Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У травні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 07 січня 2006 року по 23 вересня 2013 року; визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на одну другу частину квартири [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що з січня 2006 року сторони у справі почали проживати разом, вести спільне господарство за адресою: [ADDRESS]. Шлюбні відносини не реєстрували у встановленому законом порядку, оскільки заощаджували кошти для ремонту вказаної квартири та святкування весілля. Офіційно шлюб між сторонами був зареєстрований лише 24.09.2013 року. 13.06.2004 року відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набуто у власність квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що у 2008 році за власний кошт остання зробила ремонт у вказаній вище квартирі, а також батьками позивача подаровано подружжя меблі для кухні та спальні, внаслідок чого позивач за рахунок особистих коштів значно вплинула на вартість квартири, внаслідок чого остання має бути визнана об'єктом спільної сумісної власності, а за позивачем - визнано право власності на одну другу частину вказаної вище квартири у відповідності до ст.ст. 60, 62 СК України. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, з наведених у позові підстав. Представник відповідача у судовому засіданні спочатку заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. 23 лютого 2015 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 24 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON]. укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві, про що зроблено актовий запис № 2016, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого 24.09.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в м. Києві (а.с. 9). Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30.06.2004 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. за реєстровим номером 1339 (а.с. 176). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] зазначає про те, що за час спільного проживання з відповідачем [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вартість квартири [ADDRESS], значно збільшилась за рахунок грошових затрат позивача, понесених на ремонт вказаної квартири, а тому враховуючи наявність спору, вказана квартира за рішенням суду може бути визнана об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовує вказані обставини укладенням у 2008 році договорів про виконання будівельно-ремонтних робіт у спірній квартирі з ПП «ТОРІ», а також оплатою вказаних робіт за рахунок особистих коштів позивача згідно актів виконаних робіт та квитанцій про оплату. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікування, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України винятки, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих щлюбів. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя", при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до положень ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у свої вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. На підтвердження обставин фактичного проживання однією сім'єю з [PERSON] у період з 07 січня 2006 року по момент реєстрації шлюбу 23 вересня 2013 року, позивач посилається на покази свідка [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], дійсно суду показала про те, що знає [PERSON] з січня 2006 року, остання проживала разом з її сином у цивільному шлюбі з вказаного часу за адресою: [ADDRESS], у 2008 році за власний кошт зробила ремонт у вказаній вище квартирі. Однак, суд вважає, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю у вказаний період, не може бути встановлений судом лише на підставі показів вказаного свідка, а зазначені покази свідка не є єдиним та беззаперечним доказом існування вказаних обставин. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON], що не виключає можливої зацікавленості даного свідка. Будь-яких інших доказів відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, на підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] у період з 07 січня 2006 року по момент реєстрації шлюбу 23 вересня 2013 року, позивачем [PERSON] суду не надано. Натомість, матеріали цивільної справи містять докази, які спростовують доводи позивача [PERSON] щодо спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] у вказаний період. Так, з заяви відповідача [PERSON], датованої 26 травня 2008 року, справжність підпису на якій [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., вбачається, що станом на травень 2008 року, останній у фактичних шлюбних відносинах не перебуває та не проживає однією сім'єю з іншою особою (а.с. 85). Крім того, суд не бере до уваги докази, якими позивач [PERSON] обґрунтовує здійснення за власний кошт ремонтних робіт у спірній квартирі, а саме: договір про виконання робіт № 0408-2008, укладений з ПП «ТОРІ», а також акти виконаних робіт та квитанції, виходячи з наступного. Як вбачається з вказаних вище документів, останні підписані зі сторони виконавця робіт - директором ПП «ТОРІ» [PERSON] Однак, згідно даних єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, [PERSON] є керівником ПП «ТОРІ» лише з 13 лютого 2013 року. Надати пояснення щодо вказаних вище обставин, позивач у судовому засіданні не змогла. Крім іншого, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Таким чином, законодавець наділив власника квартири правом на здійснення ремонту, встановивши застереження, що при його проведенні не буде порушено прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не будуть порушені санітарно-технічні вимоги і правила експлуатації будинку. При цьому, суд в порядку ч. 4 ст. 174 ЦПК України, не приймає визнання відповідачем позову, оскільки останнє суперечить закону з наведених вище підстав. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не є доведеними та не знайшли свого ствердження в ході розгляду даної справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed