Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в 1985 році позивач разом з чоловіком, [PERSON] , на підставі ордеру отримала квартиру, яку 08.07.2004 року приватизували. 08.07.2004 року позивач отримала свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на квартиру в рівних частинах належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 18.12.2003 року [PERSON] , за договором купівлі-продажу, купила трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . З 2001 року по 2007 рік позивач проживала з [PERSON] . Чоловік позивача в цей час не підтримував з нею сімейних стосунків та проживав з іншою жінкою за іншою адресою проживання В 2010 році [PERSON] помер. З 2004 року відносини [PERSON] з [PERSON] почали погіршуватися. Від останнього почали надходити усні погрози про те, що він відбере у позивача частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Син позивача, [PERSON] , військовослужбовець. В 2006 році проходив службу в м.Сімферополі. Враховуючи викладене, позивач разом з донькою [PERSON] , з метою збереження права власності на квартиру, вирішили укласти договір дарування. 14.11.2006 року позивач разом з донькою [PERSON] уклали договір, згідно якого [PERSON] подарувала, [PERSON] прийняла в дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру житловою площею 38,7 кв.м., загальною площею 75,2 кв.м., яка розташована [ADDRESS] . Ще до укладання договору дарування позивач з донькою та сином домовилися, що трикімнатна квартиру за адресою: [ADDRESS] буде належати доньці, а трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] буде належати синові і в якій буде проживати позивач. Після підписання договору дарування [PERSON] залишилася проживати за адресою: [ADDRESS] , ключі від квартири не передавала, весь тягар сплати платежів за утримання квартири лежить на позивачу, книжки про сплату комунальних платежів теж залишилися у позивача. В 2014 році, після окупації Росією Автономної Республіки Крим, син позивача разом з дружиною переїхали до м.Херсона, де продовжують проходження служби. Позивач разом з сином звернулася до доньки з проханням виконати домовленість про переоформлення квартир, відповідач спочатку погодилася. 10.08.2018 року сторони отримали рішення виконавчого комітету Суворовського району у місті Херсоні ради №90, яким було надано дозвіл про наступне: [PERSON] подарувати, а [PERSON] прийняти в дар належну їй частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , співвласником якої є неповнолітній [PERSON] , [INFO] , за умови збереження права користування зазначеною квартирою за малолітніми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Незважаючи на отриманий дозвіл та домовленість відповідач почала вимагати у [PERSON] грошові кошти. Останнім було сплачено їй компенсацію у розмірі три тисячі доларів США. Після чого відповідач стала вимагати ще сім тисяч доларів США. Позивач вважає, що підписання договору дарування було вчинено під впливом помилки та обману. Про дійсні наміри доньки позивачу стало відомо лише в 2018 році, а тому вважає, що строк звернення до суду були пропущені нею з поважним причин. У зв`язку з цим, позивач, посилаючись на вимоги ст.229 ч.1, ст.717 ЦК України, просить поновити строки звернення до суду з позовом, визнати недійсним договір дарування серії ВЕС №686334, укладений між [PERSON] та [PERSON] 14.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. Ухвалою суду від 31.08.2018 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задоволено частково. Заборонено відчуження нерухомого майна квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить відповідачу [PERSON] ( [INFO] , ІН: [NUMBER] ). Ухвалою суду від 08.10.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. 11.03.2019 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позов, згідно якого просила відмовити у задоволенні позову. Викладені доводи у позовній заяві вважає безпідставними. Змістом спірного договору об`єктивно підтверджується, що при його укладенні [PERSON] свідомо та добровільно бажала подарувати відповідачу окрему квартиру без покладення на відповідача будь-яких зустрічних зобов`язань щодо вчинення дій майнового або немайнового характеру. Ніяких заперечень проти державної реєстрації за відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] позивач не висловлювала. Отже, вона послідовно та свідомо визнавала дійсність укладеного між ними 14.11.2006 року договору дарування та перехід права власності на спірну квартиру на підставі вказаного договору. Отже, зміна намірів позивачки щодо спірної квартири вже після укладення 14.11.2006 року договору дарування не є підставою для визнання його недійсним за ст.230 ЦК України, оскільки не підтверджує того, що відповідач ввела дарувальника в оману щодо обставин, які могли перешкоджати укладенню цього договору. Відповідач вважає, що позивачкою не наведено жодного обґрунтованого доводу про те, що відповідач умисно ввела її в оману стосовно істотних обставин вчинення угоди. Посилання [PERSON] на її побоювання втратити частину спірної квартири внаслідок відібрання її [PERSON] стосуються мотивів укладення спірного договору, отже не є передбаченими законом підставами для визнання його недійсним за ст.230 ЦК України. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, зазначених позивачкою, не надано. Ухвалою суду від 20.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Укладеним між сторонами договором дарування його інтереси не порушуються. Позовні вимоги підтримує з тих підстав, що мати тяжкою працею заробила спірну квартиру, а тому відповідач повинна її повернути це житло, в якому мати проживає та сплачує до нього комунальні послуги. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно актового запису про одруження №41, зробленого 27.01.2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, між [PERSON] та [PERSON] 27.01.2001 року укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Згідно актового запису про народження №212, складеного 04.06.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м.Херсона, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності від 08.07.2004 року, виданого Фондом комунального майна [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5217402 від 27.10.2004 року. Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 08.02.2006 року шлюб, зареєстрований 20.10.1979 року у Новотроїцькому відділі РАЦС м.Херсона, актовий запис №159 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно листа Новотроїцького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 23.10.2020 року №1745/167-20, в архіві відділу та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актовий запис про розірвання шлюбу стосовно [PERSON] та [PERSON] не виявлено. В актовому записі про шлюб №159 від 20.10.1979 року, складеному Новотроїцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) стосовно [PERSON] та [PERSON] , відмітка про розірвання шлюбу відсутня. Відповідно до заяви від 14.11.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] на дарування [PERSON] квартири, яка розташована [ADDRESS] . Згідно договору дарування від 14.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. за р.№6964, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру житловою площею 38,7 кв.м., загальною площею 75,2 кв.м., яка розташована [ADDRESS] . Ця нерухомість належить дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. 18.12.2003 року за р.№64758. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.07.2012 року, зробленого державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Дергільовою О.Г. за р.№1-100, [PERSON] на праві власності належить 1/5 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав №35263295 від 22.08.2012 року. Згідно актового запису про народження №56, складеного 02.02.2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно актового запису про народження №53, складеного 24.01.2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Суворовського району у місті Херсоні ради №90 від 10.08.2018 року надано дозвіл [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняти в дар належну їй частку трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , співвласником якої є неповнолітній [PERSON] , [INFO] , за умови збереження права користування зазначеною квартирою за малолітніми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою, п`ятою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Виключно у разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомості речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи викладене, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Із тексту договору дарування від 14.11.2006 року вбачається, що позивач свідчить, що дарування здійснюються ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, і гарантує, що житло, яке є предметом цього договору, на момент укладення до цього часу нікому не продане, не подароване, не заставлене, в спорі та під забороною не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо нього у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає. Відчужувана нерухомість знаходиться в стані, який є повністю придатним для використання житла за цільовим призначенням. Крім того, сторонами договору, позивачем підтверджено, що договір дарування не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п.5 договору дарування). Відповідно до п.8 договору дарування дарувальник та обдарований підтвердили, що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомлюванню суті договору. За твердженням дарувальника у нього відсутні обставини, що примушують укласти договір дарування на вкрай невигідних умовах. Відповідно до п.10 договору дарування факт передачі дарунка підтверджується передачею книжок про сплату комунальних платежів та різного виду документацією, про що свідчить підпис дарувальника на цьому договорі. Судом зі змісту оспорюваного договору встановлено, що позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом позивача. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування безоплатно передає будинок відповідачу. Позивач не надав належних доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування або вчинення правочину під впливом обману. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи позивачем не доведено суду на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин договору дарування від 14.11.2006 року, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, позивач не довів належними та допустимими доказами факт введення його відповідачем в оману під час укладення оспорюваного договору, в той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до вимог статті 230 ЦК України, а відтак позов не підлягає задоволенню за необґрунтованістю. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні заявлених вимог у зв`язку з недоведеністю, тому підстав для поновлення строку звернення до суду не має. Крім цього, відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed