Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звертаючись з позовом до суду, просить визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі, які були зареєстровані в спірній квартирі, в ній не проживають з 2009 року, за комунальні послуги не сплачують, за судовим рішенням були вселені у спірне приміщення 06.11.2014 року, проте фактичне вселення так і не відбулося, відповідачі більше 6 місяців без поважних причин в квартирі не проживають, речі їх в квартирі відсутні, витрати за квартирну плату вони не несуть. В подальшому, 10.09.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва було винесено заочне рішення, яке скасовано ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2015 року. (а.с. 41-43, 87) Позивач [PERSON] під час розгляду справи та в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, додатково пояснив, що за рішенням суду відповідачі заселилися в спірну квартиру, деякий час вони проживали в ній, однак на даний час вони не проживають в квартирі, не допомагають йому, не сплачують за комунальні послуги. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, додатково пояснив, що у сторін по справі складні відносини, виникають сварки, позивач, який являється дідусем [PERSON] здійснює нестерпні умови для проживання відповідачки та її дітей, за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва відповідачів було проведено вселення до спірного житла, проте позивач всіляко перешкоджає у проживанні відповідачів. Представник третьої особи - Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, однак направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, крім того просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вони порушують майнові права неповнолітньої [PERSON] Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як убачається з матеріалів справи, 13.04.1987 року виконавчим комітетом Подільської районної ради народних депутатів м. Києва був виданий ордер № 17526 серії Б на право зайняття жилого приміщення - квартири [ADDRESS] на ім"я позивача та членів його сім"ї, а саме: дружини [PERSON], доньки [PERSON] та онуки [PERSON] (а.с 4). З пояснень позивача встановлено, що на даний час його дружина та донька померли. Відповідно до довідки ЖРЕО № 406 від 27.05.2015 р. та № 801 від 11.03.2016 року у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON], його онука - [PERSON], правнуки - [PERSON], [PERSON]. (а.с. 5,145) За рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2011 року, серед іншого, вирішено змінити умови договору житлового найму спірної квартири, виділено у користування [PERSON] та її неповнолітнім дітям [PERSON], [PERSON] житлову кімнати площами 17,6 кв.м. та 11,8 кв.м.; [PERSON] виділено дві житлові кімнати площами 11,9 кв.м. та 9,7 кв.м. (а.с. 59) За рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2013 року, серед іншого, вирішено вселити [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON], [INFO], в інтересах якої діє законний представник [PERSON], в квартиру [ADDRESS]. (а.с. 19-21) Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як убачається з матеріалів справи, а саме вимоги державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименка Р.В. та пояснень сторін по справі, 06.11.2014 року на виконання виконавчого листа №755/27567/13-ц від 13.08.2014 року, що видав Дніпровський районний суд м. Києва про вселення [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] в квартиру [ADDRESS], було проведено вселення останніх в квартиру. При цьому, позивач вказав, що вселення обмежилося лише присутністю відповідачів в присутності державного виконавця, при цьому фактично відповідачі не вселилися у спірну квартиру, речі їх відсутні, а йому доводиться сплачувати за комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі, про що були складені відповідні акти. Відповідно до актів виданих ЖРЕО - 406 від 17.06.2015 року та ЖРЕО - 415 від 17.08.2011 року квартиронаймачі будинку [ADDRESS] вказали, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з квітня 2009 року. (а.с. 7) В подальшому в судовому засіданні було підтверджено позивачем, про те, що акти складалися ним особисто та затверджувалися співробітниками ЖРЕО за відсутності перевірених фактів не проживання відповідачів по справі, також в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що зазначені фізичні особи, які склали та підписали акт офіційно були запрошені для огляду квартири де проживає позивач. Враховуючи викладене, суд не бере до уваги як докази по справі акти про не проживання датовані 17.06.2015 року та 17.08.2011 року, оскільки ці акти складено без обстеження квартири, де зареєстровані відповідачі, зміст актів та достовірність викладеної в них інформації відповідальним працівником ЖРЕО №415 не перевірялись. Стороною відповідача в свою чергу було вказано, що відповідачка [PERSON] разом з дітьми - неповнолітньою [PERSON] та [PERSON] заселилися на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2013 року в спірну квартиру - 06.11.2014 року, в якій проживали до весни 2015 року, проте були змушені винайняти собі інше житло, оскільки позивач створював неможливі для життя умови, він створив комендантські часи, закривав вхідні двері після 22 год. 00 хв. на ключ, в березні 2015 року змінив замок вхідних дверей, постійно кричить, в них склалися ворожі стосунки та постійно виникають суперечки. На підтвердження заявлених позовних вимог відповідач посилається на покази свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює в житловій організації яка обслуговує будинок в якому мешкають сторони по справі, їй відомо, що між сторонами склалися неприємні відносини, викають сварки, відповідачка [PERSON] постійно скаржилася на погане ставлення зі сторони позивача, вказала, що вона час від часу бачила відповідачку, спілкувалася з нею та вручала їй повістки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється приятелькою відповідачки, часто відвідувала її за адресою спірної квартири, їй відомо, що у позивача складний характер, він постійно кричить, своїх онуків він не любить, в квартирі запровадив комендантську годину, сторона відповідачів засилилися в квартиру, проте за таких умов, проживали до весняних канікул 2015 року. Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до положень статей 71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положення статі 71 Житлового кодексу України, регулюють правовідносини користування жилими приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду. Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Конституцією України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що 06.11.2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименком Р.В. було проведено вселення відповідачів у спірну квартиру, також судом достовірно встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, виникають сварки, що підтверджується численними судовими рішеннями між сторонами по справі з приводу виселення та вселення відповідачів у спірну квартиру, свідки в судовому засіданні також підтвердили вказані вище обставини, крім того, судом встановлено, що відповідачі дійсно весною 2015 року почали проживати за іншою адресою, однак ці обставини були обумовлені напруженими та ворожими стосунками, що склалися між сторонами по справі, разом з тим, речі відповідачів залишилися у спірній квартирі, за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.02.2011 року [PERSON] та її неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON]виділено виділено у користування житлові кімнати площами 17,6 кв.м. та 11,8 кв.м. в спірній квартирі, а тому позбавлення відповідачів житла порушить їх законні права та інтереси а також інтереси неповнолітньої дитини [PERSON], 1999 року народження. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачі змінили місце свого проживання весною 2015 року, а з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач звернувся вже 01.07.2015 року. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII ( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], треті особи Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed