Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з січня 2005 року по квітень 2014 року. За час спільного проживання вони придбали автомобіль, провели капітальний ремонт першого поверху та побудували другий поверх в житловому будинку і гараж по вул. Боженко, 14 в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області. 05 квітня 2014 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Дійти згоди щодо спільного розподілу спадщини між собою він, донька та мати померлої не можуть, між ними склались неприязні стосунки, та йому постійно чиняться перешкоди в користуванні майном. Враховуючи дану обставину поділити майно, за його думкою в ідеальних частках не можливо. Вказав, що другий поверх та гараж побудований за спільні кошти подружжя, тобто його та [PERSON], тому дана частина будинку і гараж є їх власністю, та при поділі спадщини за ним має бути визнано право власності саме на другий поверх будинку і гараж. Оскільки відповідачі проживають на першому поверсі, тому їм має відійти перший поверх будинку. У позовній заяві [PERSON] також посилався на те, що по спадщині йому має відійти і 1/3 частина першого поверху житлового будинку. Але він погоджується віддати дану частину відповідачам в рахунок їх частки в автомобілі. Через неприязні стосунки підлягає вирішенню і вимоги про встановлення сервітуту для проходу та користування погребом. Просив суд визнати за ним право власності на обєкт самочинного будівництва другий поверх (літера А1) загальною площею 56,9 кв.м садибного будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14; прибудований до садибного будинку гараж загальною площею 27,7 кв.м; легковий автомобіль Renault Logan, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; 1/3 частину погребу площею 3,7 кв.м під прибудовою до садибного будинку; встановити за [PERSON] право безоплатного сервітуту на сіни площею 4,4 кв.м, що знаходиться у прибудові до першого поверху садибного будинку з метою доступу до належної йому частки у погребі. При розгляді справи позивачем доповнено позовні вимоги щодо всього обсягу спадково майна. Остаточно [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на обєкт самочинного будівництва другий поверх (літера А1) загальною площею 56,9 кв.м садибного будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14; прибудований до садибного будинку гараж загальною площею 27,7 кв.м; легковий автомобіль Renault Logan, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; 1/3 частину погребу площею 3,7 кв.м під прибудовою до садибного будинку; встановити за [PERSON] право безоплатного сервітуту на сіни площею 4,4 кв.м, що знаходиться у прибудові до першого поверху садибного будинку з метою доступу до належної йому частки у погребі; визнати за ним право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0594 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14, кадастровий номер 3222410300:01:042:0035. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі він та [PERSON] здійснювали капітальний ремонт та будівництво другого поверху, гараж за власні спільні кошти. Між ним та донькою померлої склались неприязні стосунки. Просили задоволити позов. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON], їх представник проти позову заперечували в частині визнання права власності на будинок та встановлення сервітуту. Позов в частині визнання автомобіля майном подружжя та визнання права власності за позивачем на 1\\3 частину земельної ділянки визнали. Суду пояснили, що житловий будинок є самочинно побудованим, другий поверх будувався для проживання її та її сімї. Будинок будували за спільні кошти її, бабусі та померлої мати. Для будівництва вона отримувала гроші в борг. Тому проти поділу будинку по поверхах заперечувала. Вказала, що є і їх частка в автомобілі, хоч він і є спільним майном подружжям. Також не заперечували щодо належності в порядку спадкування позивачу 1\\3 частину земельної ділянки. Але оскільки оригінал державного акту на дану земельну ділянку позивач не надав нотаріусу і жодних перешкод в отриманні свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку немає. Тому фактично спір щодо землі відсутній. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області не зявивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 09 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 86,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14. 09 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0594 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 24 березня 2005 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0594 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 3222410300:01:042:0035. 05 квітня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, серія 1-ОК №300578. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга отримує право спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У першу чергу право на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Ст 1268 ЦК України надано право спадкоємцю за заповітом чи за законом прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. За ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. У п'яту чергу право на спадкування за законом також одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцями слід вважати неповнолітню або непрацездатну особу (жінку, чоловіка при досягненні відповідно 55 і 60 років, інвалідів I, II і III груп), яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. З матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] №221/2014 встановлено, що до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась 20 травня 2014 року [PERSON] (донька), 19 липня 2014 року [PERSON] (чоловік). 20 травня 2014 року до нотаріальної контори звернулась [PERSON] (мати) із заявою про відмову від спадщини на користь [PERSON]. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києв-Святошинського району Київської області. Відповідно до ст. 57 СК України, в редакції на час надання земельної ділянки, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що в період перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль Renault Logan, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК040292 автомобіль зареєстрований за [PERSON] З урахуванням чого, до складу спадщини увійшла ? частина права власності на даний автомобіль. За ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Оскільки спадкоємці не можуть дійти згоди щодо поділу спадкового майна, тому суд вважає, що [PERSON] має право на 2/3 частини автомобіля, з урахуванням належної йому ? частини автомобіля як спільна сумісна власність подружжя. Доводи позивача, що він погоджується віддати відповідачам частину спадщини в будинку в рахунок частки відповідачів в спадковому автомобілі, суд до уваги не бере, оскільки частки в спадщині є рівними та не допускається прийняття спадщини під умовою. Тому задовольняє позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 2\\3 частини автомобіля. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року передбачено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VIдозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений станом на 14 листопада 2014 року, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14, другий поверх є самочинно побудованим. У судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що дійсно при будівництві другого поверху житлового будинку будь-яких дозволів на перепланування, переобладнання не отримувалось. Після завершення будівельних робіт в експлуатацію також не вводився. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що будівництво є самочинним. Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації № 146). Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.222009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі ДБН), відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не виникає право власності та не підлягають поділу (виділу) обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376, розділу 3.4. Методичних рекомендацій № 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання обєкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 04 грудня 2013 року у цивільній справі №6-130 цс 13, згідно якої обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Відповідно до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року: право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. П. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, передбачено: якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК). У судовому засіданні позивач стверджував, що будівництво, капітальний ремонт першого поверху здійснювалось ним та померлою [PERSON], тому це їх власність. Разом з тим, належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надав. Записи видатків, покази свідків дані обставини не підтверджують. Подані квитанції, чеки тощо не підтверджують їх використання саме на спірному будівництві. Покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON]В, [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд оцінює критично, оскільки вони повідомили субєктивну думку щодо будівництва, а не повідомили суду обєктивні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. На підставі наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання права власності на самочинно побудоване майно та встановлення сервітуту. Щодо вимог про визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки слід зазначити наступне. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що померла [PERSON] за життя отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0594 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Боженка, 14, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 3222410300:01:042:0035. Спору щодо частки в даному майні між спадкоємцями немає. Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори від 06 лютого 2015 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину земельної ділянки через ненадання [PERSON] оригіналу державного акту на право власності на дану землю. Разом з тим, в судовому засіданні позивач [PERSON] надав суду для огляду оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку. Оскільки чинним законодавством надається право особи на захист свого порушеного, невизнаного, оспорюваного права, між спадкоємцями відсутній спір щодо спадкування земельної ділянки, є оригінал акту, чинним законодавством не передбачено додаткового підтвердження, визнання права особи в судовому порядку, у разі можливості отримання свідоцтва в нотаріальній конторі, тому в задоволенні вимог про визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки суд також відмовляє. Інших доводів та доказів неможливості отримання свідоцтва в нотаріальній конторі суду не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Outcome: dismissed