Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги мотивувало тим, що 25.05.2018 року о 10:40 год. по вул. Шевченка в с. Юрівка Києво-Святошинського району Київської області водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та вчинив зіткнення з автомобілем марки «Honda», д.н.з. [NUMBER] , який зупинився попереду. Під час ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій [PERSON] порушив п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок зіткнення автомобілів позивачу було завдано матеріальну шкоду у сумі 48 845 грн., що підтверджується Звітом № 83/07-18 з визначення оцінки вартості матеріального збитку завданих пошкодженням транспортного засобу від 24.07.2018 року. На момент ДТП, відповідач керував «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , застрахованим відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у страховій компанії ПрАТ « Київській страховий дім», до якої було подано заяву про отримання страхового відшкодування. У виплаті страхового відшкодування відмовлено, зв`язку із відкриттям процедури банкрутства ПрАТ «Київській страховий дім», зв`язку із чим, подано заяву про страхове відшкодування до Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ). МТСБУ відмовлено у виплаті страхового відшкодування зв`язку із не закінченням процедури банкрутства ПрАТ « Київській страховий дім». Таким чином, будь-якого страхового відшкодування за фактом ДТП вчиненого [PERSON] , позивач не отримував. Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 48845 грн., витрати з визначення вартості матеріального збитку в сумі 1500 грн., витрати на правову допомогу в сумі 5400 грн., судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 840,80 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 березня 2020 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений судом строк сторони не надіслали заперечень щодо такого розгляду справи. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками [PERSON] отримав 29 квітня 2020 року, що підтверджено зворотнім повідомленням. Відзиву, пояснень, будь-яких клопотань чи заяві від відповідача до суду не надходило на час прийняття рішення. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 25.05.2018 року о 10:40 год. по вул. Шевченка в с. Юрівка Києво-Святошинського району Київської області водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та вчинив зіткнення з автомобілем марки «Honda», д.н.з. [NUMBER] , який зупинився попереду. Під час ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій [PERSON] порушив п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно звіту №83/07-18 від 24.07.2018 року вартість збитку спричинених пошкодженням автомобіля «Honda», р.н. [NUMBER] складає 48845,67 грн. Вартість проведення зазначеного дослідження становить 1500 грн. Як додаток до зазначеного звіту оцінювачем складено протокол акт транспортного засобу від 23.06.2018 року з фототаблицею. Відповідно до частини третьої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом також встановлено, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , на дату ДТП (25.05.2018 року) була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» на підставі полісу №AM3261731 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 18 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до ліквідатора ПрАТ «Київський страховий дім» з заяву про включення до реєстру кредиторів. 11 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. 13 лютого 2019 року МТСБУ було відмовлено [PERSON] у виплаті страхового відшкодування оскільки на день звернення ПрАТ «Київський страховий дім» не ліквідовано та/або не визнано банкрутом. Згідно отриманої судом відповіді з Єдиного державного реєстру Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім» перебуває в стані припинення. Таким чином, на день розгляду справив вказана страхова компанія як юридична особа не припинена. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України (254к/96-ВР), Цивільним кодексом України (435-15), Законом України «Про страхування» (85/96-ВР), цим та іншими законами України і нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Так, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. За нормою ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Із матеріалів справи слідує, що позивач звертався з заявою до ліквідатора ПрАТ «Київський страховий дім» про включення до реєстру кредиторів. Проте, матеріали справи не містять жодних документів щодо здійснення або відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування страховою компанією. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані: вжити заходів для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди (п.33.1.2). Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умови визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Відповідно до п.39.1, п.39.2.1 ст. 39.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цвільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого статуту. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодування на умовах, передбачених цим Законом. Відповідно до п.51.7 ст. 51 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Із викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних [PERSON] у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача - Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», а в разі його ліквідації чи оголошення банкрутом - МТСБУ. Незважаючи на те, що ПрАТ «Київський страховий дім» перебуває в стані припинення, в силу вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» його зобов`язання із виплати страхового відшкодування позивачеві не припинилося. На час виникнення та існування спірних правовідносин сторін, законодавство визначає чіткий порядок, підстави та розміри відшкодування винною особою збитків (шкоди), завданих потерпілій особі. При цьому, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачена певна особливість врегулювання тих деліктних правовідносин, за якими шкода майну потерпілої особи завдана внаслідок ДТІІ транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки). Така особливість полягає, зокрема, в участі у врегулюванні правовідносин третьої сторони страховика (страхові організації, що має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) власника транспортного засобу, винною у заподіянні майнової шкоди (пошкодженні транспортного засобу) потерпілої особи. Такий страховик, за умови обов`язкового за законом попереднього укладення з винним у ДТП і власником авто (страхувальником) договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим (власником іншого транспортного засобу, пошкодженого з вини страхувальника) та здійснює відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності (страхової суми) завданої страхувальником майнової шкоди потерпілій особі. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завданої шкоди замість останнього. За таких обставин, згідно положень закону, покладення на застраховану винну у ДТП особу обов`язку відшкодувати потерпілому майнової шкоди можливе лише у випадку обґрунтованої, законної відмови страховика здійснити таке відшкодування за свого страхувальника (у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування) або у випадку, якщо виплачене страховиком страхове відшкодування (страхова виплата) є меншою від розміру фактично завданих збитків. В останньому випадку на винну особу (страхувальника) може бути покладено обов`язок з відшкодування різниці між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди. При цьому, в такому випадку, розмір здійсненої страхової виплати (страхового відшкодування) має бути максимально наближеним до встановленого ліміту відповідальності страховика (страхової суми) і може бути зменшений лише на розмір франшизи та/або розмір відповідного податку (ст.ст.29, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), а також розрахований з урахуванням фізичного зносу замінюваних при відновлювальному ремонті запчастин пошкодженого в ДТП авто. Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Наведений правовий висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.07.2018 року, справа №755/18006/15, який суд враховує при ухваленні даного рішення. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2018р. в справі №209/3145/15-ц, відповідно до якого власник автомобіля, який постраждав внаслідок ДТП, може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Крім того, відповідно до ч.2. ст.104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. В контексті наведеного, з огляду на положення глави 50 ЦК України та норми ст. 52 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язання такого страховика із виплати страхового відшкодування потерпілій особі за вже укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не припиняється і у випадку анулювання ліцензії цього страховика за умови, якщо страховика не ліквідовано як юридичну особу. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що страхова компанія зобов`язана виконати свої зобов`язання за укладеним страховим полісом, а відповідач не повинен відшкодовувати матеріальну шкоди завдану внаслідок ДТП. Позбавлення страхової компанії права укладати страхові поліси не звільняє останнього від обов`язку здійснити страхові виплати за тими полісами, які були укладені до цього. Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення суми шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди саме з [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована у встановленому законом порядку, оскільки страхова компанія не відмовляла йому у виплаті страхового відшкодування. Дане рішення не позбавляє позивача права звернутись до суду за захистом своїх прав до страхової компанії. Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed