Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

У серпні 2018 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником житлового [ADDRESS]. Право власності ним було набуто на ? частку в порядку спадкування після смерті матері, ? частку він згодом викуп у сестри [PERSON] - відповідача по справі. В будинку разом з ним зареєстровані та проживають його дружина [PERSON] та син [PERSON], а також зареєстрована, але не проживає його сестра [PERSON], яка після продажу своєї частки будинку з нього не виписалась. За наведених обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у вказаній квартирі більш десяти років, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а її реєстрація в квартирі, яка належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав як власником майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явилася у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутність від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За приписами ст. 191 ЦПК України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. З огляду на викладене, оскільки відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з'явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзив, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено у судовому засіданні, позивач є власником житлового [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим завідуючою Першої Слов'янської нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р., зареєстрованого в реєстрі № 1-2670, (а.с.8) та договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 03.02.2009 року, посвідченим нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 467. ( а.с. 9, з.б.). З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «БТІ» м. Слов'янськ [NUMBER] від 12.02.2009 року, вбачається, що [PERSON] є власником житлового [ADDRESS]. (а.с.11) З довідки про склад сім'ї від 15.08.2018 року вбачається, що разом з [PERSON], за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: сестра - [PERSON], дружина - [PERSON], син - [PERSON] (а.с.12) З акту № 587 від 15 серпня 2018 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Северний», у присутності свідків [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS] про те, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрована [PERSON], але з травня 2005 року у вказаній квартирі не проживає. (а.с. 13). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна [NUMBER] від 17.08.2018 року вбачається, що власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 03.02.2009 року та свідоцтва про право на спадщину від 28.11.2002 року. (а.с.19 з.б.) Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст. ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом. За ч. 4 ст. 156 ЖК, збереження такого права користування житлом існує лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. п. 10,11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач у судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. Аналізуючи фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є колишньою власницею будинку. Договірні відносини між позивачем, як новим власником та відповідачем щодо винаймання спірного будинку відсутні. Тому слід вважати, що у зв'язку із припиненням права власності на частку будинку у колишнього власника будинку, та у зв'язку із її продажем, [PERSON] втратила також і право користування цим житловим приміщенням. Враховуючи, що добровільно знятися з реєстрації у вказаному житловому будинку відповідач не бажає, а його реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачем права користування та розпоряджання своїм майном як власником, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS] Позивач не вимагає компенсації за понесені ним судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом даної цивільної справи. На підставі наведеного,

Outcome: approved