Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи позовні вимоги невиконанням відповідачем зобов'язань щодо нотаріального посвідчення договору купівлі продажу будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], де позивач [PERSON] покупець, відповідач [PERSON]- продавець. Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю, пояснив, що з відповідачем не контактує 13 років, дав відповідачеві частину коштів за житло, не може оформити субсидію через відсутність у нього права власності на будинок. Ухвалою суду від 22.05.2018 визначено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін 21.06.2018 о 13 год. 15 хв., запропоновано відповідачеві, зокрема, в 15-денний строк подати відзив на позов. Відповідач копію ухвали, позовної заяви і доданих до неї документів особисто отримав 01.06.2018; не подав відзив. Відповідач у судові засідання 21.06.2018 і 23.07.2018 не з'являвся, про які повідомлявся належним чином за зареєстрованим і за фактичним місцем проживання. Ураховуючи зазначені обставини суд відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України ухвалив вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виконуючи приписи ст.ст. 264, 265 ЦПК України суд зазначає таке. Позовні вимоги обґрунтовано ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Так, позивач 16.09.2005 року з відповідачем договір завдатку, за яким позивач передав відповідачеві 3500 грн як завдаток з метою подальшого оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS] Договір купівлі-продажу відповідач зобов'язувався нотаріально посвідчити після оформлення спадкових прав на вказаний будинок, що належав його покійній матері [PERSON] (а.с. 8). 23.06.2006 позивач передав відповідачеві решту суми за будинок в розмірі 2500 грн., вказане підтверджується розпискою (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. (ч.ч. 1, 2 ст. 210 ЦК України) Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин. Отже, купівля-продаж житлового будинку повинна відбуватися за умови нотаріального посвідчення відповідного договору. Право власності у набувача (позивача) за договором купівлі-продажу виникає з моменту державної реєстрації такого права. Судове рішення не може підмінити відповідні процедури державної реєстрації прав. Передані судові договір завдатку від 15.05.2005 та розписка від 23.06.2006 не є договором купівлі - продажу вищевказаного будинку. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, для захисту прав позивача у справі повинно бути доведено факт наявності договору купівлі - продажу та факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку і факт державної реєстрації права власності відповідача на будинок. Натомість у справі відсутні докази наявності самого договору купівлі -продажу та докази щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку та, як наслідок, державної реєстрації права власності позивача на будинок. Так, у справі відсутні: докази вчинення позивачем та, з його ініціативи, нотаріусом дій, спрямованих на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, та які передбачено Законами України «Про нотаріат», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 - відсутні докази існування і пред'явлення правовстановлюючих документів на нерухомість, перевірки нотаріусом повноважень представників сторін можливого правочину, їх цивільної дієздатності, встановлення волевиявлення та дійсних намірів сторін, перевірка відсутності заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, складення нотаріусом необхідних витягів із відповідних державних реєстрів щодо юридичної особи продавця, будівлі складу, висновок суб'єкта оціночної діяльності щодо вартості будівлі складу, викладення проекту договору купівлі-продажу на спеціальних бланках нотаріальних документів, оплати вчинення нотаріальних дій, які може бути вчинено лише після відповідної оплати нотаріусу. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК) (п. 5 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Ураховуючи зазначене суд відхиляє доводи позову щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки ні позивач, ні нотаріус внаслідок неналежного ініціювання нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, не вчинили у встановленому законом порядку дій, які необхідні для вчинення нотаріальної дії з нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку, а також відсутність в матеріалах справи самого договору купівлі-продажу. Позивачем і відповідачем не втрачено можливість вчинення дій, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS] Відтак, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок про недоведеність позову та відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed