Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович (далі по тексту - третя особа), у якій просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладено 08.07.2019 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] , що посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстровано в реєстрі за №1474; стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено безпроцентний договір позики, за яким позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у сумі 435 608,66 грн., що на момент укладення договору становило 18 500,00 доларів СІІІА, до 21.02.2016 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, 21.12.2015 року між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір іпотеки, предметом якої стала квартира [ADDRESS] . Крім того, 21.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , між [PERSON] та [PERSON] , були укладені договори поруки, за яким поручителі зобов`язалися відповідати перед позикодавцем за виконання всіх зобов`язань позивача, що виникли з договору позики. 06.12.2016 року представником відповідача 2 [PERSON] на ім`я позивача було направлено заяву-вимогу, в якій зазначався розмір заборгованості та запропоновано її погасити. Вказано, що у випадку невиконання цієї вимоги, [PERSON] буде реалізоване право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки або набуття права власності на предмет іпотеки. Після отримання вказаної заяви-вимоги між поручителями позивача та представником відповідача 2 [PERSON] було узгоджено порядок погашення суми позики та почалось погашення позики. Частина коштів у розмірі - 355 766,51 грн. погасилась шляхом зарахування грошових коштів від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на рахунок представника відповідача 2 [PERSON] . Проте, 08 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , який діяв від імені позивача, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що при укладенні спірного договору, [PERSON] , який діяв в порядку ст. 38 Закону «Про іпотеку» як іпотекодержатель, не повідомив її як іпотекодавця про наявність у іпотекодавця заборгованості перед іпотекодержателем та її розмір, а головне, не було повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу квартири з третьою особою. При цьому, направлена 06.12.2016 року вимога не може вважатися повідомленням про намір укласти договір купівлі-продажу іпотечного майна, так як у ній викладена лише сума заборгованості, вимога про її погашення та нагадування про те, що відповідач 2 має право скористатися правом звернення на предмет іпотеки. Крім того, після отримання вимоги [PERSON] не скористався правом продажу квартири. Також [PERSON] зазначає, що відповідач 2 не узгодив ціну продажу іпотечного майна, а також те, що відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спірна квартира є єдиним житлом позивача, в якому вона проживає разом зі своєю мамою, [PERSON] . Крім того, правовою підставою для визнання договору недійсним зазначено вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, а саме недотримання вимог вказаних Законів відповідачем при укладення спірного договору купівлі-продажу від імені позивачки. 12 липня 2019 року [PERSON] отримала звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Як вважає позивач, оскаржуваний договір було укладено з порушенням вимог закону та без її згоди, що змушує останню звернутись до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 зазначила, що 11 лютого 2016 року між позивачем та відповідачем 2 було укладено Договір про внесення змін та Доповнень до Договору позики від 21.12.2015 року, яким визначили, що сума позики становить 435 608,00 грн., що на день підписання договору за курсом НБУ становить - 24 500,00 доларів США. Крім того, договором було встановлено строк повернення позики до 21 березня 2016 року. Також було внесено зміни і до Іпотечного договору, які дублюють положення у форматі суми позики та строку повернення боргу. Позивачем не було повернуто кошти. 06 грудня 2016 року відповідач 2 звернувся до приватного нотаріуса із заявою-вимогою про усунення порушень, в порядку ст.ст.35,36 Закону України «Про іпотеку», з проханням передати позивачу дану заяву-вимогу. Сторона відповідача 2 вказує, що положення Іпотечного договору від 21.12.2015 року, Закону України «Про іпотеку» не містять посилання на те, що після направлення однієї заяви-вимоги про усунення порушень іпотекодержатель обов`язаний ще раз направляти іпотекодавцю листа про усунення порушень перед реалізацією предмету іпотеки. Жодних письмових повідомлень про свій намір купити предмет іпотеки від позивача не надходило. Відповідач 2 скористався своїм правом продати предмет іпотеки третій особі, в даному випадку відповідачу 1, виключно у повній відповідності до положень Закону України "Про іпотеку" та Іпотечного договору від 21.12.2015 року, а тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні. Крім того, до даних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки договір позики та договір про споживе кредитування не є тотожними поняттями. Тому, наявні підстави для відмови у позові у повному обсязі. У відповіді на відзив сторони відповідача 2 на позовну заяву представник позивача додатково вказав, що саме повідомлення про намір укласти спірний договір на адресу позивача не надходило. У відзиві на позовну заяву третя особа зазначив, що нотаріусом було посвідчено оскаржуваний договір купівлі-продажу у відповідності до положень закону, а тому, слід відмовити у задоволенні даного позовну. Відповідач 1 відзиву на позовну заяву не подав. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 2 у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у відзиві підстав. Відповідач 1 та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 16.08.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольними ухвалами суду від 03.10.2020 року до матеріалів справи долучено відзиви на позовну заяву, відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді від 03.10.2019 року витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталії Петрівни. Протокольними ухвалами від 25.11.2019 року до матеріалів справи долучено витребувані судом документи, а також відповідь на відзив. Крім того, відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 25.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 21.12.2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено Договір позики (далі - Договір позики), за умовами якого позикодавець у день підписання даного договору передав позичальнику у власність грошові кошти у сумі 435 608,66 грн., що на день укладання цього договору за курсом НБУ становить 18 500,00 доларів США строком до 21.02.2016 року (а.с. 12). Сторони домовились, що загальна сума, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати гривневому еквіваленту суми 18 500,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, а також про те, що вказана позика є безпроцентною, що передбачено п. 2, пп. а п. 3 Договору позики. За прострочення виконання зобов`язань за цим договором більш ніж на 3 дні позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентний 1% від суми простроченого зобов`язання на день нарахування пені за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення (п. 4 Договору позики). Як визначено п. 6 Договору позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, сторони зобов`язуються в порядку та в строки, визначені цим договором, укласти іпотечний договір, відповідно до якого позичальник передає в іпотеку позикодавцю квартиру [ADDRESS] . Крім того, 21.12.2015 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (поручитель), між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (поручитель), укладені Договори поруки, за яким поручителі зобов`язалися відповідати перед позикодавцем за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з вищевказаного Договору позики (а.с. 13-14). Також, у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 21.12.2015 року, у цей же день [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) уклали Іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. та зареєстровано в реєстрі за №2359, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (далі - Іпотечний договір) (а.с. 15-19). 11 лютого 2016 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору позики від 21.12.2015 року, за яким сторони визначили, що заборгованість за договором позики збільшено на 155 467,08 грн., що на день укладання вказаного договору про внесення змін та доповнень за курсом НБУ еквівалентно 6 000,00 доларів США. Вказані кошти позикодавець передав позичальнику. Сторони підтвердили, що сума позики становить 435 608,00 грн., що на день підписання договору за курсом НБУ становить 24 500,00 доларів США. Крім того, договором було встановлено строк повернення позики до 21 березня 2016 року а також те, що загальна сума, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати гривневому еквіваленту суми 24 500,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу (а.с. 84-85). Також, 11.02.2016 року було внесено зміни і до Іпотечного договору, який посвідчено 21.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. та зареєстровано в реєстрі за №2359, які дублюють положення в стані суми позики та строку повернення боргу. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. та зареєстрований в реєстрі за №160 (а.с. 86). 06.12.2016 року [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] на ім`я [PERSON] направлено заяву-вимогу, в якій зазначалось, що станом на 06.12.2016 року борг за договором позики складає 635 558,91 грн., що становить 24 500,00 доларів СІІІА, та запропоновано погасити заборгованість. Вказано, що у випадку невиконання цієї вимоги, [PERSON] буде змушений діяти згідно з п.п. 6.2.1. та 6.2.2. Іпотечного договору, а тому числі реалізоване право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки або набуття права власності на предмет іпотеки. У подальшому, 08 липня 2019 року між [PERSON] (продавець, іпотекодавець), від імені якої діяв в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та на підставі Іпотечного договору, посвідченого 21.12.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. за реєстровим № 2359, Договору про внесення змін до Іпотечного договору, який посвідчений 11 лютого 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. за реєстровим №160 [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстровано в реєстрі за №1474 (а.с. 44-45). Відповідно до умов зазначеного договору, продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) квартиру [ADDRESS] за ціною 967 416,32 грн. У звіті про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки від 08.07.2019 року [PERSON] повідомив [PERSON] про продаж вказаної квартири, а також про те, що суми, за яку продано предмет іпотеки, не вистачило для погашення всієї заборгованості, а саме, 24 500,00 доларів США та пені згідно п. 4 Договору позики від 21.12.2015 року (а.