Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

06 жовтня 2015 року [PERSON] звернуся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.03.1983 року про право власності належить 1/6 частина житлового будинку з відповідними прибудовами за адресою: вул. Гоголя, 179, м. Охтирка Сумської області. У 2015 році позивачу стало відомо, що на підставі рішення [PERSON] міської ради від 11.11.1993 року його матері [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,06 га для індивідуального житлового будівництва за вищевказаною адресою. 06.05.2010 року на імя [PERSON] видано державний акт серії ЯК № 556970 на право власності на земельну ділянку. Таким чином, рішенням [PERSON] міської ради земельна ділянка передана у власність тільки одному співвласнику. На момент виникнення права власності на земельну ділянку її розмір склав лише 0,06 га, хоча відповідно до ст.121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах передбачено передання земельної ділянки розміром не більше 0,1 га, і така можливість є, оскільки загальний розмір земельної ділянки перевищує 0,1 га. У звязку з тим, що внесення виправлень в державні акти про право власності на землю або видача нових законодавством не передбачено, вважає, що його право на приватизацію земельної ділянки в розмірі 0,1 га порушено. Тому просить визнати не чинним та скасувати рішення [PERSON] міської ради від 11.11.1993 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки розміром 0,06 га розташованої за адресою по вул. Гоголя, 179, м. Охтирка Сумської області; визнати недійсним державний акт серії ЯК № 556970 виданий 06.05.2010 року [PERSON] на право власності на земельну ділянку розміром 0,06 га розташованої за адресою по вул. Гоголя, 179, м. Охтирка Сумської області та скасувати його державну реєстрацію. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, так як позивач не звертався до органу місцевого самоврядування із заявою про отримання земельної ділянки у власність, отже, своїми діями [PERSON] не могла позбавити його цього права. Відповідач [PERSON] пояснила, що [PERSON] не виявив бажання приватизувати земельну ділянку, тому вона реалізувала це право сама. Коли отримала державний акт на землю у 2010 році, то повідомляла про це дружині сина, а влітку 2015 року розмовляла із сином [PERSON], тому він знав про наявність державного акту. Представник [PERSON] - [PERSON] просив застосувати строк позовної давності, який для позивача розпочався з травня 2010 року і закінчився у травні 2013 року. Представники відповідача [PERSON] міської ради, третьої особи Управління Держгеокадастру в [PERSON] районі Сумської області в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в письмовій заяві просять розгляд справи проводити без участі представника. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів інвентарної справи № 3117, оглянутої в судовому засіданні, вбачається, що згідно виписки із протоколу № 19 засідання виконавчого комітету [PERSON] міської ради депутатів трудящих Охтирського району Сумської області від 23.08.1955 року прийнято рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки під забудову житлового будинку із фонду міської ради по вул. Гоголя, 161, м. Охтирка в розмірі 600 кв.м. Згідно цього рішення, [PERSON] надано право безстрокового користування земельною ділянкою по вул. Гоголя, 161, м. Охтирка площею 600 кв.м. відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно від 10.09.1955 року. 05 березня 1981 року [PERSON] видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок з надвірними прибудовами по вул. Гоголя, 179, м. Охтирка та 30.03.1981 року зареєстровано в [PERSON] МБТІ за реєстровим № 5656. Після смерті [PERSON], який помер 23.07.1981 року, [PERSON] державною нотаріальною конторою [PERSON] видано свідоцтво про право власності від 29.03.1983 року, зареєстроване в реєстрі за № 1610, на ? частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу, яке складається з житлового будинку площею 52,9 кв.м. та надвірними прибудовами по вул. Гоголя, 179, м. Охтирка Сумської області. В порядку спадкування після смерті [PERSON] належну йому ? частину житлового будинку з надвірними спорудами успадкували його дружина [PERSON] та його сини [PERSON], [PERSON], по 1/6 частини на кожного, про що 29 березня 1983 року та 05 квітня 1983 року державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори видані свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий №1612, 1709. Свідоцтво про право на спадщину від 29.03.1983 року про право [PERSON] та [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння за кожним зареєстроване в [PERSON] інвентарбюро 26.09.1984 року за №5656 (а.с.7-8). [PERSON] 20.04.1983 року подарував свою 1/6 частину матері [PERSON], після чого договір дарування зареєстровано в [PERSON] інвентарбюро. Таким чином, судом встановлено, що співвласниками житлового будинку з надвірними прибудовами розташованими на земельній ділянці площею 600 кв.м. по вул. Гоголя, 179, м. Охтирка з 1983 року є [PERSON] (відповідач у справі) 5/6 частина та [PERSON] (позивач у справі) 1/6 частина. На даний час сторони у справі залишаються співвласниками домоволодіння у незмінних частках. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №518 від 11.11.1993 року у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" земельну ділянку площею 0,06 га для індивідуального житлового будівництва, розташовану по вул. Гоголя, 179, м. Охтирка, передано у власність [PERSON] (а.с.38 на звороті, 39). З технічної документації із землеустрою (а.с.35-44) вбачається, що [PERSON] 15.10.2009 року подала до [PERSON] міського голови заяву про безоплатне оформлення та видачу державного акту про право власності на земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва на підставі вищевказаного рішення. 06 травня 2010 року на підставі рішення [PERSON] міської ради народних депутатів №518 від 11.11.1993 року на імя [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0600 га, розташовану за адресою: вул. Гоголя, 179, м. Охтирка Сумської області (а.с.71). Відповідно до ч.1, 2 ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, що був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених\~\~статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Згідно ч. 1 ст. 42 Земельного кодексу України 1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Статтею 67 Земельного кодексу України 1990 року передбачено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у містах повинен бути не більше 0,1 га. Згідно із частиною першою\~статті 22 ЗК України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 Земельного кодексу України (1990 року). Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених ст..1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року. Пунктом 3 названого Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Вказана правова позиція міститься у постанові ВСУ від 30.05.2012 року №6-31цс12. Пунктом 3 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах N 10 від 15.02.1993 року (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян . Згідно пункту 4 вищевказаного Порядку, відповідні Ради народних депутатів перевіряють обґрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність. Згідно з п.7\~Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ\~громадяни, що одержали у власність земельні ділянки, зберігають права на ці ділянки. Таким чином, при прийнятті рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів №518 від 11.11.1993 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0600 га, розташованої за адресою: вул. Гоголя, 179, м. Охтирка Сумської області, не була належним чином перевірена обґрунтованість заяви [PERSON] і не враховано, що на той момент спадкоємцем [PERSON], якому 23.08.1955 року була виділена вказана земельна ділянка у безстрокове користування, були дві особи - [PERSON] та [PERSON], яким житловий будинок належав на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Тому суд приходить до висновку про безпідставне надання земельної ділянки у власність у 1993 році лише одному співвласнику [PERSON], без врахування частки співвласника [PERSON] житлового будинку, яка належить останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] державною нотаріальною конторою 29.03.1983 року. Доводи позивача про здійснення приватизації земельної ділянки в розмірах, менших за можливий розмір, який дозволяють фактичні розміри земельної ділянки та норми Земельного кодексу (не більше 0,1 га), не заслуговують на увагу, так як приватизація спірної земельної ділянки відбулася згідно Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", відповідно якого громадянам України передавались у власність земельні ділянки, раніше надані їм у користування. Тобто [PERSON] була надана у власність земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,06 га, в розмірі, якому вона була надана у користування [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради депутатів трудящих Охтирського району Сумської області від 23.08.1955 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] заявив клопотання про поновлення строку на оскарження рішення [PERSON] міської ради від 11.11.1993 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки по вул. Гоголя, 179, м. Охтирка Сумської області та визнання недійсним державного акту, виданого у 2010 році на підставі вказаного рішення. Поважність причин пропуску строку мотивував тим, що позивач з 1987 року вул. Гоголя, 179, м. Охтирка не проживає, між ним та [PERSON] склалися неприязні стосунки та вони майже не спілкуються, тому фактично не мав будь якої інформації про проведення нею одноособової приватизації всієї земельної ділянки та не був залучений до приватизації земельної ділянки як співвласник майна. Згідно ч.1\~ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з довідки № 291 виданої 08.12.2015 року виконавчим комітетом [PERSON] міської ради та з довідки №2271 виданої 09.12.2015 року ПП «Базис», [PERSON] з 25.09.1987 року зареєстрований та постійно проживає за адресою: [INFO]. Крім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що 2010 року розмовляла з дружиною позивача стосовно приватизації нею спірної земельної ділянки, а розмова з [PERSON] про наявність державного акту відбулася влітку 2015 року. Враховуючи викладене, суд визнає поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом за захистом своїх порушених прав і вважає за необхідне такий строк поновити. Згідно ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь [PERSON], сплачений ним при зверненні до суду, в розмірі по 487,20 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved