Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.09.2015 року звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в КП «ОМБТІтаРОН» 14.11.2001 року, він є власником квартири №3, буд. №23 корпус 4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі. 23.09.2014 року під час звернення до районної житлово-експлуатаційної дільниці №1 за отриманням довідки для оформлення субсидії, йому стало відомо, що в належній йому квартирі зареєстрована невідома йому особа [PERSON]. За заявою про зміну підстави позову від 18.03.2016 року позивач зазначив, що квартира вибула із його власності поза його волею на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] з використанням підроблених документів. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО [PERSON], право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], яка була введена в оману невстановленою особою. Через два місяці 31.01.2014 року [PERSON] відчужила квартиру [PERSON] на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Одеського МНО [PERSON] [PERSON] 02.04.2014 року [PERSON], в свою чергу відчужила квартиру відповідачу у справі [PERSON] на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Одеського МНО [PERSON] Договір укладений 25.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського МНО [PERSON], може бути визнаний судом недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України, оскільки його було укладено на підставі підроблених документів. Крім того приватним нотаріусом [PERSON] було неуважно перевірено договір-купівлі-продажу квартири начебто укладений 03.12.2001 року на товарній біржі, отже недбалість нотаріуса [PERSON], яка мала місце під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], призвела до незаконного позбавлення позивача права власності на спірну квартиру. 10.02.2002 року Постановою слідчого Малиновського РВ м. Одеси на спірну квартиру був накладений арешт, який 21.11.2013 року було незаконно скасовано державним реєстратором [PERSON] на підставі підроблених документів, неправомірні дії державного реєстратора є предметом розгляду Одеського окружного адміністративного суду. Позивач вказує, що у нього ніколи не виникало наміру здійснити відчуження належної йому квартири, однак в період з листопада 2013 року та по квітень 2014 року відбувся ряд неправомірних подій цілеспрямованих на заволодіння належним йому майном, з метою привласнити квартиру. В ході досудового розслідування по кримінальному провадженню щодо незаконного заволодіння спірною квартирою було встановлено, що до всіх злочинних діянь позивач не має жодного відношення. В рамках досудового слідства було набуто достатньо доказів про те, що стосовно спірної квартири було скоєно злочин організованим злочинним угрупуванням, що свідчить про вибуття квартири поза його волі внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 та ч. 3 ст. 190 КК України, та надає позивачу право витребувати квартиру з незаконного володіння відповідача. Позивач [PERSON], його представник за довіреністю [PERSON] та адвокат [PERSON] за ордером та Договором про надання правової допомоги заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за ордером та Договором про надання правової допомоги [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав повністю просив відмовити у їх задоволенні та застосувати строк позовної давності до поданого позову, згідно наданої ним заяви. За заявою про застосування строків позовної давності представник відповідача зазначив, що позивач стверджує, що згідно договору купівлі-продажу від 13.11.2001 року під час укладення договору [PERSON] отримав гроші за продану квартиру №3, буд №23 корпус 4, по вул. Космонавтів у м. Одесі, що підтверджується п. 2 зазначеного договору, але після укладення угоди, в порушення ст. 224 ЦК України (1963 р.), чинної на час укладання договору, ним не було передано майно [PERSON] Факт не передавання майна та перешкоду третіх осіб підтверджується: - доводами, викладеними в позовній заяві [PERSON] до [PERSON]; - зверненням до Малиновського районного суду м. Одеси від 01.02.2006 р., про оскарження судового наказу по справі №2-11467/05; - доводами викладеними у позовній заяві [PERSON] до [PERSON] від 12.05.2015 року; - доводами викладеними в ухвалі Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2015 року по справі №1519/2-910/11; - матеріалами, які надав позивач у травні 2016 року із заявою про приєднання доказів; - заявою [PERSON] від 18.11.2002 року, яка знаходиться в матеріалах кримінальної справи №03200200108, про те, що син [PERSON] не пускає його у квартиру; - матеріалами цивільної справи №1519/2-910/11, яка знаходиться в Малиновському районному суді м. Одеси. Представник відповідача вказує, що з вищевказаного зясовано, що вже з початку січня 2002 року [PERSON] довідався про те, що [PERSON] було порушено його право володіти, користуватися і розпоряджатися квартирою №3, буд. №23 корпус 4 по вул. Космонавтів, у м. Одесі, у звязку з тим, що останній не передав її позивачу. Та вже з січня 2002 року мав звернутися з позовною заявою про витребування свого майна, але не скористався цим правом, звернувшись з позовною заявою про витребування майна лише 02.09.2015 року, пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому подання позовної заяви до іншої особи, не перешкоджало поданню вищевказаного позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їй нічого не було відомо щодо спорів по квартирі, вона її придбала, як добросовісний набувач, та у звязку зі зміною сімейних обставин змушена була продати, та квартиру у неї купила [PERSON] Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був власником кв. №3, по вул. Космонавтів, 23 корп. 4, у м. Одесі на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1996 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів. З витребуваного ухвалою суду нотаріального провадження, встановлено, що 17.10.2001 року [PERSON], що діє від імені [PERSON] на підставі дублікату довіреності, виданого 17.10.2001 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 07.10.2001 року, з однієї сторони, як Продавець та [PERSON], як Покупець, уклали договір купівлі-продажу. Згідно договору [PERSON] продав, а гр. [PERSON] купив квартиру №3, що знаходиться в м. Одеса, по вул. Космонавтів, в буд. №23, корпус 4. Зазначена квартира належить [PERSON] на підставі Дублікату, виданого 15.01.2001 року, Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 05.11.1996 року за №17-2672, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 17.10.2001 року за №140, стор.113, книга 411 пр. Право власності за [PERSON] було зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 26.10.2001 року, в реєстровій книзі під №411 пр стр.113-р №140. Потім 13.11.2001 року [PERSON], як продавець продав, а [PERSON], як покупець купив однокімнатну квартиру №3, по вул. Космонавтів, будинок №23, корпус №4, у м. Одесі, загальною площею 30,6 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м., згідно Договору купівлі-продажу від 13.11.2001 року, посвідченого нотаріусом приватної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу [PERSON] В листі КП «БТІ ОМР» №471822.72.16 від 27.05.2016 року зазначено, що станом на 31.12.2012 року, квартира №3, по вул. Космонавтів, будинок №23, корпус №4, у м. Одесі, зареєстрована за [PERSON], право власності зареєстровано 14.11.2001 року в кн 411 пр стр113 р.№140. У листі КУ «Геріатричний дім милосердя імені Святого [PERSON]» вих. №Г-1 від 27.01.2016 року зазначено, що [PERSON], [INFO] було поселено у дім милосердя 19.07.2011 року, згідно наказу департаменту праці та соціальної політики №118 від 19.07.2011 року. Гр-н [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO] у КУ «Одеський міський центр обліку бездомних громадян». Актом обстеження соціальних та матеріально побутових умов, складений КП «ЖКС «Чорноморський» дільниця №6, [PERSON] проживав на вулиці (сміттєзбиральнику). Згідно медичної картки - потребує стороннього догляду. Та з наказу №15 від 04.03.2015 року КУ «Геріатричний дім милосердя імені Святого [PERSON]», вбачається, що 04.03.2015 року [PERSON] помер та його відраховано з числа підопічних. 17.01.2002 року Малиновським районним судом м. Одеси відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Згідно заповіту від 12.04.1997 року [PERSON] заповідав належну йому ізольовану квартиру №3, в будинку №23 корпус 4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі - [PERSON]. Також 12.03.2003 року правонаступник [PERSON], як спадкоємець за заповітом, до Малиновського районного суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Висновком №4598 повторної судово-почеркознавчої експертизи по кримінальній справі №0320020108 від 02.12.2002 року, встановлено, що підписи від імені [PERSON] в графі «Підпис» в двох примірниках довіреності серії АЕВ №431158 від імені [PERSON] на право розпорядження [PERSON] квартирою №3, по вул. Космонавтів, 24/3, в м. Одесі, «Реєстровий номер 4854» від 07.10.2001 року виконані не [PERSON], а іншою особою. За змістом права власності відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України п раво власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи висновок судово-почеркознавчої експертизи, суд вважає, що це є підтвердженням того, що квартира № 3, по вул. Космонавтів, 23/4, у м. Одесі, вибула із власності [PERSON], поза його волею, не на законних підставах. Вказаний висновок суду підтверджується Постановою слідчого СУ ОМУ УМВС України в Одеській області від 29.07.2003 року, якою встановлено, що невстановлені особи незаконно заволоділи громадянським паспортом [PERSON], після чого [PERSON] незаконно отримав довіреність на право розпорядження кв. 3, по вул. Космонавтів, 23/4, у м. Одесі, що належить [PERSON] Вказана довіреність була отримана [PERSON] в нотаріальній конторі від невстановленої особи, що діяла від імені [PERSON] по підробленому паспорту. Сам [PERSON] діючи на підставі довіреності, отримав правовстановлюючі документи на вказану квартиру (дублікати) і продав квартиру невстановленій особі, яка при оформленні договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі, предявила підроблений паспорт на імя [PERSON] Продовжуючи свої злочинні дії, [PERSON] і невстановлені слідством особи, та особа, діюча від імені [PERSON], продала вказану квартиру [PERSON], не маючи на це законних підстав. З підстав цього [PERSON] визнано потерпілим по справі. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи СУ ГУМВС України в Одеській області від 09.10.2006 року зазначено, 30.01.2002 року в Малиновський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з заявою про заволодіння шахрайським шляхом кв. №3, по вул. Космонавтів, 23/4 в м. Одесі звернувся [PERSON], якому вказана квартира належала на праві власності. По даному факту 10.02.2002 року порушено кримінальну справу, слідством встановлено, що 07.10.2001 року нотаріусом приватної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу [PERSON] була посвідчена генеральна довіреність №4554 на право розпорядження квартирою №3, буд. №23/4 по вул. Космонавтів, у м. Одесі, видана [PERSON] на імя [PERSON] Крім того, 17.10.2001 року нотаріусом [PERSON] був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] №4673, укладений між [PERSON] та покупцем [PERSON] Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.02.2015 року, у звязку з відсутністю правонаступників (спадкоємців) [PERSON], закрито провадження по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання доручення та договорів купівлі-продажу недійсними, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловою площею та виселення. Також у Постанові про закриття кримінального провадження від 18.09.2015 року СВ Малиновського району, зазначено, що 30.01.2002 року до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області звернувся [PERSON] про те, що 17.10.2001 року невстановлені особи, шахрайським шляхом заволоділи належною йому квартирою, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, 23, корп 4, кв. 3. Тобто з досліджених судом доказів та обставин справи встановлено, що дійсним власником квартири [ADDRESS] був [PERSON], та під час проведення розслідування по його заяві, щодо шахрайського заволодіння належною йому квартирою, зібраними у справі доказами, висновком експерта підтверджено, що спірна квартира вибула із його власності поза його волею. Згідно ст. 48 Закону України «Про власність» (чинної на час виникнення спірних правовідносин по відчуженню квартири) Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до вимог ч. 3, 4, 5 ст. 203, ст. 204, п. 3 ч. 1 ст. 208, ч. 3, 4 ст. 209, ч. 1 ст. 215, ст. 235, ч. 1 ст. 237, ч. 1 ст. 244, ст. 255 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Відповідно до положень ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано. З наданих суду копій листів за період з 2002 року по 2014 рік, на імя [PERSON] та його дружини, з Слідчого управління ГУМВС України в Одеській області, Прокуратури Одеської області, вбачається, що [PERSON] та його дружина весь час зверталися до правоохоронних органів щодо вирішення спору по факту шахрайських дій вчинених по придбаній [PERSON] кв. №3, будинку №23/4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі. Згідно п.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача [PERSON] та його представника на те, що за ним залишається реєстрація права власності спірної квартири [ADDRESS] за даними КП «БТІ ОМР» станом на 31.12.2012 року та наявність у нього оригіналу договору купівлі-продажу по придбанню квартири, та вибуття із його власності вказаної квартири поза його волею, є доказом того, що лише [PERSON] є єдиним належним власником, суд вважає не спроможним, так як такі посилання не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються, в тому числі вищезазначеними дослідженими доказами. Суд враховує, що після 31.12.2012 року органи «КП «БТІ ОМР» позбавлені права здійснювати реєстрацію права власності нерухомого майна, в тому числі за фізичними особами. Відповідно до ч.3. ст.3 Закону України від 01.07. 2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно абз.3 ч.2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно ч.4 до ст. 334 ЦК У якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Тобто пряме зазначення у законі, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, почало діяти з 2004 року. Посилання позивача на відсутність державної реєстрації договору купівлі продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження квартири від 03.12.2001 року, та зазначення, що реєстрація права власності [PERSON] не припинена, та він взагалі не укладав такого договору, не підтверджується жодними належними доказами, та є безпідставним. Суд вважає, що подані позивачем в якості доказів вимоги комунальних підприємств до нього як власника квартири щодо оплати комунальних послуг, не є підтвердженням того, що позивач є належним власником спірної квартири, а лише вказують на те, що власником спірної квартири за місцем її знаходження зазначений [PERSON] З матеріалів реєстраційної справи на обєкт нерухомого майна квартиру №3, буд. №23 корп 4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі, вбачається, що право власності [PERSON] на спірну квартиру, 25.11.2013 року було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Вищевказаний договір купівлі-продажу від 03.12.2001 року, укладений на Одеській універсальній товарній біржі, між [PERSON]М та [PERSON] не визнаний в судовому порядку недійсним, продавцем майна був за документами його власник [PERSON], право власності за яким, згідно наявної інформації, було зареєстровано. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~\~Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати\~\~(добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, для застосування цієї норми суд повинен встановити ті обставини, що майно вибуло з володіння власника або володіння особи, якій воно було передано власником у користування в силу зазначених обставин, а також, що набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 26 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч. 1ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України , які дають право витребувати у набувача це майно. Разом із тим, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 р.\~\~«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. З досліджених доказів, наявних в матеріалах справи, позивачем [PERSON] не доведено, що він є дійсно власником спірної квартири №3, буд. №23 корп.4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі. Таким чином, твердження позивача про те, що спірна квартира вибула із його володіння, як законного власника, поза його волею є безпідставним, а відсутність цієї ознаки виключає застосування ст. 388 ЦК України. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2014 року, встановлено, що [PERSON], як продавець продала, а [PERSON], як покупець купила у власність квартиру розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, будинок №23, корпус №4, квартира №3, загальною площею 30,6 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.04.2014 року підтверджується реєстрація права власності кв.№3, буд. №23/4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі за [PERSON] Враховуючи предмет позову - витребування майна із чужого незаконного володіння, суд вважає, що докази подані позивачем та його представником у підтвердження неправомірності відчуження спірної квартири, протоколи допиту свідків, підроблення документів, неправомірного скасування арешту, постанови суду - не є належними доказами у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, щодо заявленого предмету спору, тому не підлягають оцінці при ухваленні рішення по суті. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вказано, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Спірний договір за яким, як вказує позивач, у нього було викрадено із власності квартиру №3, буд. №23 корп.4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі, був укладений 03.12.2001 року, трирічний строк позовної давності щодо його оспорювання мав закінчитися 03.12.2004 року, тобто на час чинності ЦК України. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Досліджуючи заяву представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд вважає, що така заява не підлягає задоволенню у виниклих спірних правовідносинах. Так, з дослідженого встановлено, що за час життя власника квартири [PERSON] та його правонаступника [PERSON], позивач [PERSON] не звертався до суду з вимогами - про витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому слідством було встановлено факт неправомірності вибуття спірної квартири із власності [PERSON], та вже після закриття провадження у справі за позовом [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON], позивач вважаючи, що він є єдиним належним власником звернувся до суду з даним позовом, та за весь час з 2002 року вживав заходів щодо встановлення обставин по шахрайських діях щодо відчуження квартири №3, буд. №23 корп.4, по вул. Космонавтів, у м. Одесі. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно відмовити із загальних підстав, а не у звязку із закінченням строку позовної давності, так як з досліджених доказів судом не встановлено порушення прав [PERSON], саме відповідачем [PERSON], та позивач не довів суду, що він є дійсно належним власником спірної квартири, якому належить право вимоги майна із чужого незаконного володіння.

Outcome: dismissed