Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] управління юстиції в Закарпатській області, начальника Управління Державної виконавчої служби ГУЮ в Закарпатській області [PERSON] про спростування недостовірної інформації. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що з 21.11.2011 року по 15.01.2014 року [PERSON] працював на посаді головного спеціаліста Контрольно ревізійного управління та Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України. Відповідно до доручення Міністерства юстиції України від 28.02.2012 року №1848/37 у період з 12.03.2012 по 30.03.2012 року аудиторською групою Управління внутрішнього аудиту за участю позивача здійснено оцінку стану фінансово господарської діяльності ГУ юстиції у Закарпатській області за 2011 рік. Зокрема, в розрізі проведення аудиту відповідності вивчалися питання виконання договірних зобовязань, в т.ч. договори, які було надано управлінням ДВС на підставі письмового заперечення керівника аудиторської групи [PERSON] за дорученням в.о. начальника [PERSON] управління юстиції у Закарпатській області [PERSON] В подальшому [PERSON] стало відомо про звернення начальника Управління ДВС ГУЮ у Закарпатській області [PERSON] від 19.03.2012 року до начальника Управління внутрішнього аудиту [PERSON]М. з недостовірними відомостями відносно [PERSON], а саме «працівником управління [PERSON] витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна. Програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії [PERSON] носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість». Оскільки посадова особа відповідача [PERSON] при виконанні своїх посадових обовязків допустила поширення відносно позивача недостовірної інформації, просить суд задовольнити позов, та винести рішення, яким визнати факт поширення посадовою особою [PERSON] недостовірної інформації у зверненні від 19.03.2012 року до Начальника Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, а саме «працівником управління [PERSON] витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна. Програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії [PERSON] носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість» та спростувати таку інформацію. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. Однак, в матеріалах справи наявна заява позивача згідно якої він позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] управління юстиції у Закарпатській області [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, просила суд відмовити в його задоволенні. Відповідачка начальник Управління ДВС ГУЮ [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, про що надала суду письмові заперечення. Просила суд винести рішення, яким відмовити в задоволенні даного позову, так як такий заявлено безпідставно. Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч.4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Вимоги ч.5 ст. 277 ЦК України передбачають, якщо недостовірна інформація міститься в документі, який прийняла (видала) юридична особа, це документ має бути відкликаний. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Під час розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що з 21.11.2011 року по 15.01.2014 року [PERSON] працював на посаді головного спеціаліста Контрольно ревізійного управління та Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України. Відповідно до доручення Міністерства юстиції України від 28.02.2012 року №1848/37 у період з 12.03.2012 по 30.03.2012 року аудиторською групою Управління внутрішнього аудиту за участю позивача здійснено оцінку стану фінансово господарської діяльності ГУ юстиції у Закарпатській області за 2011 рік. Зокрема, в розрізі проведення аудиту відповідності вивчалися питання виконання договірних зобовязань, в т.ч. договори, які було надано управлінням ДВС на підставі письмового заперечення керівника аудиторської групи [PERSON] за дорученням в.о. начальника [PERSON] управління юстиції у Закарпатській області [PERSON] Однак, в подальшому [PERSON] стало відомо про звернення начальника Управління ДВС ГУЮ у Закарпатській області [PERSON] від 19.03.2012 року до начальника Управління внутрішнього аудиту [PERSON]М. з недостовірними відомостями відносно [PERSON], а саме «працівником управління [PERSON] витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна. Програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії [PERSON] носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість». Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Відповідно до ст. 1 вищевказаного Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Крім того, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, звернення від 19.03.2012 начальника управління державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Закарпатській області [PERSON] до начальника Управління внутрішнього аудиту було оціночним судженням про його особисту зацікавленість щодо витребування документів, які являються матеріалами виконавчого провадження та виїмка яких чітко регулюється нормами чинного законодавства, зокрема, ст. 178 КПК України, та ч. 7 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що в порядку статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, суд приходить до переконання, що даний позов є необґрунтованим, заявленим безпідставно, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed