Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

В червні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про захист особистих немайнових прав і відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі по 10.02.2014 року. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Знаходячись в зареєстрованому шлюбі та після розлучення, відповідач вів себе дуже агресивно, застосовував при дитині до неї фізичне насильство, погрожував вбивством. Після розлучення він почав її переслідувати та втручатися у її особисте життя, в зв»язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів за допомогою, проте всі її звернення були проігноровані. Вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки хоче захистити свої особисті немайнові права, які порушені протиправною поведінкою відповідача, що призвело до її моральних страждань і спричинення їй моральної шкоди, яка полягає у тому, що стосунки, які склалися у неї з колишнім чоловіком виникли незалежно від її волі, вона переживає емоційні стреси, боїться за власне життя та здоров»я. Крім того, відповідач принижує її честь та гідність, протиправно втручається в її особисте та сімейне життя. На підставі викладеного вище, просила суд про зобов»язання відповідача припинити незаконне втручання в її особисте та сімейне життя, зобов»язати відповідача припинити збирання будь-якорї інформації, що стосується її особистого та сімейного життя, стягнути з відповідача на її користь в рахунок моральної шкоди 20 000 грн. та судові витрати. В подальшому позиваач уточнила вимоги свого позову, просила суд про зобов»язання відповідача припинити незаконне втручання в її особисте та сімейне життя, зобов»язати відповідача припинити збирання будь-якорї інформації, що стосується її особистого та сімейного життя, заборонити відповідачу у будь-якому місці наближатись до неї ближче ніж на 100 метрів, здійснювати дзвінки на мобільний та міський телефони, у будь-якому місці наближатись до майна, в тому числі її автомобіля ближче ніж на 100 метрів, а також стягнути з відповідача на її користь в рахунок моральної шкоди 20 000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову в повному обсязі та просили суд про їх задоволення. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти викладеного позивачем в позовній заяві, пояснив, що вважає позовні вимоги безпідставними та надуманими позивачем. Після розлучення позивач приховує місце свого проживання, не дає бачитися йому з дитиною, обмежує їх спілкування. Дійсно, під час перебування у зареєстрованому шлюбі у них виникали сварки та непорозуміння, проте, не він один був ініціатором цих конфліктів. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заперечення свого довірителя, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Допитані як свідки [PERSON],[PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що після розлучення відповідач переслідує позивачку, ображає її, постійно телефонує їй та погрожує. Допитані як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що коли позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі іноді сварилися, як і всі люди, не чули від позивача про те, що відповідач наносив їй тілесні ушкодження або погрожував її вбивством. Позивач розлучилася з відповідачем, оскільки знайшла собі іншого чоловіка. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Разом з тим, згідно ст. з 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Проте, в судовому засіданні позивачем не було зазначено, яку саме інформацію, що стосується її особистого життя збирає та розповсюджує відповідач, нею в судовому засіданні не доведений факт поширення якої небудь інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Вказане ставить під сумнів факт наявної негативної інформації про позивача та її розповсюдження, доведення до будь-якої особи або порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Також позивачем в судовому засіданні не було доведено факти незаконного втручання відповідача в її особисте та сімейне життя. Як було встановлено в судовому засіданні позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2006 року (а.с. 7) по 10.092.2014 року. (а.с.11). Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO].(а.с. 10). В судовому засіданні позивач пояснила, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідач поводив себе дуже агресивно, застосовував при дитині до неї фізичне насильство, погрожував вбивством. Після розлучення він почав її переслідувати та втручатися у її особисте життя, в зв»язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів за допомогою, проте всі її звернення були проігноровані. Відповідач в судовому засіданні запреречував проти таких пояснень позивача, посилаючись на те, що коли вони знаходилися в шлюбі, у них були нормальні стосунки, вони сварилися та мирилися, як це буває у кожній сім»ї, після розірвання шлюбу позивач не дає йому бачитися з сином, він навіть не знає, де вона проживає. Як вбачається з матеріалів дільничних інспекторів Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області, які знаходяться в матеріалах справи (а.с. 12-18) між позивачем та відповідачем дійсно під час сумісного проживання виникали конфлікти, проте в діях відповідача правоохоронні органи не вбачали складу будь-якого злочину, передбаченого КК України. Таким чином, оскільки позивачем в судовому засіданні не доведено, що відповідач незаконно втручається в її особисте та сімейне життя, а також те, що ним була поширена, збирається та розповсюджується будь-яка інформація, що стосується її сімейного та особистого життя, а також те, що вона доведена до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширення такої інформації порушує особисті немайнові права позивача, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Крім того, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Позовні вимоги в частині заборони відповідачу у будь-якому місці наближатись до позивача ближче ніж на 100 метрів, здійснювати дзвінки на її мобільний та міський телефони, у будь-якому місці наближатись до майна, в тому числі її автомобіля ближче ніж на 100 метрів, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і в цій частині, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в судовому засіданні не було наведено суду доказів протиправної поведінки з боку відповідача відносно її майна або її транспортного засобу, а також те, що вона втратила багато часу та зусиль на відновлення пошкодженого майна. Порушення майнових та особистих немайнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової шкоди). Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає лише у випадках, передбачених законом або договором. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст.1167 Цивільного кодексу України. Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вина завдавала. Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначається, що особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, яка оцінена позивачем у розмірі 20 000,00 грн., оскільки в розрізі даного спору виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з встановленням обставин незаконного втручання в її особисте життя та збирання і розповсюдження будь-якої інформації стосовне неї, а також пошкодження її майна. Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про захист особистих немайнових прав і відшкодування моральної шкоди є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат про сплату судового збору, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed