Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

09.12.2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору від 01.07.2007 року про встановлення постійного земельного сервітуту на частину земельної ділянки по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачкою та відповідачкою 01 липня 2007 року укладено договір про встановлення постійного сервітуту, згідно якого визначено право відповідачки користування земельною ділянкою, належною позивачці, для проходу та проїзду до належної відповідачці суміжної земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У 2013 році позивачка дізналась, що [PERSON] 19.12.2006 року подарувала належні їй 3/7 частини будинку [ADDRESS], а також свою земельну ділянку за цією адресою своєму сину, [PERSON] Позивачка вважає, що дарування відповідачкою у 2006 році частини будинку та земельної ділянки позбавляло її права 01.07.2007 року укладати договір про встановлення постійного сервітуту, оскільки відповідачка на момент укладання цього договору не була власницею суміжної земельної ділянки, для проходу до якої встановлювався сервітут. Позивачка вважає, що оскільки при укладенні договору встановлення сервітуту факт дарування відповідачкою у 2006 році частини будинку та земельної ділянки був прихований, договір встановлення сервітуту укладений під впливом обману та в силу ст. 230 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені у справі позовні вимоги та просили їх задовольнити. Пояснили, що на початку 2007 року позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій розташована належна їй частина будинку [ADDRESS]. З метою приватизації вона звернулась до Городнянської міської ради. Рішенням цієї ради від 06.03.2007 року їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації за умови накладення сервітуту на використання житлової частини земельної ділянки для забезпечення проїзду на свою територію мешканців кв.[ADDRESS]. Оскільки невиконання цієї умови заважало приватизації позивачкою земельної ділянки, вона була змушена укласти договір встановлення сервітуту. Договір укладався з відповідачкою, яка на момент його підписання повідомила, що вона є власницею суміжної земельної ділянки. Під час судового розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення сервітуту позивачка дізналась про те, що на момент укладання договору встановлення сервітуту [PERSON] вже не була власницею частини будинку та земельної ділянки, оскільки подарувала їх у 2006 році своєму сину [PERSON] Таким чином, за твердженням позивачки, відповідачка ввела її в оману про те, що на момент укладання договору сервітуту вона мала права це робити. Ця обставина в силу норм ЦК України є підставою для визнання вказаного правочину недійсним. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. Заперечення мотивувала тим, що вона успадкувала частину житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою. 19.12.2006 року вона подарувала цю частину будинку та земельну ділянку своєму сину [PERSON] На весні 2007 року до неї звернулась позивачка з проханням погодження меж суміжної земельної ділянки з метою її приватизації. Враховуючи особливості розташування суміжних земельних ділянок, та зважаючи на те, що прохід до її частини будинку був можливий лише через земельну ділянку позивачки, беручи до уваги умови рішення Городнянської міської ради від 06.03.2007 року, яким право на приватизацію земельної ділянки позивачці надавалось виключно за умови встановлення сервітуту, позивачка умовила її укласти договір встановлення сервітуту. До укладання цього договору вона зерталась до Городнянської міської ради та відділу Державного земельного кадастру та повідомляла працівників всіх організацій, які займаються земельними питаннями в Городнянському районі, про дарування нею у 2006 році сину своєї частини будинку та земельної ділянки. Але їй роз'яснили, що її син не набув права власності на подаровану земельну ділянку, оскільки не зареєстрував своє право у встановленому законом порядку та не отримав державного акту на землю, за даними державної реєстрації власником на 2007 рік була вона, отже договір сервітуту мала укладати вона. Факту дарування сину частини будинку та земельної ділянки вона не приховувала не від кого, в тому числі не приховувала від позивачки, для якої укладання договору сервітуту було нагальною потребою, оскільки без нього вона не мала право замовити технічну документацію та реалізувати її право на приватизацію земельної ділянки. Вважає, що підстав визнавати недійсним договір сервітуту немає. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що договір сервітуту укладений відповідачкою законно. Він не мав право укладати з відповідачкою цей договір, оскільки став власником подарованої йому земельної ділянки лише у 2012 році після отримання Державного акту на землю. З'ясувавши на підставі наданих доказів обставини справи, перевіривши докази, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 19.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір ВЕІ №984650 дарування частини будинку [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки ВЕІ №984640 за вказаною адресою. Дослідженням вказаних договорів встановлено, що обов'язки державної реєстрації цих договорів зазначені в їх в умовах. Договір дарування частини будинку був зареєстрований в органах БТІ 19.01.2007 року. На підставі договору дарування земельної ділянки Державний акт на земельну ділянку ЯМ№549130 [PERSON] було видано 26.04.2012 року. Рішенням Городнянської міської ради від 06 березня 2007 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку [ADDRESS]. Цей дозвіл було надано з умовою - узгодження накладеного сервітуту на використання дворової частини земельної ділянки для забезпечення проїзду на свою територію мешканців [ADDRESS]. На виконання вказаного рішення 01.07.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про встановлення постійного земельного сервітуту, згідно якого визначено право користування суміжною земельною ділянкою площею 0,1017 га (кадастровий номер 7421410100:00:001:0495) для проходу та проїзду до належної [PERSON] частини земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Цей договір зареєстрований в Чернігівській регіональній філії ДП „Центр ДЗК при Держкомземі України". Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовою підставою визнання недійсним договору про встановлення постійного земельного сервітуту від 01.07.2007 року позивачкою зазначена ст. 230 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує про їх обставини. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи пояснення сторін, третьої особи, покази допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], яка працює та працювала на момент укладання оспорюваного договору юрисконсультом Городнянської міської ради, а також письмові докази, суд приходить до висновку що укладання в липні 2007 року оспорюваного договору сервітуту земельної ділянки було викликано необхідністю виконання умов рішення Городнянської міської ради від 06.03.2007 року при приватизації позивачкою своєї земельної ділянки. Невиконання цієї умови заважало замовленню позивачкою технічної документації на її земельну ділянку. Письмовими доказами справи підтверджено, що станом на 01.07.2007 року [PERSON] не мав право укласти договір про встановлення постійного земельного сервітуту, оскільки в силу ст.ст. 131, 125, 126 ЗК України право власності обдарованого на одержавну земельну ділянку згідно з договором дарування виникає не з моменту укладання чи нотаріального посвідчення договору, а з моменту одержання державного акту на землю та реєстрації права власності у встановленому порядку. Пояснення в судовому засіданні відповідачки про те, що вона не приховувала факту дарування нею у грудні 2006 року частини будинку та земельної ділянки [PERSON], та що вона розповідала про цей факт працівникам філії ДП „Центр ДЗК при Держкомземі України", які готували текст договору, консультувалася з цього приводу в Городнянській міській раді та у Городнянському відділі ДЗК, але отримала роз'яснення з приводу того, що саме вона, а не її син має укладати договір, оскільки [PERSON] не був власником земельної ділянки, стороною позивача не спростовані. Жодних клопотань про долучення або витребування додаткових доказів ніж ті, що є в справі, позивачкою не заявлялось. Отже суд приходить до висновку, що під час судового розгляду не здобуто доказів того, що відповідачка навмисно ввела в оману позивачку щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав і обов'язків сторін. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ч.1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати позивачки відшкодуванню не підлягають. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed