Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що внаслідок ДТП, яка сталася [INFO] за участю автобуса «Рута 25», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який здійснив наїзд на велосипедиста, загинув батько позивача [PERSON] . По факту вказаної ДТП були внесені відомості до ЄРДР за №12019060170000239 від 03.10.2019 року за ч. 2 ст. 286 КК України та постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області від 29.04.2020 року вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України На дату ДТП, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Рута 25», д.н. [NUMBER] була застрахована у ТДВ «СК «ГАРДІАН» відповідно до договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО1724645 та №АО 1192407. 20.02.2020 року представник позивача надіслав відповідачу повідомлення про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 10015,20 грн. моральної шкоди. 17.08.2020 року відповідач повідомив про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу. Позивач не погоджується з відмовою відповідача, оскільки ТДВ «СК «ГАРДІАН» помилкового до спірних правовідносин застосував положення ст. 1188 ЦК України та не врахував, що потерпілий під час ДТП рухався на велосипеді, який не є джерелом підвищеної небезпеки. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 09.12.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що шкоди потерпілому [PERSON] було завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, що полягали в порушенні ним п. 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР України. [PERSON] своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. 02.02.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалою судді Солом`янського районного м. Києва від 09.06.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання справ в одне провадження. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [INFO] близько 11.00 год. водій [PERSON] , рухаючись автомобільною дорогою місцевого значення Ружин-Рогачі на відстані 3,300 км. Від с. Топори Ружинського району Житомирської області на автобусі Рута 25, д.н. [NUMBER] , здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] . Від отриманих травм [PERSON] , [INFO] , помер в Ружинській ЦРЛ. 03.10.2019 року слідчим СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за №12019060170000239 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого СВ Ружинського відділення поліції Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції Давидюк О.О. від 29.04.2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за №12019060170000239 від 03.10.2019 року закрито, у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. На дату ДТП, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Рута 25», д.н. [NUMBER] була застрахована у ТДВ «СК «ГАРДІАН» відповідно до договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО1724645 та №АО 1192407. Позивач [PERSON] є донькою загиблого [PERSON] 20.02.2020 року представник позивача надіслав відповідачу повідомлення про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 10015,20 грн. моральної шкоди. 17.08.2020 року відповідач повідомив про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу. Позивач не погоджується з відмовою відповідача, оскільки вважає, що ТДВ «СК «ГАРДІАН» помилково до спірних правовідносин застосував положення ст. 1188 ЦК України та не врахував, що потерпілий під час ДТП рухався на велосипеді, який не є джерелом підвищеної небезпеки, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У відповідності до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. У відповідності до ст. 8 ЗУ "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Право потерпілого на відшкодування завданої йому шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним, і він вільний у виборі способу захисту цього права. Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.92 р., володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них. Згідно вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно висновку експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди №3/1095 від 06.12.2019 швидкість руху автомобіля «Рута 25» д.н. [NUMBER] визначена за довжиною слідів гальмування складає не менше 58,2 км/год; в наведених дорожніх умовах (в усіх наведених варіантах), водій автомобіля «Рута 25» д.н. [NUMBER] , [PERSON] - не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста [PERSON] , шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Технічна можливість запобігти даній ДТП шляхом застосування маневру безпечного об`їзду пішохода з моменту виникнення небезпеки для руху водію автомобіля «Рута 25» д.н. [NUMBER] [PERSON] даному випадку не визначалась, по причині зазначеній в дослідницькій частині; у даній дорожній обстановці водієві автомобіля «Рута 25» д.н. [NUMBER] [PERSON] , необхідно було діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР України, зміст якого наведено в дослідницькій частині. З технічної точки зору в діях водія автомобіля «Рута 25» д.н. [NUMBER] [PERSON] , невідповідності дій технічним вимогам п.12.3 ПДР України не вбачається; у даній дорожній обстановці велосипедисту [PERSON] , необхідно було діяти відповідно до вимог п.6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР України, зміст яких наведено в дослідницькій частині. В наведеній дорожній обстановці, оцінка дій велосипедиста [PERSON] не потребує спеціальних технічних пізнань з області судової автотехніки; з технічної точки зору, при заданих вихідних даних з причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди - є рух велосипедиста [PERSON] , в напрямку смуги руху автомобіля «Рута 25» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в момент знаходження останнього від місця наїзду на відстані недостатньої для зупинки автомобіля, з метою запобігання наїзду. Таким чином, шкоди [PERSON] було завдано внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, що полягали в порушені ним п. 6.7,10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР України. [PERSON] своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджено результатами експертного дослідження. Крім того, відсутність у [PERSON] технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з велосипедистом не залежало від його волі. Таким чином, в матеріалах справи наявні докази того, що в діях велосипедиста [PERSON] , є порушення Правил дорожнього руху України та дані порушення знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, під час якої йому заподіяно шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 10.04.2020 року справа №532/1374/18. Посилання позивача на те, що у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 350/1425/17, вказано, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано здоров`ю особи є безпідставними, оскільки спростовуються правовою позицією викладеною у Постанові Верховного Суду від 10.04.2020 року справа №532/1374/18.

Outcome: dismissed