Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] , та [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу батька, [PERSON], та дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за межі України на вказаних дітей до досягнення ними повноліття у супроводі матері, позивачки у справі, без згоди та супроводу батька з метою відпочинку та оздоровлення . Вимоги мотивувала тим, що з відповідачем вона за рішенням суду розірвала шлюб, за рішенням суду місце проживання дітей визначено з нею. Вона самостійно утримує дітей, належним чином піклується про їх здоров'я, донька [PERSON],[INFO], є інвалідом, однак відповідач розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, аліментів не виплачує. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Це також виявляється у відмові надати дозвіл на виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення останні 5 років. До суду позивач не з'явилася, надала заяву з проханням розгляд позовних вимог провести у її відсутності у зв'язку із хворобою дитини, позов підтримує. Відповідач в судовому засіданні присутнім не був , про час та день слухання справи був повідомлений, надіслав до суду заяву про дачу згоди на виїзд дітей з позивачем за кордон, позовні вимоги визнав, просить справу розглянути у його відсутності, так як знаходиться в м.Луганську. Представник 3-ї особи-органу опіки та піклування Станично-Луганської РДА Луганської області в суді присутньою не була, надали клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. 10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст.. 174 ЦПК України у разів визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред*явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Ст.141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. В суді встановлено, що сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 2000 року, від якого мають спільних дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] є дитиною інвалідом (арк..спр.8,10-11,12.) 4 грудня 2008року шлюб між сторонами розірваний, про що зроблений запис у книзі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Станично-Луганського РУЮ у Луганській області( арк..спр.9). Сторони проживають окремо, разом з позивачкою, яка має власну квартиру, проживають син та донька , які перебувають на утриманні та вихованні матері, [PERSON] , що вказано в акті обстеження житлових та побутових умов сім'ї [PERSON], [INFO], складеного депутатом Станично-Луганської селищної ради та підписаний сусідами по будинку (арк..спр.14-15). Згідно вказаної в позові та в заяві відповідача адреси , він мешкає в тому ж населеному пункті - Станиця Луганська, де і позивач, оскільки заява про визнання позову надійшла до суду саме зі [ADDRESS] Перераховуючи в позові підстави для надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди батька, позивачем вказується про необхідність періодичних виїздів дітей на лікування, відпочинку та оздоровлення . Однак, в позовній вимозі позивачем не визначена країна, куди позивач має бажання вивезти дітей, та не конкретизований час поїздок. Дозвіл без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною 18-річного віку, як вказано в позовній вимозі, може стати підставою для перебування дитини за кордом досить тривалий не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з сином та на участь у його вихованні та розвитку, тим паче, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Вивчаючи надані до позову докази, суд прийшов до висновку, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон України, а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди. Крім того, сторони проживають в одному місті і не позбавлені змоги звернутися до нотаріальної контори для оформлення виїзних документів на дитину В заяві на ім.*я суду відповідачем дається згода на виїзд позивачки разом з дітьми за межі України, але також не вказується до якої країни. В матеріалах справи міститься медичний висновок про дитину інваліда від 27.02.2015 року,який дійсний до 24.02.2017 року , з вказаним діагнозом , однак не вказано і суду не доведено доказів необхідності виїзду для лікування за кордон і неможливості надання необхідного лікування в Україні. Враховуючи те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові не визначені конкретним часом виїзди дитини за межі України до досягнення 18-річного віку без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, позивачем не надано доказів відмови батька в наданні нотаріального дозволу у виїзді дитини за кордон, суд, розглядаючи позовну вимогу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed