Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

12 грудня 2015 року [PERSON]\~ звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], [PERSON], газети «Рідне Прибужжя», [PERSON], [PERSON] про визнання недостовірною розповсюдженої інформації, спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 05 листопада 2015 року в газеті « Рідне Прибужжя» було надруковано статтю «Продати квартиру… по розписці» (далі Стаття), згідно якої мешканка [PERSON] [PERSON], звернувшись до редакції, поскаржилася на дії інваліда першої групи, пенсіонерки [PERSON]. Вказано, що протягом багатьох місяців між [PERSON] та [PERSON] триває конфліктна ситуація, внаслідок чого, як вважає [PERSON], її намагаються через борги позбавити житла половину квартири у багатоквартирному будинку в мікрорайоні Намив у місті [PERSON]. [PERSON][PERSON] навела відомості про аналогічну ситуацію, яка трапилася із мешканцем [PERSON] [PERSON]. Як вважає остання, позивачка в обох випадках діяла за однаковою «схемою». Зазначена стаття підписана працівником редакції газети «Рідне Прибужжя» - [PERSON]. Позивачка вказує, що вищевказана стаття є ганебною та інформація, що в ній викладена не відповідає дійсності. [PERSON] того, окремими рядками статті розповсюджено інформацію щодо стану здоровя позивачки, а саме зазначено, що вона є інвалідом першої групи. Також у статті висвітлюється інформація щодо статків позивачки, які є коштами її сімї, що суперечить ст.. 3 Сімейного кодексу України, а саме є неприпустимим на шпальтах газети друкувати та розповсюджувати будь-яку інформацію щодо особистого життя позивачки. Посилаючись на вищенаведене, позивачка зазначила, що статтею «Продати квартиру… по розписці» загалом до читачів було доведено інформацію, щодо того, що [PERSON] є аферисткою та пройдисвіткою, оскільки вимагає від [PERSON] належну їй частку квартири; статтею розповсюджено інформацію про її персональні дані, інформацію, що стосується її особистого та сімейного життя, інформацію, що суперечить рішенням суду, які набрали законної сили, інформацію, що стосується її стану здоровя, хобі. [PERSON] того інформацією вказаною у статті позивачку звинувачено у вимаганні, однак вирок суду відсутній з цього приводу, а також статтею розповсюджено інформацію, якою намагаються змінити рішення суду, що набрали законної сили та у статті було зазначено заклик до самогубства у звязку із втратою грошових коштів. Вказане у своїй сукупності за твердженням позивачки свідчить про те що, що інформація розповсюджена у статі «Продати квартиру… по розписці» є недостовірною, такою, що принижує її честь та гідність. На підставі викладеного, позивачка просить суд визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON] в статті газети «Рідне Прибужжя» від 05.11.2015 року «Продати квартиру… по розписці»; зобовязати редакцію газети «Рідне Прибужжя» не пізніше наступного дня з набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати інформацію, що розміщена у статті «Продати квартиру… по розписці», надрукувавши спростування в газеті тим же шрифтом та обємом із зазначенням у ньому такого тексту : СПРОСТУВАННЯ СТАТТІ «Продати квартиру… по розписці». Стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON], [PERSON], газети «Рідне Прибужжя», [PERSON], [PERSON] моральну шкоду в розмірі 500\~000 грн. Судові витрати просила покласти на відповідачів. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав зазначених в позовній заяві, просила його задовольнити. Наполягала на тому, що відповідачами не доведено в повній мірі достовірність того, що зазначено в статті. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Суд пояснив, що стаття «Продати квартиру… по розписці» мала на меті довести до відома громадян інформацію щодо розпорядження нерухомим майном, застерегти їх при цьому від можливих зловживань шахраїв. Зміст статті ґрунтується на судових рішеннях та поясненнях усіх сторін, з якими він особисто зустрічався та брав інтервю. Прямих тверджень щодо того, що позивачка є аферисткою та пройдисвіткою у статті не вказано, а це є припущенням самої позивачки. Таке припущення не є підставою для притягнення до відповідальності за порушення честі та гідності особи. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Вказав, що інформацію вказана у статті має на меті застереження для всіх громадян від дій шахраїв щодо нерухомого майна на підставі розписок. Зазначив, що інформація щодо інвалідності позивачки є загальнодоступною, адже вона сама завжди на це вказує. Посилаючись на те, що стаття спрямована на правове виховання суспільства при розпорядженні нерухомим майном та інформація, що в ній викладена є особистою думкою автора, просив відмовити у задоволенні позову. До судового засідання головний редактор газети «Рідне Прибужжя» до суду не зявилася, надала до суду заперечення, в яких вказала, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. У задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що при публікації зазначеної статті відсутні порушення норм чинного законодавства. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі. Статтею 10 вищевказаної Конвенції, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Як роз'яснено у п. п. 15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно ст. 277 ЦК України та п.15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Стаття 34 Конституції України та ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» гарантують право особи висловлювати судження, оцінки та думки. За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Разом з тим, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до абзацу 3, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 - інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах, може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі. Згідно положення абзацу 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Як встановлено в ході розгляду справи, 05 листопада 2015 року в газеті «Рідне Прибужжя» було надруковано статтю «Продати квартиру… по розписці», згідно якої мешканка [PERSON] [PERSON], звернувшись до редакції, поскаржилася на дії інваліда першої групи, пенсіонерки [PERSON]. Вказано, що протягом багатьох місяців між [PERSON] та [PERSON] триває конфліктна ситуація, внаслідок чого, як вважає [PERSON], її намагаються через борги позбавити житла половину квартири у багатоквартирному будинку в мікрорайоні Намив у місті [PERSON]. [PERSON][PERSON] навела відомості про аналогічну ситуацію, яка трапилася із мешканцем [PERSON] [PERSON]. За своїм змістом, стаття розповідає про рішення судів у двох схожих за обставинами, але різних за наслідками справах, позивачем в яких була [PERSON], в ній зазначається з приводу чого саме виник спір, які можливі юридичні наслідки підписання особою чистих аркушів паперу, продажу нерухомого майна по розписці, без оформлення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку, а також в статті міститься заклик бути обережними і не довіряти документів на житло малознайомим особам. Оскільки Стаття побудована на матеріалах двох судових справ, використання в ній прізвища, імені та по-батькові позивачки відповідно до положень ч.3 ст.296 ЦК може бути здійснено без її згоди. Наведені в статті думки [PERSON], в тому числі й про те, що [PERSON], яку вона не знала, намагається позбавити її житла та інші, є вираженням субєктивною думки, яка є переконанням респондента, яке, крім іншого, ґрунтується певних фактах: відкрите виконавче провадження, в межах якого на майно [PERSON] накладено арешт та вирішується питання про звернення стягнення на майно. Викладена в Статті думка [PERSON] щодо можливих схем позбавлення осіб похилого віку нерухомості та значних сум коштів, є оціночною, носить загальний субєктивний характер і не стосуються конкретно [PERSON] Доводи позивачки, що вона не давала дозволу на публікацію конфіденційної інформації щодо неї, до уваги не приймається, оскільки у Статті конфіденційна інформація про позивачку в розумінні ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» не наводилась. Інформація про наявність у позивача соціального статусу інваліда І групи, наведена в Статті, не є інформацією про міру втрати здоровя позивача (про це в Статті не йдеться), а використана в соціальному значенні, без будь-якої дискримінації. Фраза у перед останньому абзаці Статті, що «завдання газети та журналістів обєктивно та всебічно інформувати людей про актуальні явища нашого життя, в тому числі ті небезпеки, котрі можуть чатувати на них з боку різного роду пройдисвітів та аферистів» викладена безвідносно до позивачки і має загальний характер повідомлення про завдання засобів масової інформації, а тому відсутні підстави вважати, що цим принижено її честь та гідність. [PERSON] того, житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Потреба людини в житлі виникає з моменту її народження, зберігається протягом усього життя і припиняється після смерті. Отже, можливість вирішення особою питання продажу, придбання, житла, переоформлення його на іншу особу, має велике значення як для кожної особи окремо так і для суспільства вцілому. Проблема можливості продажу-придбання житла по розписці, без оформлення нотаріально посвідченого договору, має суспільний інтерес, а розяснення юридичних наслідків таких дій з прикладами з конкретних судових справ є суспільно необхідним та важливим. Суд, приходить до висновку, що зміст статті є суспільно необхідним для реалізації громадянами своїх прав в сфері правовідносин з житлом, а право громадськості знати інформацію про судові справи висвітлені в Статті, та про події і обставини, які передували цим справам, переважає потенційну шкоду від поширення інформації про особисте та сімейне життя позивачки (джерела надходження їй коштів, які вона передавала особам за нерухоме майно, її хоббі - надання юридичної допомоги, та інш.), яка поширена виключно в обсязі, який необхідний для розкриття конфліктних ситуацій, описаних в Статті. Такі дії автора статті відповідають положенням ст.29 Закону України "Про інформацію". Враховуючи викладене, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed