Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, поширену [PERSON] в Інтернет-мережі «Facebook» [INFO] в пості групи «Оболонський район м. Києва» допис за посиланням : [INFO] а саме: « Сколько раз мы обращались мы к депутату [PERSON] от БПП, который был до [PERSON] плевал он на оболонцев, никогда ничего невозможно было добиться. За пять лет палец о палец ничего для района не сделал, только воровал.», та коментар «…У киевлян воровал, из бюджета Киева.» ; зобов`язати [PERSON] припинити поширювати та видалити недостовірну інформацію поширену в Інтернет-мережі « Facebook » в пості групи « [INFO] » розміщений допис за посиланням: [INFO] а саме інформацію такого змісту: « Сколько раз мы обращались мы к депутату [PERSON] от БПП, который был до [PERSON] плевал он на оболонцев, никогда ничего невозможно было добиться. За пять лет палец о палец ничего для района не сделал, только воровал. », та коментар «…У киевлян воровал, из бюджета Киева.»; зобов`язати [PERSON] у 7-денний строк з дня набрання рішення суду у цій справі законної сили спростувати поширену нею інформацію та принести вибачення в окремому пості групи «Оболонський район м. Києва» в групі Інтернет-мережі «Facebook» (Фейсбук) такого змісту: «Я, [PERSON] , [INFO] в пості групи «Оболонський район м. Києва» розповсюдила недостовірну інформацію щодо [PERSON] . Визнаю, що мої твердження були неправдивими і необґрунтованими. Прошу свої вибачення [PERSON] »; стягути з [PERSON] грошові кошти на відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] розповсюдженням недостовірної інформації у розмірі однієї гривні, а також стягнути з [PERSON] судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач поширила недостовірну інформацію, яка є негативною, оскільки вона публічно звинувачує позивача в скоєнні правопорушень, в тому числі, кримінальних, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. При цьому, зокрема, зазначається, що факт поширення негативної недостовірної інформації відповідачем більш ніж одній особі (користувачам мережі Інтернет), підтверджується розміщенням цієї інформації в публічній групі, яка стосується саме позивача, про що свідчить вказівка на прізвище позивача, фракцію, до котрої він належав, будучи народним депутатом України VIII. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків. 13 квітня 2021 року на адресу суду надійшла заява від позивача з усунутими недоліками. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.04.2021року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 19.05.2021 року на електронну пошту суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначено, що зміст позовної заяви є безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами, відповідачем категорично заперечується факт розміщення нібито нею інформації викладеної 08.03.2021 році в Інтернет-мережі «Facebook» в пості групи «Оболонський район м. Києва» за посиланням : [INFO]. Повідомляється, що відповідачем не було опубліковано жодної інформації, що стосується позивача, в тому числі такої, що принижує його честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації. Діяльність позивача як народного депутата відповідачем не коментувалась ні в соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук), ані будь-де інше. Таким чином, звертаючись з позовом про захист, честі гідності, та ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації та відшкодування шкоди позивач звернувся до неналежного відповідача. Крім того, представник відповідача зазначає, що будь-які докази того, що сторінка в мережі «Facebook» як « [PERSON] » зі вказаним ім`ям належить саме відповідачу позивач не надав. Крім того, зазначає, що вказаний у позовній заяві зміст допису належить до категорії оціночних суджень, а отже - не підлягає спростуванню та доведенню їх правдивості. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.07.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників судового процесу, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 2, 4, 5 ч.3 статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу його задоволення, посилався на те, що інформація щодо нього, в Інтернет-мережі «Facebook» [INFO] в пості групи «Оболонський район м. Києва» за посиланням : [INFO] а саме: « Сколько раз мы обращались мы к депутату [PERSON] от БПП, который был до [PERSON] плевал он на оболонцев, никогда ничего невозможно было добиться. За пять лет палец о палец ничего для района не сделал, только воровал. », та коментар «…У киевлян воровал, из бюджета Киева.» була поширена негативна, недостовірна інформація, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України). Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У пункті 12 цієї ж Постанови вказано, що належним відповідачем, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право та суміжні права» автором є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. У постановах Верховного Суду від 15 липня 2019 року по справі № 569/8172/16-ц, від 28 серпня 2019 року по справі № 761/12402/15-ц, від 12 лютого 2020 року по справі № 754/11102/16-ц зроблені висновки про те, що відповідачами у справі про спростування недостовірної інформації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа є належним відповідачем. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації у мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Слід зазначити, що мережа «Facebook» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет мережа «Facebook» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи. З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги, що будь-яка особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі якого відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. Таким чином, у справі за позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, поширеної у мережі Інтернет, належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, у зв`язку з чим вирішення цього спору не можливе без залучення до участі у справі зазначених осіб. Як зазначалося вище, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу його задоволення, посилався на те, що вищезазначена інформація щодо нього, поширена в пості групи «Оболонський район м. Києва» в соціальній мережі «Facebook» є такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Позивач вказував, що дана інформація була поширена саме [PERSON] . При цьому, позивачем, під час розгляду справи не вдалось беззаперечно підтвердити, що автором зазначеного допису та коментаря під публікацією є саме відповідач. У судовому засіданні, були переглянути докази, надані позивачем, а саме, копії скріншотів здійснених позивачем із сторінки [INFO] публікацій від [INFO], зроблених у пості групи «Оболонський район м. Києва». Суд вважає, що долучені до позову скріншоти з мережі - інтернет «Facebook», не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, як такі, що не є достовірними даними, з яких можна встановити дійсні обставини. Отже, не є письмовим і електронним доказом і не є доказом розміщення публікацій в інтернет мережі саме відповідачем. Публікація на сторінці групи «Оболонський район м. Києва» сама по собі не є доказом причетності саме відповідача до її висвітлення. До того ж, позивачем суду не надано жодного доказу, який би підтверджував, що саме відповідач є власником веб-сайту, на якому опубліковано вказаний допис та коментар. Доводи, що відповідач є автором вищевказаної інформації, оскільки містить посилання на прізвище та ім`я останньої, не можуть бути прийнятті судом до уваги, оскільки саме лише посилання на прізвище та ім`я відповідача не може свідчити про те, що ця фізична особа є автором допису /власником веб-сайту, на якому розміщено інформацію. Позивач не заявляв клопотань про заміну відповідача, залучення співвідповідача або про витребування доказів з метою встановлення власника веб-сайту, на якому було розміщено інформацію. Разом з тим, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, визначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Суд не вважає за можливе проводити оцінку доводів позивача стосовно недостовірності інформації по суті, адже така оцінка можлива лише за умови участі у справі належного відповідача (відповідачів). У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до статті 141 ЦПК України, вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed