Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

23.10.2015 року позивач [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 11.02.2016 року, справу після повторного авто розподілу було прийнято до провадження головуючим суддею. В подальшому, позивачем [PERSON] було подано до суду уточнену позовну заяву, в якій позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав. Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб 19.05.2005 року, зареєстрований у РАЦС Ніжинського МУЮ Чернігівської області, актовий запис № 48. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2012 року шлюб було розірвано. У шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. Спільний син є дитиною-інвалідом з діагнозом: органічне ураження ЦНС та головного мозку, систематичне порушення пізнавальної діяльності та комунікативних функцій, порушення розумового розвитку у формі легкої розумової відсталості, атиповий аутизм, когнітивна недостатність, двостороння пірамідна недостатність, синдром гіперактивної дитини, рання недиференційована епілептична енцефалопатія з когнітивною дезінтеграцією та розладами аутистичного спектру, недорозвиток мови І рівня. Зазначає, що розпорядженням Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.11.2012 № 662 визначено місце проживання дитини з матір'ю. Відповідач свої батьківські обов'язки по вихованню, розвитку, лікуванню та матеріального забезпечення дитини не виконує, крім того, навпаки, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою лікування, на госпіталізацію дитини до лікарні. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги та позбавити [PERSON] батьківських прав. Також зазначає, що дитина потребує планової госпіталізації до лікарні, однак відповідач, незважаючи на неодноразове направлення лікаря, згоди на госпіталізацію не надає, пише чисельні скарги до Міністерства охорони здоров'я, інших установ, які входять до сфери управління охорони здоров'я і, не маючи фахової освіти і відповідних знань у галузі психіатрії, надає оцінки дітям лікарів і висуває до них претензії з приводу того, що вони особисто до нього не звернулись з відповідним проханням. При цьому, відповідач вже неодноразово попереджувався Службою у справах дітей про належне виконання ним батьківських обов'язків, однах результат - відсутній. Безспірними доказами, на думку позивача, що свідчать про ухилення Відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, є ненадання згоди на оформлення дитини до інтернатного закладу з метою навчання, реабілітації дитини; ненадання згоди на госпіталізацію дитини до медичної установи згідно з направленням лікаря-психіатора; ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон на до обстеження; невжиття абсолютно ніяких заходів щодо вирішення житлових питань дитини тощо. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, та просила задовольнити їх у повному обсязі, зазначивши, щ про хворобу дитини і деталі хвороби відповідачу було відомо щонайменш з 19.09.2014 року, що підтверджується протоколом одночасного допиту (а.с.118-125). Також позивач надала письмові пояснення щодо інформації, викладеної у запереченнях (а.с.142-171) та зазначила, що відповідачу було відомо її місце проживання, при цьому, для надання дозволів на виїзд та лікування місце проживання не можливо, наголошувала на відсутності перешкоджанню у зустрічах з дитиною, та на тому, що відповідачу було надано телефон клініки в Ізраїль для з'ясування обставин лікування, проте дозвіл ним все одно не було надано. Позивач пояснила, що як мати дитини вона несе відповідальність за дитину. Зазначила, що відповідач зобов'язувався надати вказаний дозвіл (а.с.161). Зазначила про написання заяви до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо неправомірної поведінки відповідача (а.с.169-170). Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Подав письмові заперечення на позовну заяву, де зазначає, що заперечує проти позбавлення батьківських прав та вважає , що вимоги позивача не є законними та обґрунтованими (а.с. 65-66). Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що про час дату і місце засідання медико-педагогічних комісій його не було жодного разу повідомлено, тому, він не міг з'явитись та висловити свою думку. Нагляд за станом здоров'я дитини, наразі, здійснює персонал Ніжинського дитячого будинку інтернату, а не позивач. До 2012 року, він приймав участь у вихованні та лікуванні дитини однаково, наряду з позивачем, проте, після 2012 року, він не має змоги це робити з огляду на те, що гр.. [PERSON] не вважає за потрібне повідомляти його про огляд дитини, не надає змоги провідати сина під час хвороби, попри багато чисельні прохання. Щодо ненадання згоди на лікування дитини на території АР Крим, відповідач зазначив, що з огляду на правовий стан вказаної території, яка, наразі є окупованою територією, а також, враховуючи переслідування українців, які перетинають кордон з Кримом, у нього викликало великі сумніви безпека та доцільність поїздки дитини у даний регіон. Щодо лікування дитини в Ізраїлі, він зазначив, що просив у позивача надати вичерпну інформацію щодо адреси клініки, переліку послугу тощо. Однак позивачем інформації не наданої, відповідно, у нього виникли сумніви щодо цього лікування. Зазначав, що позивач перешкоджає відповідачу зустрічатись з дитиною. Також, в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначив, що він любить дитину, матеріально утримує, шляхом перерахування 50% своєї заробітної плати на утримання дитини кожного місяця. Просив у позові відмовити (а.с. 80-83). Відповідач надав на підтвердження своїх доводив копію листа від 11.08.2013 року, в якому він просить надати копії документів щодо лікування дитини (а.с.68), лист директора Спеціальної школи-інтернат №5 міста Києва №35 від 04.02.2015 року відповідно до якого згідно заяви матері, вона не дозволяє нікому віддавати дитину під час перебування [PERSON] в школі (а.с.69), заяву до Начальника служби у справах дітей Святошинської РДА м. Києва з проханням оцінити правомірність дій директора школи-інтернат (а.с.101-102), фотокопії смс-листування з позивачем, що підтверджують факти ненадання можливості зустрічатись з дитиною та факт турбування за місце навчання дитини (а.с.89-99, 133-134), надав фотографії, зроблені під час зустрічі з дитиною (а.с.15-139).Також, відповідач зазначив, що не проти примирення та зазначив, що хотів би щоб дитина проживала з ним, замість передачі її до школи-інтернат. Представники третьої особи - в судовому засіданні позовні вимоги підтримували та пояснили, що вже декілька років спостерігають за життям цієї сімї. В 2015 році Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація достатніх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] не вбачала, попередивши [PERSON] про те, що відповідно до частини 2 статті 155 батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З літа 2015 року орган опіки та піклування - Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, в інтересах дитини, на підставі звернень [PERSON] та відсутності розуміння з боку [PERSON] щодо необхідності вирішувати питання свого сина з урахуванням в першу чергу інтересів дитини, взяла на себе функції щодо прийняття рішень, які задовольняють потреби малолітнього [PERSON], [INFO] Таким чином першим прецендентим рішенням органу опіки та піклування - Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 19.08.2015 року, яким Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано рекомендаційний лист (№100- 10754 від 26.08.2015) про можливість вирішувати [PERSON] питання оформлення малолітнього [PERSON], [INFO] до інтернатних закладів системи праці та соціального захисту населення відповідно до потреб дитини, зокрема і в Ніжинський дитячий будинок інтернат, без погодження батька [PERSON]. Повторний прецендент щодо прийняття рішення органом опіки та піклування - Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації щодо задоволення потреб малолітнього [PERSON], [INFO] відбувся 03.02.2016 року. Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація надала дозвіл на госпіталізацію малолітнього [PERSON], [INFO] до ТМО "Психіатрія" без згоди батька, [PERSON] (лист №100-5625 від 18.04.2016). З огляду на викладене, на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини від 20.04.2016 (протокол №7) прийшли до висновку, що всі дії [PERSON], перераховані вище, спрямовані на перешкоди у реалізації законних прав та інтересів малолітнього сина, [PERSON] і вважали за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON]. Свідок [PERSON], яка є дитячим лікарем-психіатором психоневрологічного диспансеру №1 і здійснювала лікування [PERSON], підтвердила, що батько був обізнаний про станом здоров'я дитини, з приводу необхідності обстеження в ТМО «Психіатрія» батьком була написана скарга, і йому було надано відповідь щодо стану здоров'я дитини та необхідності госпіталізації. Також свідок повідомила, що батько не звертався для можливості зробити виписку з медичної картки дитини. Зазначила, що вказане обстеження було черговим і необхідність у ньому виникла у зв'язку з погіршенням стану здоров'я дитини, а також те, що згоду на стаціонарне лікування батько не надав з невідомих свідку причин. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб 19.05.2005 року, зареєстрований у РАЦС Ніжинського МУЮ Чернігівської області, актовий запис № 48. У шлюбі народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 04.05.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, серії [NUMBER], актовий запис № 251 (а.с. 6). [PERSON] одержує державну соціальну допомогу як дитина-інвалід до 18 років (а.с.7). Між [PERSON] та [PERSON] шлюбні стосунки не склались, а тому відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києві від 22.10.2012 року, шлюб між ними розірвано (а.с. 8). Відповідно до розпорядження Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.11.2012 року № 662 місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], визначено з матір'ю (а.с.35). На підтвердження проживання малолітнього [PERSON] разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] [PERSON] також надала довідку Центру первинної медико-санітарної допомоги № 1 Святошинського району м. Києва та довідку Національної академії аграрних наук України гуртожиток-готель аспірантів (а.с. 9, 35, 37, 52). Відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 01.10.2012 року з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання малолітнього [PERSON], [INFO], у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку. Рішення по стягненню аліментів відповідач виконує і кожного місяця сплачує вказану суму, на підтвердження, було надано довідку про доходи (а.с.67). Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2014 року з [PERSON] стягнута пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі 2088, 76 грн. (а.с.159-160). Позивач не заперечувала факт сплати аліментів. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 28.11.2013 року визначено порядок спілкування та прийнятті участі у вихованні [PERSON], [INFO], батька - [PERSON], дідуся - [PERSON], бабусі - [PERSON], [PERSON] зобов'язано не чинити перешкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON] у спілкуванні та прийнятті участі у вихованні малолітнього, зобов'язано надавати можливість спілкуватися з дитиною другу та четверту суботу місяця з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.(а.с.85-88). Позивач зазначає, що дитина проживає з нею, всі обов'язки по вихованню, розвитку, лікуванню та матеріального забезпечення покладені на неї. Відповідно до довідки з місця проживання сімї та реєстрації №770 від 02.03.2016 року, [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.58), проживали вони за адресою: [ADDRESS] (а.с.150, 155). також позивач зазначила, що ухилення від виконання батьківських обов'язків має місце коли батьки не забезпечують відповідного харчування, медичного догляду, лікування, при цьому зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до листа Дитячої поліклініки №1 до липня 2012 року обоє батьків приймали участь у догляді за сином, відвідували поліклініку, при відвідування дитини вдома дільничним лікарем-педіатором, догляд здійснює мама дитини, за медичною допомогою в заклад звертається мама дитини (а.с.10, 36). Відповідно до висновку ЛКК КНП «ЦПМСД №1» дитина відвідує поліклініку з матір'ю (а.с.38). Відповідно до довідки Центру первинної медіко-санітарної допомоги №1 від 15.09.2011 року, [PERSON] станом на 15.09.2014 року проживає з матір'ю [PERSON], наглядався в амбулаторії №11 КНП «ЦПМСД №1» Святошинського району м. Києва, знаходиться на «Д» обліку (а.с.37). Згідно із характеристикою від 03.02.2015 року учня 0 допоміжного класу спеціальної школи-інтернату № 15 м. Києва [PERSON]., [INFO] навчається за програмою помірної розумової відсталості. Програмовий матеріал не засвоює. Має елементарні навики користування засобами особистої гігієни. Самообслуговування розвинене не повністю. Уваги на уроках майже не має. Пам'ять образно - зорова. Логічна - відсутня, а механічна дуже низька і періодична. Мислення не відповідає віковим особливостям. Словниковий запас пасивний. Бувають зриви у психічному стані дитини (кричить, махає руками). На зауваження в такому стані - не реагує. За період навчання дитини, велику увагу навчанню, вихованню, розвитку приділяє мама (а.с. 39). Відповідно до характеристики № 205 від 15.05.2014 року підтверджено факти зустрічі дитини з відповідачем (а.с.117). Згідно з витягом з протоколу засідання шкільної психолого-медико-педагогічної комісії №4 від 06.05.2015 року, рекомендовано вивчення на КМПМПК з метою визначення подальшого перебування (а.с.40). За даними витягу з протоколу засідання шкільної психолого-медико-педагогічної консультації №13/119 від 10.06.2015 року рекомендовано системна корекційно-розвиткова робота з формування пізнавальної діяльності, елементарних навчальних навичок, навичок самообслуговування, соціальної взаємодії (а.с.41). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100-5567 від 06.05.2015 року Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація достатніх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] [PERSON] не вбачала. Одночасно, орган опіки та піклування - Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація попередила [PERSON] про те, що відповідно до частини 2 статті 155 батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (а.с.49-51). Згідно з витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №15 від 19.08.2015 року, комісія вирішила органу опіки та піклування направити рекомендаційний лист до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо можливості оформлення малолітнього [PERSON] до інтернат них закладів системи праці та соціального захисту населення відповідно до потреб дитини, зокрема і в Ніжинський дитячий будинок інтернат без погодження батька [PERSON] та доручено службі у справах дітей підготувати відповідний лист (а.с.45). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100-100-10754 від 26.08.2015 року вирішено питання оформлення малолітнього [PERSON] до інтернат них закладів системи праці та соціального захисту населення відповідно потреб дитини, зокрема і в Ніжинський дитячий будинок інтернат без погодження батька [PERSON] (а.с.47). 11.02.2016 року Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація надала дозвіл на госпіталізацію малолітнього [PERSON], [INFO] до Київського міського психоневрологічного диспансеру №1 без згоди батька, [PERSON] (а.с.48). Довідкою Ніжинського дитячого будинку-інтернату Чернігівської області №134 від 19.02.2016 року, визначено, що підопічний ІІ-го профілю Ніжинського дитячого будинку-інтернату [PERSON] [INFO], був зарахований до НДБІ з 14.10.2015 року і перебуває в установі. На канікулярний період та вихідні дні дитина перебуває у матері [PERSON] До Ніжинського дитячого будинку-інтернат батько [PERSON] не з'являється, участі у вихованні [PERSON] не приймає (а.с.42). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 100-7894 від 27.05.2016 року Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація, вивчивши матеріали справи, заслухавши думки сторін безпосередньо на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулось 20.04.2016 року прийшли до висновку, що [PERSON] свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню та розвитку сина та на підставі рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 20.04.2016 0 (протокол № 7), Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація - орган опіки та піклування, вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] (а.с.128-132). Висновок було ухвалено без участі відповідача, у висновку було зазначено, що провести роботу з дитиною працівники Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації на предмет дитячо - батьківських відносин в силу захворювань малолітнього [PERSON], [INFO] не мають можливості. Відповідно до ст. 32, 51 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків, що полягають у вихованні дитини в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуванні про здоров'я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпеченні здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя, повазі до дитини. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008р. у справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Також суд враховує, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Справа «Хант проти України» інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)», і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 1008-1009, п. 78). Відповідачем надано суду докази того, що він на даний час бажає приймати участь в житті та вихованні сина, намагається приділяти увагу дитині, цікавиться його життям та бажає це робити і в подальшому, з огляду на що, а також враховуючи напружені стосунки між батьками, суд вважає передчасним застосування до [PERSON] крайньої міри, а саме, позбавлення батьківських прав. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає, що він складений без оцінки аргументів відповідача. Також, враховуючи наявне рішення суду про визначення порядку спілкування відповідачу з дитиною, а також, відсутність згоди позивача щодо дозволу відповідачу спілкуватись з дитиною в інший час, суд критично оцінює твердження органу про те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини. У вищезазначені постанові Пленуму Верховного Суду України зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування ( якщо цього потребують її інтереси). У судовому засіданні було встановлено, що неодноразово, позивачу надавався дозвіл на лікування дитини за відсутності згоди відповідача, також позивач зазначала про відсутність згоди відповідача на виїзд дитини на лікування за кордон. Відповідач в судових засіданнях наводив свої аргументи своїм діям. Разом з цим, відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судовим розглядом встановлено, що батько неналежно виконує цей обов'язок, лікуванням дитини та всіма медичними питаннями - займається мати дитини - позивач по справі. Доводи відповідача про направлення відповідних звернень до державних органів, закладів охорони здоров'я не можуть слугувати підставами для неналежного виконання обов'язку, визначеного ч.2 т. 150 СК України, особливо, враховуючи стан здоров'я та особливості здоров'я дитини. Тому суд вважає необхідним попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Суд вважає необхідним покласти на орган опіки та піклування обов'язок по контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed