Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

12.08.2014 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси року з позовом до [PERSON] про стягнення шкоди у розмірі 130 884,60 грн., заподіяної підприємству у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу за рішенням суду. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що відповідач будучи Т.В.О. начальника ДП «Чоразморшлях» здійснив незаконне звільнення з роботи [PERSON], якого згодом рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.08.2012 поновлено на роботі, визнано наказ про звільнення з роботи незаконним, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 12.06.2013р. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.10.2012 року скасовано рішення Іллічівського міського суду Одеської області та відмовлено у задоволені позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року рішення апеляційного суду Одеської області в частині позовних вимог щодо поновлення [PERSON] скасувано, та рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08.08.2012 року в цій частині залишено в силі, а в іншій частині- направлено на новий розгляд. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 12.06.2013 року було закрито провадження по справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства у «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» у зв'язку із затвердженням мирової угоди згідно якої відповідач здійснює на користь [PERSON] виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 95306,64 гривень. Позивач зазначає, що згідно розрахунку від 16.12.2013 року на рахунок [PERSON] згідно рішення суду від 12.06.2013 року [PERSON] було нараховано 95306,64 гривень (а.с.8). Посилаючись на вищевикладене та положення п.8 ч.1 ст.134 237 КЗпП України, позивач просить стягнути з [PERSON] 130 884,60 грн. (95306,64 грн. - сума середньої заробітної плати перерахованої [PERSON], 35577,96 грн. - податки та збори на цю суму, які належить перерахувати до бюджету) на користь ДП «Чоразморшлях», у зв'язку з оплатою [PERSON] часу вимушеного прогулу та витрати по оплаті судового збору в сумі 1308,85 грн. Представник позивача ДП «Чоразморшлях»- Хлопко В.Ф. , діючий за довіреністю, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] (діючий на підставі довіреності від 09.08.2013 року), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. В якості обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що позивач не надав суду належні докази виплати [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та сплати єдиного соціального внеску, також позивачем не надано розрахування розміру середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, також посилаючись на пропуск позвачем строку позовної давності. Представник відповідача також послався на те, що судами при розгляді зазначеної справи не встановлено, що причиною незаконного звільнення [PERSON] є саме винні дії т. в. о. начальника ДП «Чоразморшлях» [PERSON], тому відповідач за відсутності вини не може нести матеріальну відповідальність за таке звільнення. Крім того позивач на його погляд пропустив строк позовної давності в один рік, а також послався на ч.4 ст.136 КЗпП України, з якої вбачається що право звернення з таким позовом належить лише вищестоящому в порядку підлеглості органу, яким є Міністерство інфраструктури України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно Наказу Міністерства інфраструктури України від 07.10.2011р. №170-О [PERSON] призначено з 11.10.2011р. в.о.начальника ДП«Чоразморшлях».(а.с.17) та наказом в.о. начальника ДП «Чорноморсько-Азовське вирбничо-експлуатаційне управління морських шляхів» від 11.10.2011р. №135/к [PERSON] було прийнято в.о. начальника Управління з 11.10.2011р.(а.с.13). Наказом Міністерства інфраструктури України №237-О від 29.12.2011р. [PERSON] призначено з 29.12.2011р. начальником ДП«Чоразморшлях» на умовах контракту.(а.с.19). Згідно наказу в.о. начальника ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» від 09.07.2012р. №118/к та відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 02.07.2012р. №118-О [PERSON] було звільнено з посади начальника ДП «Чоразморшлях» з 07.07.2012р. згідно п.6 ст.40 КЗпП України у зв'язку з достроковим розірванням укладеного з ним контракту (а.с.14). Також згідно наказу Міністерства інфраструктури України від 06.08.2012р. №154-О [PERSON] було звільнено з посади начальника ДП «Чоразморшлях» з 07.07.2012р. згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін з достроковим розірванням укладеного з ним контракту(а.с.18). В судовому засіданні встановлено, що в період роботи відповідача наказом Т.В.О. начальника управління ДП «Чоразморшлях» [PERSON] №169/к від 29.11.2011 року було звільнено [PERSON] - В.о. головного бухгалтера відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України з 29.11.2011 року. Не погоджуючись зі своїм звільненням [PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із позовом до ДП «Чоразморшлях» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.08.2012 року було задоволено позов [PERSON] до ДП «Чоразморшлях» та Визнано незаконним наказ ДП «Чоразморшлях» №169/к від 29.11.2011 року про звільнення [PERSON] з посади В.о. головного бухгалтера з 29.11.2011 року по п. 2 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на роботі. Стягнуто з ДП «Чоразморшлях» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.11.2011 по 08.08.2012 року. (без врахування податків та обов'язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати (а.с. 21-24) Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.10.2012 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08.08.2012 року було скасовано та винесене нове рішення, яким відмовлено у позові. (а.с. 25-29) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року рішення апеляційного суду Одеської області в частині позовних вимог щодо поновлення [PERSON] скасовано, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08.08.2012 року в цій частині залишено в силі.. В решті рішення Апеляційного суду Одеської області від 16.10.2012 року та Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.08.2012 року скасовано і передано справу на новий розгляд.(а.с.31-34) Зазначена ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року набула законної сили. Наказом т.в.о. начальника ДП «Чоразморшлях» №45/к від 16.04.2013 року [PERSON] було поновлено на посаді головного бухгалтера ДП «Чоразморшлях» з 16.04.2013 року відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року.(а.с.12). Наказом т.в.о. начальника ДП «Чоразморшлях» №46/к від 16.04.2013 року [PERSON] було звільнено з посади головного бухгалтера ДП «Чоразморшлях» з 16.04.2013 року за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з компенсування щорічної відпустки у кількості 43 календарних дня.(а.с.11). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 12.06.2013 року було закрито провадження по справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства у «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» у зв'язку із затвердженням мирової угоди згідно якої відповідач здійснює на користь [PERSON] виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 95306,64 гривень. (а.с.35-36). Зазначені виплати підтверджуються відомостями зарахувань на картрахунки працівників ДП. Згідно відомостей про зарахування на картрахунки працівників організацій Управління «Чоразморшлях» №40 від 17.07.2013р., №44 від 16.08.2013р., №48 від 16.09.2013р., №55 від 31.10.2013р., №60 від 27.11.2013р., №64 від 13.12.2013р. [PERSON] було нараховано по 13 015,70 грн. протягом 6 місяців , що склало 78094,20 гривень. Проте позивач не надав обґрунтування чому саме сплачено [PERSON] 78094,20 грн., а не як зазначено в позові 95 306,64 грн. Позивач стверджує те, що відповідач [PERSON] зобов'язаний нести матеріальну відповідальність в повному розмірі шкоди, заподіяної ДП «Чоразморшлях» в зв'язку з оплатою за рішенням суду незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу у загальному розмірі 130884,60 грн., оскільки саме за наказом Т.В.О. начальника управління ДП «Чоразморшлях» [PERSON] №169/к від 29.11.2011 року було незаконно звільнено [PERSON] Суд погоджується з такими твердженнями. Також суд погоджується з доводами представника позивача про те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки виплати заробітної плати були здійснені починаючи з липня 2013р. декільками платежами по грудень 2013р. включно. Строк для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, встановлений тривалістю один рік. Він обчислюється з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ст. 233 КЗпП). Однак, суд не погоджується із іншими твердженнями позивача, з наступних підстав. Відповідно до ст. 237 Кодексу законів про працю України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. У п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року визначено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону. Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Пленум Верховного Суду України у п. 33 постанови від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що повна матеріальна відповідальність винних у незаконному звільненні працівників, службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу настає у випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного. У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року визначено, що обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству в зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Таким чином, у разі заподіяння підприємству матеріальної шкоди в зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, матеріальна відповідальність покладається в повному розмірі шкоди на службову особу, за наказом або розпорядженням якої здійснено звільнення, лише у випадку, якщо таке звільнення було здійснено з порушенням закону, та за наявності вини такої особи. Також згідно норми ч.4 ст. 136 КЗпП України встановлено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Як вбачається зі Статуту Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» (код 01125637) -позивач-є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.(а.с.96-107), управлінням яким здійснює начальник підприємства.(п.6.1.). Також наймання (звільнення) начальника підприємства здійснюється уповноваженим органом управління шляхом укладання (розірвання) з ним контракту в порядку, встановленому чинним законодавством.(п.с6.2.). Виходячи з аналізу вищенаведеного суд погоджується з доводами представника відповідача , що право на подачу таких позовних вимог має не позивач, а Міністерство інфраструктури України, який є засновником позивача. таким чином суд доходить до висновку що позивач є неналежним позивачем, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки в задоволенні вимог судом було відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, пов'язані з розглядом справи, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed