Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул.Чернишевського, буд.15. У вказаному будинку також зареєстрована його онука - [PERSON] із малолітнім сином [PERSON] - [INFO]. У 2010 році відповідач змінила місце свого проживання, проте за місцем фактичного проживання не зареєструвалася. Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоду у реалізації його прав користування та розпорядження належним йому майном. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації, хоча має власне житло. Тому, посилаючись на норми ст.107 ЖК України, позивач просить визнати відповідача разом з малолітнім сином такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за вказаною адресою. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів зазначила, що дійсно з дитиною не проживає за місцем реєстрації, проте періодично там з'являється, доглядає прибудинкову територію. Проживати разом з позивачем не може, оскільки не знаходить з ним порозуміння. Іншого житла ні вона, на дитина не мають. Разом з дитиною та чоловіком проживає у квартирі, яку винаймає. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Павлоградської міської ради у судовому засіданні, просила у позові відмовити, оскільки задоволення позову суперечитиме інтересам малолітньої дитини. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул.Чернишевського ,буд.15, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 липня 1963 року /а.с.5,6/. Крім позивача у будинку за вказаною адресою з також зареєстрована онука позивача - [PERSON] та її малолітній син - [PERSON], [INFO] /а.с.7-10,18/. Як вбачається з акту квартального комітету від 06 липня 2015 року, складеного у присутності сусідів, [PERSON] разом з малолітнім сином не проживає за місцем реєстрації /а.с.11/. Проте, згідно акту про фактичне місце проживання від 27.07.2015 року, [PERSON] з квітня 2011 року по теперішній час фактично проживає за зазначеною вище адресою /а.с.26/. Фактично відповідач разом з малолітнім сином проживає за адресою: [INFO], що підтверджується актом про фактичне місце проживання від 27 липня 2015 року та актом обстеження умов проживання /а.с.26/. Зазначене житло відповідач разом з чоловіком винаймають. Оскільки позивач є власником житла, а відповідач, яка є онукою позивача, була зареєстрована як член його сім'ї, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК Української РСР. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.ч.2,3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. У судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що відповідач була зареєстрована у спірному будинку як член сім'ї власника. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення , яке вони мають право зайняти , визначається його власником. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування ним при його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, при вирішенні питання про втрату права користування житлом члена сім'ї власника житла з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. У судовому засіданні відповідач пояснила, що фактичне місце проживання змінила у зв'язку з укладенням шлюбу та необхідністю створення належних умов для проживання малолітньої дитини. Іншого місця для реєстрації вона та дитина не мають. Інтересу до будинку не втратила, періодично використовує житло, належне позивачу, доглядає присадибну ділянку. Зазначені доводи відповідача підтверджуються актом, складеним 02 серпня 2015 року сусідами [PERSON] в якому сусіди засвідчили, що [PERSON] на протязі 5 років не проживає у будинку, проте періодично користується житловим приміщенням, здійснює догляд за ним, прибирає у будинку та прилеглій території /а.с.21/. Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. За змістом положень ст. ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Доводи позивача про те, що у [PERSON] є інше житло є необґрунтованими та безпідставними, оскільки з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2015 р. вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресами, які зазначав позивач, власниками зазначені інші особи. Вирішуючи питання по суті позовних вимог суд враховує, що позивачем не доведено факт наявності у відповідача іншого житла та те, що відповідач періодично користується спірним будинком. Малолітня дитина відповідача - [PERSON], [INFO], був зареєстрований у вказаному будинку за згодою власника як член його сім'ї та отримав у будинку постійну реєстрацію, тому набув у встановленому порядку права користування зазначеним житлом. Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. У своєму висновку від 03.11.2015 р. орган опіки та піклування Павлоградської міської ради зазначив про недопустимість визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки у даному випадку права дитини будуть порушені. Оскільки власного житла відповідач не має та не може зареєструвати дитину в іншому житловому приміщенні, то при знятті з реєстраційного обліку малолітньої дитини, будуть порушені гарантовані законодавством законні права та інтереси дитини. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що факт реєстрації відповідача у спірному будинку обмежує його у реалізації прав власника з огляду на наступне. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Проте їх зміст не містить такого способу захисту як позбавлення права користування житлом. Разом з тим, згідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено факт порушення, невизнання чи оспорювання його прав як власника з боку відповідача. Від клопотання про допит свідків позивач відмовився, клопотань про витребування доказів не заявляв. Суд не приймає доводи позивача про те, що він самостійно змушений нести витрати по сплаті комунальних послуг, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача з приводу компенсації відповідачем чи розподілу зазначених витрат.

Outcome: dismissed