Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

30 травня 2016 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулось публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовною заявою до відповідача [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 07 вересня 2007 року уклали кредитний договір №KTS0G100000081. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у виді кредитної лінії у розмірі 35600,00 доларів США строком до 06 вересня 2017 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 07 вересня 2007 року уклали договір іпотеки (надалі - договір іпотеки). Згідно із п. 7 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею: 80,40 кв.м., житловою площею 47,60 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, в порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № KTS0G100000081 були повністю задоволені, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: на квартиру загальною площею: 80,40 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької обл., від 12 серпня 2013 року було порушено виконавче провадження. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п. 18.7 договору іпотеки від 07вересня 2007 року визначений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди іпотекодержателя. Таким чином, відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки з порушенням вимог законодавства, підлягають виселенню з даної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортною документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця оживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності, або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою, або оголошення її померлою. У зв'язку із наведеним, позивач просив суд ухвалити рішення яким виселити відповідача [PERSON] та всіх неправомірно зареєстрованих осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 вересня 2016 року, заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2015 року, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» з до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації був задоволений частково, було скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. 11 листопада 2016 року позивачем поданий до суду відзив на заперечення відповідача, в якому зокрема зазначено, що згідно із ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно із ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Згідно із ч. 1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, у позивача виникло право на захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із п. 18.1 договору іпотеки від 07 вересня 2007 року, іпотекодавцю заборонено надавати для реєстрації в державні органи документи для реєстрації будь-яких осіб у будинок, що є предметом іпотеки , без письмової згоди іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 109 ЖК України, Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином іпотекодавець повинен був звільнити спірний житловий будинок у визначений законом строк. Відповідач продовжує проживати у спірному житловому будинку по теперішній час, а тому повинен бути виселений за судовим рішенням. Посилання відповідача на існування рішення суду, яким було вирішено спір між тими самими сторонами та з того самого приводу є безпідставними, оскільки позовні заяви різнять сторонами по справі та позовними вимогами. Також звернення до суду з позовом про виселення відповідача відбулося з врахуванням обставин, на які зазначено в рішенні Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2015 року. Рішенням суду від 04 березня 2015 року було відмовлено в частині позовних вимог про виселення відповідача. Зі змісту статті 40 ЗУ «Про іпотеку» випливає, що вирішенню питання про примусове виселення мешканців із житлового будинку чи житлового будинку у разі звернення стягнення на передані в іпотеку житлове приміщення чи житловий будинок передує наведена в цій статті процедура, і лише у разі, якщо рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки набуло законної сили і мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк, суд вирішує питання про їх примусове рішення. На теперішній час, банком отримано рішення суду, яким надано право звернення на предмет іпотеки та реалізацію його в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В позасудовим порядку між сторонами не вирішено питання щодо добровільного звільнення приміщення за адресою іпотеки. У зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом про виселення та зняття з реєстрації. Відповідач проти первісного позову заперечував та подав письмові заперечення, де вказав, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2015 року у виселенні відповідача та всіх інших мешканців відмовлено, а тому вважає, що оскільки вже такий спір вирішено у судовому порядку, то у позові слід відмовити. 30 січня 2017 року позивач подав до суду уточнений позов, в якому, з підстав, наведених у первісному позові, просив суд ухвалити рішення яким припинити дії, які порушують право сторони договору шляхом визнання дій [PERSON] щодо реєстрації в предметі іпотеки своїх неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], неправомірними, та вчиненими з порушенням умов законодавства. Позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], неправомірно зареєстрованих осіб, а саме: [PERSON], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 06 лютого 2017 року, судом до участі в справі в порядку ч. 3 ст. 45 ЦПК України, було залучено опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, пояснення надав аналогічні викладеним у позові Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача [PERSON], у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечував. Зазначив, що підстав для задоволення позову немає. Представник органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника органу опіки та піклування. Заперечував проти задоволення позовних вимог в частині позбавлення права користування житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] Подав до суду висновок органу опіки та піклування про неможливість позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. В судовому засіданні встановлено, що 07 вересня 2007 року уклали кредитний договір №KTS0G100000081. Відповідно до 1.1. кредитного договору позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у виді кредитної лінії у розмірі 35600,00 Доларів США строком до 06 вересня 2017 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 5). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 07 вересня 2007 року уклали договір іпотеки (надалі - договір іпотеки). Згідно із п. 7 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею: 80,40 кв.м., житловою площею 47,60 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 18.7 договору іпотеки від 07 вересня 2007 року визначений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди іпотекодержателя (а.с. 8). Вказане майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № KTS0G100000081 були повністю задоволені, а саме звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: квартиру загальною площею: 80,40 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2015 року (після перегляду заочного рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2013 року) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» судом були задоволені частково. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2015 року, апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2015 року у цій справі змінено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 23 січня 2015 року, за кредитним договором №КТБ0С 100000081 від 07 вересня 2007 року в сумі 41 971,01 доларів СЦІА, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 23 312,10 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 11 284,84 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 1 088,00 доларів США, та пені за несвоєчасність виконання зобов'язані, за договором 99 269,'93 гривні, звернути стягнення на квартиру загальною площею 80,40 кв.м, житловою площею 47,60 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON]. Застосувати процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену ст. 38 Закону України "Про іпотеку" шляхом укладення ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації ціною реалізації 202 000 (двісті дві тисячі) гривень (а.с. 66-68). Згідно із довідкою про склад родини №11388/01-7 від 21 грудня 2016 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] разом із дочками: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно із повідомленням органу опіки та піклування Слов'янської міської ради №29/01-310 від 20 лютого 2017 року, діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не перебувають на обліку служби у справах дітей Слов'янської міської ради, як діти позбавлені батьківського піклування та як діти-сироти. Відомостей щодо перебування вказаних дітей у державних дитячих закладах на повному державному забезпеченні немає. Згідно із повідомленнями реєстраційного відділу виконкому Слов'янської міської ради від 24 березня 2017 року, [PERSON], [INFO] - з 20 вересня 2007 року, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - з 18 серпня 2009 року, значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS]. Згідно наданими на адресу суду ВДРАЦС витягами про народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], видно, що вони є доньками відповідача [PERSON] (витяги №00017826492,000117826523). Згідно із наданими на адресу суду ВДРАЦС витягом з актового запису про шлюб, [PERSON],[INFO] з 17 червня 2000 року перебуває у шлюбі із [PERSON], [INFO]. Згідно із актом обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], за цією адресою проживають: [PERSON], [PERSON], та [PERSON]. Для виховання та розвитку дітей створено належні умови. Для кожного відведена окрема кімната, є місце для навчання. Мебльовано відповідно до віку. Діти мають належний одяг та речі особистого вжитку. Згідно із висновком органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, №29/01-418 від 02 березня 20017 року, комісія прийшла до переконання, що діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], не можуть бути позбавлені права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №84962362 від 13 квітня 2017 року, наданого на адресу суду, квартира розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON]. вказане житлове приміщення перебуває під арештом на підставі постанови про арешт майна боржника від 15 червня 2010 року. Підстава обтяження - договір іпотеки, 2323, 07 вересня 2007 року. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Іпотекодавець має право заповідати передане в іпотеку нерухоме майно. Правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним. За змістом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 150 ЦК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка діяла на час вчинення реєстрації неповнолітніх дітей, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, сторони уклали кредитний договір, за яким банк взяв на себе обов'язок надати відповідачеві кошти в сумі 35600 доларів США, з метою придбання відповідачем житла( п.7.1. Договру). 07 вересня 2007 року відповідач за вказані кошти придбав квартиру [ADDRESS], та передав її у іпотеку. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач на виконання вимог ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», використовував іпотечне майно за призначенням, тобто проживав разом із родиною. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 18 серпня 2009 року відповідач у вказаній квартирі зареєстрував місце проживання своїх дітей, малолітньої на той час [PERSON], [INFO], та новонародженої [PERSON], [INFO]. Діти на сьогодні продовжують проживати за місцем проживання батька, і ця обставина підтверджується актом обстеження умов, актовими записами про народження дітей, відповіддю органу опіки та піклування про те, що діти на обліку, як такі, що позбавлені батьківського піклування, не перебувають, у спец закладах не знаходяться. Відповідно положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по піклуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України. Чинним законодавством також встановлено, що місцем проживання дитини є місце проживання батьків, або одного з батьків. При цьому ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає обов'язок щодо реєстрації місця проживання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач придбавши житло у кредит, використовував його для проживання себе та своєї сім'ї. При цьому, діючи, як опікун своїх малолітніх дітей, на виконання вимог закону, яким на нього покладений обов'язок піклуватися про дітей, зокрема надати їм належні умови проживання саме за його місцем проживання, як батька, зареєстрував своїх дітей у квартирі, що належить йому на праві власності. Таким, чином, судом не вбачається у діях відповідача порушень вимог як ЗУ «Про іпотеку», так і інших вищевказаних законів. При цьому суд ставиться критично до доводів позивача, в тій їх частині, що відповідач, зареєструвавши місце проживання своїх дітей за місцем свого проживання, тим самим порушив вимоги п. 18.12 Договору іпотеки, за яким відповідач зобов'язаний не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у Предмет іпотеки без письмової згоди на це Іпотекодержателя, та не приймає їх до уваги, оскільки на думку суду в даному випадку нівелюється мета, за якою був наданий кредит(придбання житла), а також реєстрація дітей за місцем проживання відповідача є, на думку суду, його прямим обов'язком, як батька(законного представника неповнолітніх дітей), передбаченим вищевказаними нормами чинного законодавства, і його такі дії п. 18.12 Договору Іпотеки не охоплюються, та будь-яким чином не порушують прав позивача, як іпотекодержателя. Отже підстав вважати дії відповідача щодо реєстрації у іпотечному майні власних малолітніх дітей, з яких одна дитина народилася після укладення договору іпотеки, коли відповідач вже проживав у іпотечній квартирі, у суду не має. При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 7 ЗУ«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). У судовому засіданні достовірно встановлено, що є рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно(спірну квартиру [ADDRESS]), однак воно не виконане, і право власності на спірну квартиру на час розгляду справи зареєстроване за відповідачем. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути припинення дії, яка порушує право. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ЗУ «Про іпотеку». Статтею 40 згаданого закону, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Наведені норми також передбачені ст. 109 ЖК України, за якою звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Натомість позбавлення права користування житлом - є наслідком припинення дії, яка порушує право, з інших підстав визначених чинним законодавством Як видно із змісту умов, укладеного договору іпотеки, наслідком порушень умов кредитного договору та договору іпотеки є звернення стягнення на іпотечне майно. З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що доводи позивача, в тій їх частині, що відповідач порушив умови договору іпотеки, зареєструвавши місце проживання дітей за своїм місцем реєстрації не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. До того ж, суд зазначає, що норми чинного законодавства, визначають інший порядок врегулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами,та не передбачають визначеного позивачем способу захисту порушеного права. У зв'язку викладеним, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити за безпідставністю. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed