Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання припиненим договору іпотеки, зняття заборони відчуження нерухомого майна, вилучення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В позовних вимогах Позивач зазначає, що 25 квітня 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» укладено Договір кредиту № 384/047/08-І (Далі по тексту Договір кредиту), відповідно до умов якого відповідач надав позивачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 210\~000,00 доларів США 00 центів, з погашенням кредиту відповідно до графіку та кінцевим терміном погашення заборгованості до 24 квітня 2018 року на умовах, визначених Договором кредиту. 25 квітня 2008 року між Позивачем та Відповідачем було, укладено іпотечний договір № 04/І-259, предметом якого є офісне приміщення № 2-Б, загальною площею 128,2 кв. м., що знаходиться за адресою: Україна, Київська область, Обухівський район, місто Обухів, вулиця Миру, будинок 17А. Рішенням Обухівського районного суду міста Києва від 24.06.2014 року у цивільній справі № 372/5459/13-ц, яке набрало законної сили 08.08.2014 року, за позовом Публічного акціонерного банку «Укрсоцбанк» до [PERSON] та [PERSON] (поручителі по договору кредиту) про стягнення заборгованості за договором кредиту Договір кредиту № 384/047/08-1 від 25.04.2008 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі і встановлено, що строк користування кредитом вважається таким що сплив на 91 день після виникнення заборгованості, тобто з 13.03.2009 року. Рішенням Обухівського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у цивільній справі № 372/1631/16-ц, яке набрало законної сили 27.04.2017 року, за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту № 384/047/08-1 від 25.04.2008 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав застосування строків позовної давності в цих правовідносинах. Судом зазначено, як вбачається з умов кредитного договору, п. 4.4., позичальник повинен був погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції через 90 днів після виникнення заборгованості по кредиту, тобто до 14.02.2009 року. Відповідно до п. 4.4. кредитного договору, право позивача пред'явити вимогу до відповідача щодо повернення заборгованості по кредиту виникло з 15.02.2009 року (зі спливом 90 днів після останнього платежу) та протягом трьох років (щодо основного зобов'язання), тобто до 15.02.2012 року. Вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» знав про порушення своїх прав та мав можливість звернутись до суду за захистом своїх порушення прав з боку відповідача. Таким чином, строк користування кредитом вважається таким що сплив та зобов'язання за кредитним договором припинено на 91 день після виникнення заборгованості, тобто з 15.02.2009 року. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області по справі №372/3521/16-ц від 27 грудня 2016 року скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження № 52802604 від 02.11.2016 року. Данною ухвалою визначено, що Відповідач пропустив строки пред'явлення виконавчого напису до виконання, яким звернуто сятгнення на вищевказаний предмет іпотеки. Вищий господарський суд постановою від 09 грудня 2014 року у справі № 910/14754/14 прийшов до висновку, що пропущеная строку позовної давності кредитором при стягненні боргу - основного зобов'язання є підставою для припинення договору іпотеки - похідного зобов'язання і застосував положення ст. 266 ЦК України (застосування позовної давності до додаткових вимог). Позивач вважає, що обставини, встановлені зазначеними рішеннями, які набрали законної сили, є преюдиційними у даній справі, у зв'язку з чим іпотека, яка є похідною від основного зобовязання, підлягає припиненню згідно положень статті 17 Закону України "Про іпотеку", а накладена заборона відчуження майна - вилученню з реєстру обтяжень. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в позовних вимогах та письмових додаткових поясненнях до позовної заяви, просив позов задовольнити з підстав, наведених в них. Представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволені відмовити, подав до суду письмові заперечення проти позову. Суд, заслухавши представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі обставини. 25 квітня 2008 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено Договір кредиту № 384/047/08-І, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 210\~000,00 доларів США 00 центів, з погашенням кредиту відповідно до графіку та кінцевим терміном погашення заборгованості до 24 квітня 2018 року на умовах, визначених Договором кредиту. 25 квітня 2008 року між Позивачем та Відповідачем було, укладено іпотечний договір № 04/І-259, предметом якого є офісне приміщення № 2-Б, загальною площею 128,2 кв. м., що знаходиться за адресою: Україна, Київська область, Обухівський район, місто Обухів, вулиця Миру, будинок 17А. Рішенням Обухівського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року у цивільній справі № 372/1631/16-ц, яке набрало законної сили 27.04.2017 року, за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту № 384/047/08-1 від 25.04.2008 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав застосування строків позовної давності в цих правовідносинах. Судом зазначено, як вбачається з умов кредитного договору, п. 4.4., позичальник повинен був погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції через 90 днів після виникнення заборгованості по кредиту, тобто до 14.02.2009 року. Судом встановлено що позивачем не оспорюється сам факт підписання спірного іпотечного договору та отримання від банку кредитних коштів. Позивач наголошує, що відповідно до п. 4.4. кредитного договору, право позивача пред'явити вимогу до відповідача щодо повернення заборгованості по кредиту виникло з 15.02.2009 року (зі спливом 90 днів після останнього платежу) та протягом трьох років (щодо основного зобов'язання), тобто до 15.02.2012 року та вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» знав про порушення своїх прав та мав можливість звернутись до суду за захистом своїх порушення прав з боку відповідача, а тому, строк користування кредитом вважається таким що сплив та зобов'язання за кредитним договором припинено на 91 день після виникнення заборгованості, тобто з 15.02.2009 року Позивач вважає, таким чином, що іпотека, яка є похідною від основного зобовязання, підлягає припиненню у відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку», а накладена заборона відчуження вилученню з реєстру обтяжень. Аналізуючи норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини між сторонами, суд приймає до уваги такі обставини.. Згідно з частиною першою ст.\~509, ст.\~526 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга\~статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги пятої «Зобов'язальне право»\~ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті\~608\~та\~609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми\~глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України\~не передбачають. При цьому відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами\~ст. 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються\~статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами\~ст. 267 ЦК України\~особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобовязальних відносинах (ст. 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду\~захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Однак, за змістом\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя\~ст. 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята\~статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша\~ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже,\~ЦК України\~сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга\~ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Відповідно до приписів\~ст. 575 ЦК України\~та\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека\~це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в\~статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першоїстатті 17 Закону України «Про іпотеку»). Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (частина четверта ст. 631 Цивільного Кодексу України). Законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов'язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобовязання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року № 6-786цс17, яка відповідно до положень частини першої статті\~3607\~ЦПК України, є обовязкової для всіх судів України. У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-786цс17, ВСУ зазначив, що сплив позовної давності як підставу для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають. Суд розяснив, що позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. У зобовязальних відносинах субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку. Сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. ВСУ зауважив, що навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, ВСУ дійшов висновку, що, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (постанова від 15.05.2017 у справі\~№ 6-786цс17). З матеріалів справи вбачається, що основне зобовязання боржником не виконане. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, ставлячи вимоги про визнання припиненим договору іпотеки посилається на\~ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та ст. 509 ЦК України щодо припинення іпотеки з огляду на припинення основного зобовязання за договором про надання кредиту в звязку зі спливом позовної давності до основної та додаткової вимог банку про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, не довів порушення його прав з боку відповідача, оскільки\~ЦК України\~сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] про\~\~\~\~визнання припиненим договору іпотеки, зняття заборони на відчуження нерухомого майна позивача та вилучення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні.

Outcome: dismissed