Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

07.02.2018 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення від 09.10.2018р.) просять: визнати за ними в рівних долях право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 18.02.2017 року, на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Молодіжна, 94; усунути перешкоди в користуванні ними житловим будинком з надвірними та господарчими спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Молодіжна, 94, шляхом виселення [PERSON] у примусовому порядку зі вказаного будинку. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що 18.02.2017 померла [PERSON], яка за життя склала заповіт 31.08.2009, яким все своє майно заповіла їм, [PERSON],\~[PERSON].[PERSON] належав на підставі договору забудови від 26.09.1966р. житловий будинок по вул. Молодіжна, 94 в м. Ізмаїлі Одеської області. Нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок, у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадковий будинок. Також, зазначають, що у вказаному спадковому будинку проживає [PERSON], який був прописаний спадкодавцем як квартирант. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач відказується з посиланням на те, що йому цей будинок заповіла [PERSON], але за життя не встигла оформити заповіт на нього. Ухвалою суду від 28.02.2018 року витребувано від [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи №141/2017, заведеної після смерті 18.02.2017 року [PERSON], та залучено до участі у справі в якості співвідповідача - [PERSON] міську раду Одеської області. В судовому засіданні від 23.05.2018 року протокольною ухвалою судом було замінено відповідача [PERSON] на [PERSON]. Ухвалою суду від 10.07.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, [PERSON] (Крим, [ADDRESS]). Представник позивачів у судове засідання 30.10.2018 не зявився, надав заяву від 09.10.2018 про підтримання позову та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Представник [PERSON] міської ради, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Третя особа - державний нотаріус [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте надала письмову заяву, в якій зазначила, що з позивними вимогами згодна та просить розглянути справу без її участі. У судовому засіданні від 27.03.2018 були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які є сусідами померлої [PERSON], та які пояснили, що на протязі останніх десяти років життя [PERSON], щомісячно її матеріально підтримували [PERSON], [PERSON], та вони знають, що саме на них [PERSON] складено заповіт. Свідок [PERSON] доглядала за померлою останні 6 років. [PERSON] був квартирантом у померлої. Будь-якої допомоги у догляді за померлою або за будинком квартирант не надавав. На даний момент у спадковому будинку проживає саме [PERSON] не маючи на це жодних підстав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивачів,представника відповідача [PERSON] міської ради, свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору забудови від 26.09.1966р., посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори в реєстрі №2-4797, власником обєкту нерухомості по вул. Молодіжна, 94 в м. Ізмаїлі Одеської області є [PERSON]. Вказана інформація також зазначена у листі КП «[PERSON] МБТІ» №411 від 16.03.2018р. Згідно довідки КП «[PERSON] МБТІ» №98 від 03.05.2018 остання інвентаризація житлового будинку №94 по вул.. Молодіжна в м. Ізмаїлі була проведена 25.04.2018, обєктів самочинного будівництва не виявлено, станом на 01.01.2013 право власності на вказаний обєкт нерухомості зареєстровано не було. Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії технічного паспорту на будинок, він був побудований у 1971році. У листах Міськрайонного управління у [PERSON] районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за №9-15-0.182-2940/125-17 від 26.10.2017р. та №2703/126-18 від 26.09.2018р., згідно наявних у Відділі у м. Ізмаїлі Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31.12.2012р. зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: вул.. Молодіжна, 94, м. Ізмаїл Одеської області за гр. [PERSON], загальною площею 0,0584 га (серія ЯИ №907110), який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011050700084 від 25.01.2010р. (кадастровий номер 5110600000:01:018:0109). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БК №424372, виданого повторно 09.11.2017р. Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [PERSON] померла 18.02.2017 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: житловий будинок з надвірними спорудами №94 по вул. Молодіжна в м. Ізмаїлі Одеської області; земельна ділянка площею 0,0584 гектарів, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Молодіжна, 94, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 5110600000:01:018:0109. Відповідно до заповіту, посвідченого 31.08.2009 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за номером у Спадковому реєстрі 47858749, [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно ні знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що на день смерті вона буде матиме право за законом, [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному. Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №48711632 від 10.08.2017р. Позивачі є\~спадкоємцями за\~заповітом та\~спадщину прийняли\~шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяв про прийняття спадщини до [PERSON] державної нотаріальної контори, копії яких наявні у матеріалах справи. На підставі їх заяв було заведено спадкову справу №141/2017. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. На звернення позивачів до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом листом від 18.09.2018р. №1062/02-14, у звязку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно на імя спадкодавця, зареєстрований у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Належність спадкодавцю майна, про яке зазначають позивачі у позовній заяві, підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, у тому числі листом КП «[PERSON] МБТІ» №411 від 16.03.2018р., листом Міськрайонного управління у [PERSON] районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та №2703/126-18 від 26.09.2018р. Як вбачається із технічної документації, виданої 25.04.2018 КП «[PERSON] МБТІ», по вул. Молодіжна №94 в м. Ізмаїлі розташований житловий будинок, який побудований у 1971р. Відповідно до п. 3.2. Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва. Враховуючи, що обєкт нерухомості по вул. Молодіжна №94 в м. Ізмаїлі Одеської області побудований у 1971 році, то він не підлягає здачі в експлуатацію та є завершеним будівництвом. Враховуючи наведене, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на спадкове майно. Згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 08.05.2018р. [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований 29.03.2017р., вже після смерті спадкодавця та власника вказаного житлового будинку. Як зазначають позивачі та вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає у спадковому будинку по вул. Молодіжна, 94 в м. Ізмаїлі. Як вбачається із матеріалів справи та показів свідків, він був допущений та проживав у будинку як квартирант, членом сімї власника ніколи не був, будь-яких правових підстав для проживання у зазначеному будинку не має, будь-яких договірних відносин із спадкоємцями вказаного майна не має. Доказів укладення договору на користування вказаним майном із визначення строку користування із колишнім власником житла не надано. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386\~ЦК\~власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені\~ЖК УРСР\~підстави для позбавлення права на житло. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) інших осіб у випадку зміни власника будинку (квартири). Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, дійшов до висновку, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сімї власника цього приміщення. Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в\~ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Вищезазначений висновок співпадає з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в рішенні від 21.12.2011 року (головуючий Дьоміна О.О.), а також позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрацією встановлюється офіційне місце проживання особи. Відповідно до ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Будь-які правові підстави для проживання за вказаною адресою та відповідно для перебування на реєстраційному обліку за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Молодіжна, 94, належного спадкодавцю [PERSON], яка померла 18.02.2017 року, та на який визнається право власності за позивачами, у відповідача відсутні, оскільки він був квартирантом спадкодавця [PERSON] Відповідач [PERSON] створює перешкоди в реалізації позивачами в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів як спадкоємцями - власників зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON], не будучи власником або законним користувачем житлового будинку №94 по вул. Молодіжна в м. Ізмаїлі, залишається проживати та бути зареєстрованим в ньому, на який визнається право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 18.02.2017 року, за позивачами [PERSON], [PERSON], що свідчить про вчинення [PERSON] перешкод у користуванні власністю позивачам, тому суд вважає, що позовні вимоги про виселення [PERSON] з житлового будинку №94 по вул. Молодіжна в м. Ізмаїлі підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Доказів наявності договірних відносин щодо оренди зазначеного житлового приміщення суду не надано. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Рішення суду є підставою для зняття [PERSON],\~[INFO],\~паспорт серії\~КЕ 224678,\~виданий 05.06.1996\~року Кілійським\~РВ ГУМВС\~України в\~Одеській області,\~з реєстраційного\~обліку за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул.Молодіжна, 94.

Outcome: approved