Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона більше 28 років працювала дояркою та отримала право на державну пенсію на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку. 02.07.2012 року вона звернулась до управління Пенсійного фонду України в Городянському районі з приводу призначення їй пенсії на пільгових умовах, так як вона працювала на посаді, яка дає право на пенсію на пільгових умовах. 30.08.2012 року рішенням УПФ України в Городянському районі їй було відмовлено в задоволенні заяви. Цю відмову позивачка оскаржила до суду. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 19.12.2012 року рішення Управління Пенсійного фонду України в Городянському районі Чернігівської області від 30.08.2012 року № 2020/05 про відмову позивачці в призначенні пенсії на пільгових умовах визнано незаконним, зобов'язано відповідача призначити пенсію позивачці з дня звернення нею до відповідача з відповідною заявою. Вказане рішення суду 19.12.2013 року набрало чинності та виконано відповідачем лише на початку 2014 року. Відмовивши у призначенні пенсії, відповідач поставив позивачку у скрутне матеріальне становище, що потребувало від неї додаткових зусиль по організації свого життя, змушувало страждати. Тому просить стягнути з відповідача на її користь 16200,0 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з тих підстав, що вимоги позивачки не ґрунтуються на законі. В наданих представником відповідача письмових та усних запереченнях зазначено, що Управління ПФУ діяло на підставі відповідних нормативних актів, які є для ПФУ обов'язковими в роботі, своїми діями ніяким чином не завдавали позивачці моральної шкоди. Однією з підстав відмови у призначенні пенсії була відсутність документів, якими б було підтверджено виконання позивачкою норм доїння, а це є обов'язковою умовою при призначенні пенсії дояркам на пільгових умовах. Виконання цих норм позивачкою було встановлено лише судом при розгляді адміністративного позову [PERSON] На виконання постанови Городнянського районного суду, якою УПФУ було зобов'язано призначити пенсію позивачці, було відкрито виконавче провадження, постанова суду виконана та пенсія позивачці призначена та виплачена в повному обсязі за весь минулий період, з моменту звернення позивачки з заявою про призначення пенсії. Тому відповідач не вбачає підстав для задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що постановою Городнянського районного суду Чернігівської області від 19 грудня 2012 року було задоволено адміністративний позов [PERSON] до УПФУ в Городнянському районі, визнано рішення Управління Пенсійного фонду України в Городянському районі Чернігівської області від 30.08.2012 року № 2020/05 про відмову позивачці в призначенні пенсії на пільгових умовах незаконним та зобов'язано призначити позивачці пенсію з дня звернення. Постанова набула законної сили 17.12.2013 року /а.с.8/. 28.01.2014 року дана постанова виконана відповідачем, позивачці нарахована та виплачена пенсія за період з липня 2012 року по січень 2014 року включно в сумі 16115,18 грн. /а.с. 40, 52, 60/. В обґрунтування позовних вимог у даній справі, позивачка зазначила, що відмова відповідача у призначенні їй пенсії призвела до того, що вона змушена була докладати додаткових зусиль, щоб харчуватись та обігріватись взимку, запозичувала кошти у знайомих з метою уникнення голодної та холодної смерті. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сімї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними відшкодовується особою, яка її завдала. Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Як вбачається з пояснень позивачки та її представника, вони виходять з презумпції заподіяння моральної шкоди, вважаючи, що встановлення судом факту вчинення неправомірної дії, є безумовною підставою вважати, що моральна шкода заподіяна. Проте застосування принципу презумпції моральної шкоди прямо не випливає з чинного законодавства. Загальне правило про розподіл тягаря доказування, встановлене ст. ст. 10, 60 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. І з цієї точки зору позивачка повинна довести факт спричинення їй моральної шкоди, щоб суд вирішив питання про відшкодування на її користь. Під час судового розгляду стороною позивача не надано суду переконливих доказів заподіяння позивачці діями відповідача моральної шкоди. З пояснень позивачки та її представника, показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], письмових доказів, наданих стороною позивача, а саме довідок виконкому Пекурівської сільської ради №№ 166, 167 від 14.04.2014 року, № 172 від 22.04.2014 року вбачається, що позивачка проживає в сільській місцевості разом з чоловіком, який є працездатним, на даний час є безробітним, неповнолітніх дітей, утриманців подружжя [PERSON] не мають. Позивачка та її чоловік мають земельні та майнові паї, які здають в оренду, також мають земельну ділянку для ведення селянського господарства у розмірі 0,57 га, яку щороку обробляють та вирощують картоплю та всю городину. В господарстві позивачка тримає дві корови, свиню, птицю. З показів свідків сторони позивача вбачається, що позивачка запозичувала гроші у своїх знайомих як до звільнення з роботи у 2012 році, так і після цього, а в останнє запозичувала кошти в квітні 2014 року, під час розгляду даної справи, тобто після повного розрахунку з нею відповідачем та виплати позивачці пенсії за 15 місяців. Зазначені докази надані стороною позивача, оцінені судом в сукупності, не доводять факту спричинення душевних страждань позивачці в зв'язку з неправомірними діями відповідача та наявність негативних наслідків через порушення немайнових прав позивачки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, витрати по оплаті судового збору компенсації не підлягають. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed