Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач заявленими вимогами просив суд ухвалити рішення про визнання виконавчого напису таким, який не підлягає виконанню, оскільки суперечить чинному законодавству. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і заперечень щодо такого порядку від учасників не надходило і судом не встановлено. Дослідив заявлені вимоги, судом встановлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, отримував код платника податків, має зареєстроване місце проживання та при зверненні до суду сплатив судовий збір. 31 жовтня 2018 року між позивачем, як позичальником та ТОВ "МІЛОАН", як позикодавцем укладено кредитний договір за яким позивачу у платне та строкове користування передано грошові кошти. Правочин, серед іншого, містить домовленість про те, що строк користування кредитом може бути продовженим, але не більше ніж на рік з дати надання кредиту. 2 січня 2021 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис за яким вирішено стягнути заборгованість за згадуваним кредитним договором в розмірі 11 686 гривень, яка складається з наступного: 4 тисячі сума кредиту, 1040 гривень комісія, 4 796 гривень прострочена заборгованість за відсотками, штрафи та пеня 920 гривень за вчинення виконавчого напису стягнуто 930 гривень. Заборгованість нарахована за період з 29 березня 2019 року по 28 листопада 2020 року. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що позивач у порядку та строки, визначені процесуальним законом, не довів протиправність вчинених дій щодо видачі виконавчого напису нотаріусом. Так само, не було доведено наявність спору щодо нарахованої заборгованості. При цьому, суд зауважує, що позивач не спростовував наявність боргу перед відповідачем, як і укладення з ним кредитного договору. Досліджені та раніше згадувані матеріали, суд вважає, беззаперечно вказують на не доведення заявлених вимог та висловлених тверджень позивачем, оскільки з копій наданих та зазначених раніше документів встановити протиправність дій відповідачем в межах заявлених вимог не представляється можливим. Інших доказів суду на дослідження не було. Посилання на ту обставину, що нотаріусом було досліджено не належний обсяг документів, суд до уваги не приймає та вважає таку позицію голослівною з огляду на відсутність підтверджуючих дану обставину доказів. Так само, суд вважає голослівними твердження позивача про закінчення строку кредитного договору за наявності досягнутих домовленостей про його пролонгацію. Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України). Результати вирішення спору не дають підстав для подальшого розподілу судових витрат. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed