Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку також була зареєстрована відповідачка [PERSON] . З квітня 2018 року та по теперішній час відповідачка не проживає в будинку, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні будинку. У будинку не знаходиться ніяких особистих речей відповідачки. Позивач просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує вимоги, просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого 06 липня 1996 року Іллічівським РВ Маріупольського ГУ УМВС України в Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] . Відповідно до договору дарування житлового будинку від 12 серпня 2011 року, [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] . З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивач наділений повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірному будинку зареєстрована зокрема [PERSON] , [INFO] , з 04 травня 2012 року, однак з 2018 року в будинку фактично не проживає. Згідно копії рішення Іллічівського райсуду м.Маріуполя Донецької області від 30 січня 2018 року, [PERSON] розірвав шлюб із [PERSON] . Після реєстрації розірвання шлюбу дружині залишено прізвище « [PERSON] ». Суду було надано письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, в яких зазначено, що відповідачка є колишньою дружиною позивача [PERSON] та у вказаному будинку не проживає з 2018 року. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачка не проживає в спірному будинку, вона втратила право користування цим житловим приміщенням.

Outcome: approved