Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», де третя особа - Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову посилаючись на те, що позивачу, а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить по ј частини квартири [ADDRESS] . [PERSON] звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після її матері [PERSON] . Утім, позивачу було відмовлено, оскільки постановою Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 02.08.2011 накладено арешт на майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. Наявність арешту на частину квартири, перешкоджає позивачу у реалізації своїх спадкових прав. За таких обставин просила суд зняти арешт та скасувати заборону на відчуження у будь-якій формі всього майна, яке належало [PERSON] , померлому [INFO] , накладений постановою Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 02 серпня 2011 року в рамках виконавчого провадження №27906890. Ухвалою суду від 27 липня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15 жовтня 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення суду. В судове засідання позивач не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгулу повідомлений належним чином, надавши заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із продовження карантину в Україні. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.1 ст.223 ЦПК України). Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин. Посилання у заяві від 08 жовтня 2020 року на загальнодержавний карантин, як на підставу для відкладення справи, не може бути прийнято до уваги, оскільки постанова Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях. Наразі карантинні заходи є послабленими, з 12 травня 2020 року дозволена робота адвокатських офісів, а з 01 червня 2020 року Україна перейшла на 3 етапи карантинних послаблень. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України). За таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Представник третьої особи Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] . Позивачу, а також [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності, в рівних частках, належить квартира [ADDRESS] . Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.06.2020 №5648 станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі за адресою: квартира [ADDRESS] , містяться відомості про право власності на частину квартири, яка зареєстрована за гр. [PERSON] , в якому не зазначено розмір частки співвласників на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.02.1995, видане заводом гірничошахтного устаткування, згідно розпорядження № 191 , зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №126п за реєстровим №126. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 грудня 2011 року, останній є рідним братом [PERSON] . Спадкоємицею майна [PERSON] є його матір - [PERSON] , яка спадщину прийняла, однак не оформила своїх спадкових прав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11 серпня 2014 року. [PERSON] фактично прийняття спадщину після своєї матері. [PERSON] звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яке залишилося після смерті її матері - [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвої Н.С. від 29.05.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом громадянина [PERSON] , спадкоємицею якого була його мати громадянка [PERSON] . Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є наявність постанови Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 02.08.2011, якою накладено арешт на майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. Як вбачається з відповіді Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 25.06.2020, виконавчий документ №1-299 виданий 12.05.2011 Ірпінським міським судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Укртелеком» в особі Київської обласної філії матеріальну шкоду у розмірі 27034,24 грн. повернуто 03.10.2013 і станом на 25.06.2020 виконавчий документ повторно не надходив на виконання. Як встановлено в судовому засіданні, арешт майна, яке належало [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, перешкоджає позивачу у оформлені спадкових прав. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України права та обов`язки, що складають спадщину переходять до спадкоємців з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 1, 5 ст. 1268 України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. В даному випадку, позивач є спадкоємцем першої черги і накладення арешту на частину квартири [PERSON] , перешкоджає їй користуватись, володіти та розпоряджатись належним їй майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6 (в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність арешту на вищевказане майно за відсутності правових підстав для цього порушує права позивача. Підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. Розглядаючи справу, суд також враховує, що виконавчий лист на виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 травня 2011 року повернено стягувачеві 03 жовтня 2013 року і більше на виконання не надходив. Отже, враховуючи те, що обставини, які стали підставою для арешту 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яка на праві власності належала [PERSON] , відсутні, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем, обґрунтований та передбачений законом, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України та ту обставину, що позивачем не заявлено вимоги про розподіл судових витрат, суд вважає необхідним віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved