Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

В серпні 2008 року позивач звернулась до суду з позовом до Чернівецької міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. Посилалася на те, що проживає у власному житловому будинку, загальною площею 62,60 кв.м., в тому числі житловою площею 36,90 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS]. ЇЇ житловий будинок розташований на власній земельній ділянці, площею 0,523 га, кадастровий номер [NUMBER]. Земельну ділянку, площею 0,10 га за вказаною адресою вона придбала разом із будинком у [PERSON] 03.12.2013 року. В подальшому, частину зазначеної земельної ділянки, площею 0,477 га вона подарувала своєму синові для будівництва будинку для його сім'ї. Крім того, позивач вказувала на те, що позаду її будинку на території будинковолодіння також розташовано неприватизовану земельну ділянку, площею 0,90 га, зазначену на схематичному плані як «сад», якою вона користувалась з дня придбання свого будинковолодіння. Зазначеною земельною ділянкою також користувались попередні власники, про що свідчать відомості внесені до державного акту, виданого 22.12.2010 року на ім'я [PERSON] На підставі наведеного вона у 2014 році звернулась до Чернівецької міської ради з заявою про надання їй в оренду зазначеної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку з метою покращення умов проживання сім'ї. Проте, рішенням 48 сесії IV скликання Чернівецької міської ради №1163 від 27.03.2014 року їй було відмовлено у задоволенні заяви з тих підстав, що дана земельна ділянка знаходиться в зоні перспективної житлової забудови та не закріплена за її будинковолодінням. Також їй пояснили, що вона матиме можливість придбати цю земельну ділянку на аукціоні. Проте, у квітні 2015 року їй стало відомо про те, що рішенням Чернівецької міської ради №1176 від 27.03.2014 року було надано дозвіл на складання проекту відведення спірної земельної ділянки її сусідові [PERSON] для будівництва та обслуговування його земельної ділянки. Вважає зазначені рішення Чернівецької міської ради незаконними, оскільки у міської ради були відсутні правові підстави для відмови у передачі цієї землі в її користування. Просила визнати недійсними рішення 48 сесії IV скликання Чернівецької міської ради від 27.03.2014 року №1163 в частині відмови їй у передачі в оренду земельної ділянки [ADDRESS], орієнтовною площею 0,09 га та в частині підготовки документів для продажу цієї земельної ділянки на аукціоні (п.21, п.21.1), а також рішення 8 сесії IV скликання Чернівецької міської ради від 27.03.2014 року №1176 в частині складання проекту відведення цієї земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування його житлового будинку (п.1.11). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та підтвердила, викладені в позовній заяві обставини. Позов підтримала. Представник відповідача Чернівецької міської ради позов не визнала. Пояснила, що спірна земельна ділянка перебувала у віданні Чернівецької міської ради та не передавалась нікому в користування. [PERSON] звернувся до міської ради з заявою про передачу земельної ділянки 21.01.2014 року, а позивач лише 10.02.2014 року. Оскільки [PERSON] перебував на обліку громадян для отримання земельних ділянок для будівництва житлових будинків, тому органом місцевого самоврядування було прийнято рішення про надання йому дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи та третя особа заперечували проти позову. Пояснили суду, що Чернівецькою міською радою правомірно було надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки [PERSON], оскільки він перебував на обліку громадян, які потребують покращення житлових умов. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до переконливого висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] 03.12.2013 року на підставі договору купівлі-продажу придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться в [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.10-11). 10.02.2014 року позивач звернулась до Чернівецької міської ради з заявою про передачу їй в орендне користування земельної ділянки, площею орієнтовно 0,09 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою [ADDRESS] (а.с.16). В подальшому, рішенням Чернівецької міської ради 48 сесії VI скликання №1163 від 27.03.2014 року [PERSON] було відмовлено в наданні в оренду земельної ділянки за адресою [ADDRESS], площею 0,0900 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд у зв'язку з перспективою житлової забудови та тим, що ця земельна ділянка не закріплена за будинковолодінням (п.21). Пунктом 21.1 рішення доручено Управлінню містобудування та архітектури Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради підготувати документидля продажу на аукціоні земельної ділянки (а.с.15зв). Одночасно рішенням №1176 від 27.03.2014 року Чернівецькою міською радою було надано дозвіл [PERSON] на складання проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0800 га, в оренду за рахунок земель запасу міста для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (а.с.22). Підставою для прийняття такого рішення стала заява [PERSON] зареєстрована 21.01.2014 року за №Н-394/0-04/01 в обліку індивідуальних забудовників з 11.03.2013 року за №1048. Земельна ділянка по [ADDRESS] та [ADDRESS] є однією і тією ж самою земельною ділянкою, що сторони по справі не заперечували. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6, п.7 постанови від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Отже, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Правові підстави та порядок передачі земельних ділянок у користування громадянам детально регламентовані Земельним кодексом України. Зокрема, відповідно до приписів статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно частин першої та другої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Порядок передачі земельних ділянок в оренду врегульовано статтею 124 Земельного кодексу України та Законом України "Про оренду землі". Так, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу (стаття 124 Кодексу). Відповідно ст.134 Кодексу земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва. Таким чином, надання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відбувається без проведення земельних торгів (аукціонів). Положеннями статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. За змістом ст. 39 вказаного Кодексу використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генеральногоплану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Частинами другою та третьою статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної місцевої державної адміністрації. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Відповідний орган виконавчої влади в межах своїх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Як було встановлено судом, третя особа [PERSON] звернувся до Чернівецької міської ради з заявою про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки 21.01.2014 року, в той час як позивач звернулась до відповідача з відповідною заявою лише 10.02.2014 року. При цьому, суд враховує, що [PERSON] з 11.03.2013 року перебував на обліку громадян для отримання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків в м.Чернівці та з 27.11.1996 року перебував на квартирному обліку за місцем проживання в списку першочерговиків як особа, яка потребує поліпшення житлових умов (а.с.24 зв.). Доводи представника позивача про порушення прав [PERSON] з огляду на те, що спірна земельна ділянка була закріплена за будинковолодінням позивача та перебувала у її користуванні суд відхиляє, при цьому виходить з наступних підстав. Так, положеннями статі 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України. Положеннями ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню у даній справі підлягає, зокрема, факт правомірного користування спірною земельною ділянкою позивачем. Посилання представника позивача у якості підтвердження наявності у [PERSON] права користування зазначеною земельною ділянкою на схематичний план, наявний в матеріалах інвентарної справи, в силу ст.ст.58, 59 ЦПК України не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки наявність права користування земельною ділянкою може бути підтверджена лише відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, яке суду надано не було. Сам факт існування такого рішення представником відповідача заперечувався. Крім того, суд зауважує, що допитаний під час судового розгляду у якості спеціаліста представник ЧКОБТІ зазначив, що працівники ЧКОБТІ складають схематичні плани зі слів мешканців будинковолодінь, при цьому правовстановлюючі документи на об'єкти вони не перевіряють. Таким чином, у даному випадку були відсутні правові підстави для реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Разом із тим, судом було встановлено, що позивач не мала права користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS], площею 0,0900 га, а тому її права Чернівецькою міською радою під час прийняття оскаржуваних рішень порушені не були. За таких обставин, суд, всебічно з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, приходить до обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених [PERSON] позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed