Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на наступні обставини. 25 червня 2012 року вона, [PERSON] , зареєструвала шлюб з [PERSON] м. Новий Пазар, громада Новий Пазар, область Шуменська, Республіка Болгарія, актовий запис № 23. Від даного шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей:сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду сім`ї є те, що між нею і [PERSON] склалися неприязні стосунки, які пов`язані з відсутністю взаємоповаги, взаєморозуміння, взаємної любові, а також різні погляди у неї та відповідача на сумісне життя. В зв`язку з цим виникають сварки та різні сімейні непорозуміння, що і призвело до припинення шлюбних відносин. З [PERSON] на даний час вони проживають окремо. Таким чином, їхня сім`я розпалась повністю і перспектив на примирення не має. Шлюб носить формальний характер і зберігати його надалі недоцільно. Просила суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 25 червня 2012 року м. Новий Пазар, громада Новий Пазар, область Шуменська, Республіка Болгарія, актовий запис № 23, стягнути з відповідача судові витрати (а.с. 1-4). Ухвалою судді від 20 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 19-20). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву, отримана судом 29.12.2021 року за вх. № 61233, в якій просила справу за її позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, після розірвання шлюбу змінити шлюбне прізвище на дошлюбне [PERSON] (а.с. 41). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, через електронну пошту надіслав заяву, отримана судом 29.12.2021 року за вх. № 61241, в якій просив справу за позовом [PERSON] до нього про розірвання шлюбу розглядати за його відсутності (а.с. 45-46). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання,\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11.09.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Як зазначено вище, сторони процесу були належним чином повідомленими та скористувавшись своїм правом звернулися до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати\~ у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що 25 червня 2012 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] , Прізвище після укладення шлюбу: [PERSON] , ЄГН/Дата народження [NUMBER] та [PERSON] , Прізвище після укладення шлюбу: [PERSON] , ЄГН/Дата народження [INFO] , місце укладення шлюбу: [ADDRESS] , свідоцтво видане на підставі акту про укладення цивільного шлюбу № 23 від 25.06.2012 року, складеного в м. Новий Пазар, громада Новий Пазар, область Шуменська, дата видачі: 30.11.2021 року, Республіка Болгарія (а.с. 42-44). До матеріалів справи доданий оригінал вказаного свідоцтва, яке уповноваженою на це особою в межах її компетенції і в установленій формі засвідчений офіційною\~ печаткою та підписом. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що подружжя від даного шлюбу маютьтрьох неповнолітніх дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить наявна копія свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , сина [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить наявна копія свідоцтва про народження, серії [NUMBER] та доньку [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить наявна копія свідоцтва про народження, серії [NUMBER] (а.с. 9-10). Встановлено, що спільне життя у подружжя не склалося, сім`я фактично розпалася, шлюб існує формально. Подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного, між ними виникли неприязні стосунки. Спільне господарство не ведеться. Подружжя проживає окремо один від одного. Позивач не має наміру зберігати сім`ю та категорично наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 1 СК України, завданням Сімейного кодексу України є зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб. Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 1 цього Кодексу, завданням Сімейного кодексу України є побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Частиною 2 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Відповідно до ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Частина 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Оскільки справи про розірвання іноземних шлюбів є різновидом справ з «іноземним» елементом (стаття 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»), то вони регулюються насамперед міжнародними договорами України. Основним видом таких міжнародних договорів є двосторонні договори України про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах. Договір\~ між Україною та Республікою Болгарія про правову допомогу в цивільних справах\~ (Договір ратифіковано Законом\~ N 2911-IV (2911-15) від 22.09.2005, ВВР, 2006, N 1, ст. 6), набув чинності 29.12.2005. Відповідно до статті 17 Договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних справах між Україною і Республікою Болгарія, документи,\~ які на\~ території\~ однієї Договірної\~ Сторони складені або засвідчені органом або спеціально уповноваженою на це особою в межах їх компетенції і в установленій формі та засвідчені офіційною\~ печаткою,\~ приймаються\~ на\~ території\~ іншої Договірної Сторони\~ без\~ будь-якого\~\~ спеціального\~\~ засвідчення.\~\~ Те\~\~ саме стосується\~ і засвідчення підпису громадянина,\~ копій і перекладів документів. Документи,\~ про які йдеться у пункті 1 цієї статті,\~ мають однакову доказову силу на територіях обох Договірних Сторін. Виходячи зі змісту міжнародних договорів України про правову допомогу, компетенція судів з вирішення справ про розірвання шлюбу може визначатися за декількома критеріями: 1) суд держави спільного громадянства подружжя; 2) суд держави громадянства одного з подружжя; 2) суд держави місця проживання одного з подружжя; 3) суд держави останнього спільного місця проживання подружжя. Важливо підкреслити, що між цими критеріями міжнародної підсудності немає субординації, вони є альтернативними. Це означає, що право вибору суду однієї з Договірних держав належить тому\~ з подружжя, хто бажає ініціювати судовий процес щодо розлучення і зробить це раніше за іншого з подружжя. Визначаючи суд, компетентний вирішувати справу про розірвання «іноземного» шлюбу, позивач може впливати: 1) на вибір матеріального права, яке буде застосовуватися для розірвання шлюбу; 2) в ряді випадків, на визначення суду, компетентного вирішувати також спори про батьківські права та аліменти на користь дітей. Звичайно, визначення підсудності справи про розірвання «іноземного» шлюбу не вирішує автоматично питання про те, право якої держави буде застосовано для вирішення цієї справи по суті, тому що це питання вирішується на основі тих колізійних норм, які застосовує компетентний суд. Разом з тим у низці випадків міжнародними договорами України передбачено, що орган, компетентний вирішувати справу, застосовує до спірного правовідношення своє власне матеріальне право. Так, особливості правил міжнародної підсудності справ про розірвання «іноземного» шлюбу обумовлюють існування у міжнародному цивільному процесі явища, відомого як\~ «forumshopping». Цей термін означає «суд, який є найбільш зручним для позивача». У європейській доктрині нерідко застосовується термін «raceto (a friendly) court» (дослівно: «змагання за (найбільш дружній) суд»). Основою вибору позивачем «найбільш зручного суду» з вирішення справи про розірвання шлюбу є вирішення питання про те, суд якої держави забезпечить оптимальні умови для захисту його прав та законних інтересів, а отже, є найбільш сприятливим і зручним для розгляду його справи. По відношенню до справ про розірвання шлюбу вищевказані терміни вживаються на позначення ситуацій, коли чоловік чи дружина намагаються звернутися з позовом про розлучення раніше за іншого і, таким чином, уникнути юрисдикції судів іншої держави й обійти застосування певного несприятливого для себе колізійного і матеріального права. Ще один важливий фактор вибору подружжям (його адвокатом) суду, з декількох визначених законодавством критеріїв міжнародної спеціальної підсудності, це намагання кожної зі сторін справи домогтися вирішення справи за найбільш сприятливих для кожної з них процесуальних умов.\~ Адже відповідно до принципу lexfori суд застосовує ті правила процедури вирішення справи, які визначено правом його держави. Тому, передаючи спір на вирішення свого національного суду, кожен з подружжя розраховує створити для себе максимально пільгову, комфортну в процесуальному плані обстановку. Статтею 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке немає спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. У постанові Верховного Суду від 21.11.2019 по справі № 553/703/18 (провадження №61-7956св19) встановлено, що з 2013 року сторони, перебуваючи у шлюбі, постійно проживали в Україні, де придбали житло та зареєстрували своє постійне місце проживання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував до спірних правовідносин норми сімейного законодавства України, як національне право держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, що узгоджується з положеннями статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому, судами враховано, що як на час подання позову, так і розгляду справи, сторони проживали в Україні, а сама відповідач лише тимчасово виїжджала до Італії після припинення у січні 2017 року їх шлюбних відносин. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є громадянами\~ України, зареєстровані та проживають в Україні ( а.с. 6, 8, 17 ), тому розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, п. 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «ФернандесМартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12.06.2014 встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в ст. 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). У судовому засіданні при вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, щоспільне життя у подружжя не склалось, шлюбні відносини між подружжям фактично припинені, на протязі певного часу подружжя не підтримує сімейно-шлюбних відносин та не проживають разом, не ведуть спільного господарства, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, тому приходить до висновку, що родина фактично розпалась та її поновлення неможливе, у зв`язку з чим, шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, позивач просила суд стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. Тому, суд вважає за можливим стягнути з відповідача [PERSON] позивачем [PERSON] судові витрати у сумі 908 гривень 00 копійок, які документально підтверджуються наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 5). На підставі викладеного та

Outcome: approved