с. 47). За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. У той же час, згідно вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства. З огляду на п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, за умовами абз.1 п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Як на підставу для визнання Договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2019 року недійсним позивач вказувала, що при укладенні спірного договору [PERSON] , який діяв в порядку ст.38 Закону «Про іпотеку» як іпотекодержатель, не повідомив її як іпотекодавця про наявність заборгованості перед іпотекодержателем та її розмір, а головне, не було повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу квартири з третьою особою. При цьому, направлена 06.12.2016 року вимога не може вважатися повідомленням про намір укласти договір купівлі-продажу іпотечного майна. За умовами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, станом на даний час Іпотечний договір від 21.12.2015 року є чинним та не визнаним недійсним у судовому порядку. Доказів зворотнього сторонами на час розгляду справи не надано. Так, відповідно до положень ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Законом України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Вимогами ст.3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (ст. 7 Закону України «Про іпотеку»). За ч.1 ст.33 та ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Умовами укладеного між сторонами Іпотечного договору від 21.12.2015 року обумовлено право [PERSON] задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: реалізувати предмет іпотеки або залишити його у власності (п.3.1.5. Іпотечного договору). Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке прирівнюється до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, міститься у Розділі IV Іпотечного договору від 21.12.2015 року. Зазначеним розділом також визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказана обставина спростовує твердження позивача про те, що квартиру продано без її згоди як власника. Згідно ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається (ч.ч. 1-2, 4-5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). На думку сторони позивача, вимога від 06.12.2016 року (а.с. 20-21) за своєю суттю є вимогою про усунення порушень, що направлена саме у порядку ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а не повідомленням про продаж предмета іпотеки в розумінні ч. 1 ст. 38 вказаного закону. Так, п.6.1. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких умов договору позики, в тому числі одноразової чи неодноразових прострочок позичальником сплати та/або неповернення позики та/або цього договору, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або договором позики та/або законодавством України. У цьому випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень, у зв`язку з яким іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки. У цій вимозі зазначається: стислий зміст порушення зобов`язання; вимога про виконання порушеного зобов`язання не менш ніж 30-денний строк від дня направлення вимоги на адресу іпотекодавця, вказану в цьому договорі; попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель з наступного дня після закінчення зазначеного терміну дня набуває право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства. Судом перевірено, що заява-вимога про усунення порушень від 06.12.2016 року відповідає критеріям, які визначити сторони у п.6.1. Іпотечного договору, адже вона містить стислий зміст порушення зобов`язання, вимогу про виконання порушеного зобов`язання не менш ніж 30-денний строк від дня її отримання, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Оскільки вимога іпотекодержателя залишена позичальником без задоволення, у [PERSON] з цього часу виникло право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, стороною позивача у ході розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів належного виконання в повному обсязі зобов`язань за Договором позики від 21.12.2015 року та Договором про внесення змін та доповнень до Договору позики від 21 грудня 2015 року, який укладено 11.02.2016 року. Так, п.3г Договору позики в незмінній Договором про внесення змін та доповнень до Договору позики від 21 грудня 2015 року редакції передбачено, що виконання зобов`язань позичальника, визначених п. 2 і п. 3 цього договору, має бути здійснено готівкою в приміщенні офісу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. за адресою: [ADDRESS] або в іншому місці за згодою сторін. При цьому, позикодавець видає позичальнику власноручно написану заяву про отримання відповідної суми коштів або у безготівковій формі шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок позикодавця. У такому випадку зобов`язання вважається виконаним з моменту зарахування коштів на рахунок. Заяв від [PERSON] про отримання від [PERSON] коштів, як і відповідних квитанцій про перерахування коштів на рахунок саме позикодавця в якості повернення грошових коштів за Договором позики, який укладено 21.12.2015 року, та Договором про внесення змін та доповнень до Договору позики від 21 грудня 2015 року, який укладено 11.02.2016 року, під час розгляду справи не надано. Наявні у матеріалах справи платіжні доручення про перерахування [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] коштів на рахунок [PERSON] не підтверджують факт повернення в повному обсязі коштів, отриманих за Договором позики, який укладено 21.12.2015 року, та Договором про внесення змін та доповнень до Договору позики від 21 грудня 2015 року, який укладено 11.02.2016 року з огляду на наступне (а.с. 22-43). Договором позики та договором про внесення змін та доповнень до нього визначено порядок повернення коштів, а саме, повернення коштів має здійснюватися саме позикодавцю. І хоча [PERSON] відповідач [PERSON] надав право приймати платежі по укладеним останнім Договорам позики довіреністю від 09.04.2015 року (а.с. 147), у платних дорученнях відсутня інформація про призначення коштів, що перераховуються. Крім того, наявна у матеріалах справи довіреність видана строком на три роки, а частину коштів переведено на рахунок [PERSON] вже після закінчення строку дії довіреності від 09.04.2015 року (а.с. 36-43). Як вказано у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. З огляду на вказаний висновок, суд не може брати до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що вони як поручителі сплачували кошти [PERSON] , які отримані [PERSON] за договором позики та договором про внесення змін та доповнень до договору позики, адже факт виконання зобов`язання вказаним засобом доказуванням доводитись не може. Таким чином, після отримання вимоги від 06.12.2016 року заборгованість за договором позики та договором про внесення змін та доповнень до договору позики у повному обсязі погашена не була. [PERSON] як іпотекодавцю були відомі наслідки неналежного виконання взятих на себе зобов`язань, нею не заперечувався факт отримання вимоги від 06.12.2016 року, у якій фактично висловлено намір [PERSON] звернути стягнення на предмет іпотеки у разі її невиконання у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Протягом розгляду справи сторони не заперечували той факт, що після отримання заяви-вимоги від 06.12.2016 року [PERSON] не висловила намір придбати предмет іпотеки. Таким чином, у [PERSON] як іпотекодержателя виникло право, серед іншого, продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд з дотриманням умов, визначених п. 6.2.1. Іпотечного договору та ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Як закріплено п.6.2.1. Іпотечного договору, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди іпотекодержатель зобов`язаний визначити ціну продажу предмета іпотеки на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності, який здійснюється за рахунок іпотекодавця. [PERSON] зазначала, що [PERSON] не узгодив з нею ціну продажу іпотечного майна. Так, у оскаржуваному договорі купівлі-продажу квартири від 08.07.2019 року вказано, що згідно Звіту про оцінку майна №40-190704-001, складеного 04.07.2019 року ТОВ «Консалтингова компанія «ЛАДА», ринкова вартість квартири складає 967 416,32 грн. (п. 1.3. Договору). Таким чином, на момент укладення оскаржуваного договору ціна предмету іпотеки була визначена на підставі відповідного висновку, що узгоджується з положеннями ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» та умовами Іпотечного договору від 21.12.2015 року. Також, в даному випадку за умовами укладеного договору іпотеки волевиявлення позивача на продаж предмету іпотеки не вимагається, а іпотекодержатель вправі здійснити його продаж від імені іпотекодавця. Отже, перевіривши доводи позивача, суд дійшов висновку про те, що іпотечне майно було відчужене за згодою власника квартири, про що міститься відповідне застереження у Іпотечному договорі, [PERSON] було повідомлено про можливість укладання договору купівлі-продажу квартири, вона не висловила бажання її придбати, а ціна предмета іпотеки визначена на підставі проведеної оцінки. Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази належного виконання в повному обсязі зобов`язань щодо повернення [PERSON] як позикодавцю коштів позики, що відповідають гривневому еквіваленту суми 24 500,00 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу. При цьому, посилання [PERSON] на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу для задоволення позову є помилковими, адже норми вказаного закону до правовідносин, що виникли між сторонами, не застосовуються, оскільки у даній справі правовідносини виникли у зв`язку з укладенням договору позики, а не договору про споживчий кредит. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Між тим, під час розгляду справи стороною позивача не було доведено обставин невідповідності змісту оспорюваного договору купівлі-продажу від 08.07.2019 року вимогам Законів України «Про іпотеку» та «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому підстави для визнання вказаного договору недійсним згідно ст.ст.203,215 ЦК України у суду відсутні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до вимог ч.3 ст.12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання Договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2019 року недійсним суд не вбачає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову по суті вимог. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі викладено та

Outcome: dismissed