Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до\~ [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі більше 33 років. Під час спільного подружнього життя, на підставі рішенням 8 сесії 22 скликання М-Рубежівської сільської ради від 07.10.97 [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36. Право власності на вказану земельну ділянку підтверджено державним актом серії II-КВ №087951 від 26.12.2000 р. У період з 2000 по 2003 рік подружжя своїми силами за рахунок спільних грошових коштів, на земельній ділянці, використовуючи її за цільовим призначенням, збудували дачний будинок з надвірними спорудами. Будинок капітального спорудження, облаштований огороджувальним парканом, має всі показники для проживання протягом року, забезпечений достачанням електроенергії, води, газу та відведенням каналізаційних стоків. З 2003 року, самочинно збудований подружжям, садовий будинок використовувався ними за призначенням. На теперішній час у будинку постійно мешкає [PERSON] разом зі своєю співмешканкою. Доступу до садового будинку у [PERSON] немає, як і немає права користуватися ним. Рішенням Голосіївського районного суду від 25.07.14 шлюб між сторонами розірваний. Відповідач по цій справі - [PERSON]Я, користуючись тим, що земельна ділянка оформлена на його імя, з метою позбавити дружину права на долю у спільному майні подружжя, навмисно протиправно та незаконно на протязі тривалого часу не ввів збудований, під час подружнього життя, садовий будинок в експлуатацію та не отримав право власності в установленому законодавством порядку. На неодноразові прохання [PERSON], з надуманих причин, відповідав відмовою. Самостійно звернутися до відповідних органів, щодо введення в експлуатацію збудованого подружжям, ще у 2003 році садового будинку [PERSON], як дружина, але не власник земельної ділянки, відповідно до законодавства позбавлена можливості. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461, відповідно до якого встановлена вимога щодо особистого звернення власника земельної ділянки, на якій здійснено будівництво, з наданням оригіналу документу, що встановлює права на цю земельну ділянку. За вказаним Порядком передбачається можливість опрощенного порядку прийняття в експлуатацію самочинно збудованих до 2011 року будинків І-ІІ категорій складності. Відповідно до ч.2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житловий будинок) виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Але оскільки будинок не введений в експлуатацію, у звязку з тим, що не добудований і акт комісії про прийняття обєкта і введення його в експлуатацію відсутній, а також, право власності за земельну ділянку належить не їй, оформлення права власності [PERSON] на обєкт нерухомого майна відповідно до вимог чинного законодавства на теперішній час не є можливим. З огляду на вказане [PERSON] зверталася до Києво-Святошинського районного суду з позовною заявою з вимогою визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку розташованого за вищевказаною адресою. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 22.10.2014 у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд зазначив: «Оскільки судом встановлено, що спірний садовий будинок є самочинно збудованим, сторони не звертались до відповідних установ щодо введення обєкту в експлуатацію, не подано доказів відповідності проведеного будівництва будівельним, пожежним, санітарним тощо нормам; заявлені стороною позивача клопотання про призначення експертизи стосувалось лише варіантів поділу садового будинку в натурі, не подано відмови державних установ щодо введення обєкту в експлуатацію, не підтверджено належними та допустимим доказами завершення будівництва саме на 100% готовності, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог». Також представник позивача наполягала на 100% готовності садового будинку до експлуатації, а представник відповідача зупинився на 95% готовності та повідомив, що там постійно ведуться якісь будівельні роботи, і тому, як на його думку, будинок не підлягає введенню в експлуатацію та реєстрації на праві власності. Право спільної сумісної власності на спірний будинок встановлено Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 22.10.2014 року. На даний час [PERSON] позбавлена можливості завершити будівництво садового будинку і, за перешкоджання відповідача, позбавлена такої можливості на майбутнє. У звязку з розлученням та неприязненими стосунками на цьому тлі, у позивачки виникла потреба в відчуженні своєї частини недобудованого садового будинку, і на даний час у неї досягнута домовленість з особами, які мають намір придбати її частину садового будинку. Але в установленому порядку оформити угоду по відчуженню вона не має можливості і тому за захистом своїх прав як власника вимушена звернутися до суду. Оціночна вартість ? не введеного в експлуатацію садового будинку на даний час, складає 167\~750 гривень. Частка невиконаних робіт для введення в експлуатацію є незначною. Тому просила поділити між сторонами з виділенням в натурі по частини кожному, відповідно до експертного висновку, від недобудованого та не введеного в експлуатацію садового будинку з надвірними будівлями і спорудами розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36; визнати за [PERSON] Андрієвною право власності на ? недобудованого та не введеного в експлуатацію садового будинку з надвірними будівлями і спорудами розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського эайону Київської області, вул. Будівельників, 36; визначити, відповідно до експертного висновку, порядок користування земельною ділянкою, на якій знаходиться недобудований та не введений в експлуатацію садовий будинок з надвірними будівлями і спорудами та розташований на території садового товариства «Озерне» за адресою: М- Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, визнати право [PERSON] вчинити дії щодо побудування ? частини спірного садового будинку розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, після чого в установленому законодавством порядку ввести свою частину в експлуатацію та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В подальшому згідно ухвали суду Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.02.2015 року позовні вимоги в частині поділити між сторонами з виділенням в натурі по частини кожному, відповідно до експертного висновку, від недобудованого та не введеного в експлуатацію садового будинку з надвірними будівлями і спорудами розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36; визнати за [PERSON] Андрієвною право власності на ? недобудованого та не введеного в експлуатацію садового будинку з надвірними будівлями і спорудами розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського эайону Київської області, вул. Будівельників, 36 було закрито. За таких обставин представник позивача у судовому засіданні просила визначити, відповідно до експертного висновку, порядок користування земельною ділянкою, на якій знаходиться недобудований та не введений в експлуатацію садовий будинок з надвірними будівлями і спорудами та розташований на території садового товариства «Озерне» за адресою: М- Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, визнати право [PERSON] вчинити дії щодо побудування ? частини спірного садового будинку розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, після чого в установленому законодавством порядку ввести свою частину в експлуатацію та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, при цьому пояснивши, що не заперечує, що у позивача є право на матеріали та обладнання, які знаходяться по вул. Будівельників в с. Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, однак у позивача не виникло право заявляти вимогу про визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки вказану земельну ділянку відповідач отримав безоплатно на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Вислухавши пояснення учасників процесу дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 січня 1981 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №2. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року рішення районного суду змінено в частині включенні з мотивувальної частини висновки суду щодо того, що [PERSON] та [PERSON] не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет саме з 2009 року. В іншій частині рішення залишено без змін. На підставі рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 жовтня 1997 року [PERSON] отримав 26 грудня 2000 року державний акт на прав власності на земельну ділянку площею 0.0593 га, що знаходиться на території Мих.-Рубежівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва. З матеріалів справи встановлено, що на даній земельній ділянці побудований садовий будинок (рік побудови 2003р.) загальною площею 77,3 кв., житловою 42,5 кв.м. Як вбачається з технічного паспорту на садовий будинок №36 по вул. Будівельників в с. Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що даний садовий будинок є самочинно збудованим. Позивач стверджує, що відповідач користуючись тим, що земельна ділянка оформлена на його імя, з метою позбавити дружину права на долю у спільному майні подружжя, навмисно протиправно та незаконно на протязі тривалого часу не ввів збудований, під час подружнього життя, садовий будинок в експлуатацію та не отримав право власності в установленому законодавством порядку. На неодноразові прохання [PERSON], з надуманих причин, відповідав відмовою. Самостійно звернутися до відповідних органів, щодо введення в експлуатацію збудованого подружжям, ще у 2003 році садового будинку [PERSON], як дружина, але не власник земельної ділянки, відповідно до законодавства позбавлена можливості. З огляду на вказане [PERSON] зверталася до Києво-Святошинського районного суду з позовною заявою з вимогою визнати за нею право власності на 1/2 частину садового будинку розташованого за вищевказаною адресою. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 22.10.2014 у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд зазначив: «Оскільки судом встановлено, що спірний садовий будинок є самочинно збудованим, сторони не звертались до відповідних установ щодо введення обєкту в експлуатацію, не подано доказів відповідності проведеного будівництва будівельним, пожежним, санітарним тощо нормам; заявлені стороною позивача клопотання про призначення експертизи стосувалось лише варіантів поділу садового будинку в натурі, не подано відмови державних установ щодо введення обєкту в експлуатацію, не підтверджено належними та допустимим доказами завершення будівництва саме на 100% готовності, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог». З пояснень обох сторін було встановлено, що в період шлюбу сторонами було побудовано садовий будинок №36 по вул. Будівельників в с. Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, який є самочинно збудованим, та на сьогоднішній час його не введено в експлуатаці. Правовстановлюючих документів на самочинно збудований обєкт нерухомості сторонами не отримано та до суду представлено не було. В досліджених в судовому засіданні матеріалах цивільної спарви №369/8501/14-ц, міститься технічний паспорт на садовий будинок №36 по вул. Будівельників в с. Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, з якого вбачається, що даний садовий будинок є самочинно збудованим. Належних доказів будівництва обєкту на підставі відповідної дозвільної документації у відповідності до вимог будівельних норм і правил та завершення будівельних робіт і визначення ступеня готовності обєкту до суду представлено не було. Отже позивач просить визначити, порядок користування земельною ділянкою, на якій знаходиться недобудований та не введений в експлуатацію садовий будинок з надвірними будівлями і спорудами та розташований на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, визнати право [PERSON] вчинити дії щодо побудування ? частини спірного садового будинку розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, право власності на яке в установленому законом порядку не оформлено. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)\~свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 ч. 3 ст. 331 ЦК України). Абзацом 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України встановлено право особи, що створила об'єкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного об'єкта незавершеного будівництва. При цьому для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисна документація (дозвіл на виконання будівельних робіт), а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Позивачем та його представником таких документів до суду предявлено не було, так само як і в органи державного архітектурно-будівельного контролю та державну реєстраційну службу Кимєво-Святошинського районного управління юстиції Київської області для реалізації сторонами позасудової процедури проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, передбаченої Порядком прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт (затверджений наказом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.04.2015 р. № 79) для прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, господарських будівель і споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року. Відповідно до ст. 9 Закону України в «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеномувизначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій». Приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил. Таким чином, сторони здійснили самочинне будівництво нерухомого майна без відповідного дозволу та проекту не набувають права власності на нього, а, відповідно, воно не може бути предметом розподілу між співвласниками із визнанням права власності на 1/2 частину або встановлення у судовому порядку варіантів його розподілу. Згідно зі ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Визнання судом права власності на самочинно побудоване (реконструйоване) нерухоме майно та відповідно його розподіл між співвласниками можливий у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Проте таких фактів сторонами доведено не було. Не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Указаний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З урахуванням наведених обставин та положень законодавства суд приходить до висновку, що нормами діючого законодавства не передбачена можливість розподілу земельної ділянки між сторонами спору, що випливає з наступного. Згідно наявного в матеріалах справи державний акту від 26 грудня 2000 року право власності на земельну ділянку площею 0.0593 га, що знаходиться на території Мих.-Рубежівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва, отримав [PERSON], на підставі рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 жовтня 1997 року. Згідно частини 1, 3 статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян або одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений статтею 118 Земельного кодексу України. Отже з досліджених правовстановлюючих документів на земельну ділянку на земельну ділянку площею 0.0593 га, що знаходиться на території Мих.-Рубежівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва вбачається набуття [PERSON] права власності як громадянином в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 07 жовтня 1997 року. Пунктом 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. З 2012 року пункт 5 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України було доповнено нормою згідно якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка визнається земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. З наведених положень сімейного та земельного законодавства України слідує, що приватизована [PERSON] земельна ділянка не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута нею під час шлюбу не за спільні кошти подружжя, а в порядку приватизації. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок,льною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю, споруду, кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до 377 ЦК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю, споруду, кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного будинку), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України особа, яка не є власником земельної ділянки може набути право власності на її частину лише за умови набуття права власності на жилий будинок (або частину), який знаходиться на вказаній земельній ділянці. У випадку, якщо у подружжя виникло право спільної сумісної власності на будинок, то під час поділу цього будинку кожен із них має право на виділення у власність земельної ділянки під ним, яка необхідна для його обслуговування. Відповідно до п.15, 16 Постанови Пленуму ВСУ за №5 від 07.0.22014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. При вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у\~постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6\~"Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно не позбавляє можливості оспорення заінтересованою особою у майбутньому права власності на це майно з інших підстав. Оскільки садовий будинок №36 по вул. Будівельників в с. Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, є збудованим самочинно і право власності на нього як на нерухоме майно у подружжя не виникло, тому у задоволенні позовних вимог, щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться недобудований та не введений в експлуатацію садовий будинок з надвірними будівлями і спорудами та розташований на території садового товариства «Озерне» за адресою: М- Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, слід відмовити. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Що, стосується вимоги позивача про визнання [PERSON] вчинити дії щодо побудування ? частини спірного садового будинку розташованого на території садового товариства «Озерне» за адресою: М-Рубежівської сільської ради, Києво-Святошинського району Київської області, вул. Будівельників, 36, після чого в установленому законодавством порядку ввести свою частину в експлуатацію, не підлягають задоволенню судом, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений законом, а захист порушених прав та інтересів позивача в силу\~ст. 16 ЦК України передбачено у інший спосіб, встановлений законом. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.\~61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 13, 41 Конституції України,

Outcome: dismissed