Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Національний університет оборони України звернувся до суду з позовом про виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (2009 року народження) із кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачі вселилися в спірну кімнату [ADDRESS] (який перебуває на балансі позивача) у 2009 році під час проходження [PERSON] військової служби на посаді помічника військового прокурора Дарницького гарнізону м. Києва. Наказом першого заступника начальника Генерального штабу збройних сил України від 22 квітня 2013 року [PERSON] звільнено з військової служби у зв»язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а тому позивач просить вселити вказаних осіб на підставі ч.2 ст.132 ЖК України, якою передбачено, що працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину, при цьому, позивачем не враховано (відсутнє відповідне обгрунтування), що вказаний закон не містить положень щодо виселення інших осіб (крім вказаного працівника), в тому числі, щодо виселення неповнолітньої дитини. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, як у безпідставному. Дослідивши та проаналізувавши всі зібрані в справі докази, в тому числі, письмові заперечення відповідачів з додатками (а.с.106-153), суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що будівля [ADDRESS] перебуває на балансі Національного університету оборони України (а.с.6, 8, 12-15). Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх дитина [PERSON], 2009 року народження проживають в кімнаті [ADDRESS], що сторонами не заперечується (а.с.4, 5). Відповідачі вселилися в спірну кімнату [ADDRESS] у 2009 році під час проходження [PERSON] військової служби на посаді помічника військового прокурора Дарницького гарнізону м. Києва. Наказом першого заступника начальника Генерального штабу збройних сил України від 22 квітня 2013 року [PERSON] звільнено з військової служби у зв»язку з обвинувальним вироком суду (а.с.9, 11). Згідно зі ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Стаття 116 ЖК України передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Проте, з корінця ордеру №1358 від 02.06.2009 року на вказану житлову площу (копія а.с.5) вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх дитина [PERSON], 2009 року народження, вселилися у спірну кімнату [ADDRESS] у відповідності з вищенаведеними положеннями ст.129 ЖК України. Крім того, згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З положень ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" вбачається, що виховання саме в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.91 р., дата набуття чинності для України 27.09.91р.) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». При цьому, доказів щодо наявності у [PERSON] 2009 року народження іншого житла позивачем не надано, як не надано ним і доказів приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів вказаної малолітньої дитини в контексті вказаного житлового питання. Крім того, позивачем не надано висновку Органу опіки та піклування щодо зміни місця проживання вказаної дитини відповідно до положень СК України. За таких обставин, враховуючи положення ч.4 ст.29 ЦК України - що відповідачі є батьками [PERSON] 2009 року народження, з якою проживають у спірній кімнаті, а також, що позивач не є власником спірної кімнати (будівлі), суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. В тому числі, відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, без врахування положень ч.1 ст.15 ЦК України позивачем не вказане обгрунтування (в тому числі, правове з відповідним посиланням на докази) щодо дійсного обсягу його прав по відношенню до спірної кімнати, і лише факт перебування вказаної будівлі на балансі позивача не є достатнім для визначення та доведення такого обсягу, на що посилається і сторона відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України належить судові витрати по справі у вигляді судового збору зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed