання допомоги у разі відмови у перевезенні, скасування чи тривалої затримки рейсу, зниження класу обслуговування пасажиру в порядку, встановленому цим Кодексом, авіаційними правилами України та міжнародними договорами України. Відповідно до ч. 1 ст. 104 ПК України, у разі якщо авіаперевізник мотивовано очікує на відмову пасажирам у посадці на рейс, він зобов`язаний провести опитування з метою виявлення пасажирів, готових відмовитися від свого підтвердженого бронювання в обмін на узгоджену між пасажиром, який за власним бажанням відмовляється від посадки на рейс, та перевізником винагороду. Крім виплати винагороди, авіаперевізник зобов`язаний запропонувати пасажиру на вибір: 1) відшкодування впродовж семи днів, яке має бути виплачено готівкою, електронним банківським переказом, банківськими дорученнями або банківськими чеками чи, за наявності засвідченої у письмовій формі згоди пасажира, у вигляді дорожніх чеків, повної вартості квитка за ціною, за якою його придбано, за невикористану частину квитка та за використану частину або частини квитка, якщо рейс більше не задовольняє потреби пасажира, а також за потреби забезпечити зворотний рейс у початковий пункт відправлення за першої можливості; 2) зміну маршруту, яка здійснюється за відповідних транспортних умов: до кінцевого пункту призначення - за першої можливості або у пізніший час за бажанням пасажира та за наявності вільних місць (ч. 2 ст. 104 ПК України). Якщо пасажирів, які б виявили бажання відмовитися від подорожі цим рейсом, не виявлено або їх кількість є недостатньою, перевізник має право відмовити пасажиру у перевезенні проти його волі. Якщо пасажирам відмовлено у перевезенні проти їхньої волі, перевізник має виплатити їм компенсацію у таких розмірах, зокрема, 400 євро - для рейсів дальністю від 1500 до 3500 кілометрів (ч. 4, 5 ст. 104 ПК України). Разом з тим, положеннями ст. 106 ПК України, встановлено, що авіаперевізник повинен надати пасажирам сприяння, передбачене пунктами 1 і 4 частини п`ятої статті 105 цього Кодексу, у разі затримки рейсу, зокрема, до трьох годин - для рейсів дальністю від 1500 до 3500 кілометрів. Проте, аналізуючи положення вказаних норм Повітряного кодексу України та Правил, останні не передбачають виплати штрафної компенсації у випадку затримки рейсу в розмірі 400 Євро, а лише встановлюють обов`язок для перевізника щодо надання пасажиру необхідного обслуговування та допомоги. При цьому, вимогами ст. 29 Монреальської конвенції передбачено, що під час перевезення пасажирів, багажу та вантажу будь-який позов стосовно заподіяної шкоди, незалежно від його підстави, чи то на підставі цієї Конвенції, договору, у зв`язку з правопорушенням або на будь-якій іншій підставі, може бути поданий лише відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені цією Конвенцією, без шкоди для визначення кола осіб, що мають право на позов, та їхніх відповідних прав. При будь-якому такому позові штрафи, штрафні санкції чи будь-які інші виплати, що не стосуються компенсації фактичної шкоди, не підлягають стягненню. Вказана норма Монреальської конвенції щодо здійснення виплати тільки доведених фактичних збитків пасажирів також дублюється і в п.2 глави 2 розділу ХХVІІ Правил, де зазначено, що відповідальність перевізника за неналежне перевезення в будь-якому випадку обмежена реальними збитками, доведеними пасажирами. Тобто, виходячи зі змісту вищенаведених положень законодавства України, можна дійти висновку, що авіаперевізник відповідає за неналежне перевезення лише у межах реальних (фактичних) збитків, доведених пасажирами, але не вище ніж розмір відшкодування, встановлений нормами цієї Конвенції. Відповідно до положень ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ця стаття передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та, зокрема встановлює наступне. 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2 ) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. 5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. 9. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв`язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Стаття 628 ЦК України, встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови вказаного договору, в якому викладені всі істотні умови (що стороною позивача не спростовано) та погодився з ними, підписавши договір. Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов вказаного договору не звертався, що також свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору. Cтаттею 217 ЦК України, передбачено можливість визнання окремих пунктів правочину саме недійсними, проте при укладенні з відповідачем Договору кредиту позивачу були відомі усі його умови, ніяких обставин, які б примушували позивача прийняти їх в безумовному порядку, не існувало (позивачем про це у позові не зазначено і нічим не доказано). При цьому, відповідно до положень ст.203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст.215 ЦК України: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, з обгрунтування позову не вбачається посилання сторони щодо недотримання конкретних вимог ст.ст.203, 215 ЦК України при укладанні вказаного спірного Договору, і вказане обгрунтування викладене навіть без посилання на положення цих спеціальних норм ЦК України. Більш того, згідно з положеннями ч.1 ст.627 ЦК України, в Україні презюмується свобода договору - в тому числі, сторони є вільними в укладанні договору та вибору контрагента. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що діючими нормативно-правовими актами не передбачена грошова компенсація за зміни в розкладі чартерного рейсу, крім того затримка рейсу не призвела до істотних змін тривалості відпочинку, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальних збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснюється, що відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори підлягають застосуванню при розгляді справ судами. За вимогами п. 2 цієї Постанови, спори про відшкодування заподіяної моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, законодавством, що регулює такі зобов`язання і передбачає відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5 вказаної Постанови, необхідно в кожній справі з`ясувати характер правовідносин сторін і встановити, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Разом з тим, нормами Монреальської конвенції та Повітряного кодексу України не передбачено можливості відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Не передбачено можливості відшкодування моральної (немайнової) шкоди і умовами Договору перевезення, укладеного з позивачами. Наявність правового обгрунтування щодо підстав визнання спірного договору недійсними, які були б передбачені нормами ЦК України, як і щодо іншого похідного обгрунтування стороною позивача не наведено та наявність відповідних обставин не доведено. Враховуючи викладене, що інші позовні вимоги є також і похідними (щодо двохсторонньої реституції), суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed