Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою, яка в подальшому уточнювалася, до [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області, про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України в супроводі матері без згоди батька та супроводу батька, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона в період з 17 серпня 2007 року по 11 жовтня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 11 жовтня 2012 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано на підставі Рішення Калінінського районного суду міста Горлівки Донецької області. Від спільного шлюбу вони мають дитину: доньку [PERSON], [INFO]. ЇЇ неповнолітня донька [PERSON] проживає разом із нею. Вона працює в країні Італія, що підтверджується документом, який посвідчує її особу, виданим Республікою Італія, і має бажання та можливість повезти дитину за кордон з метою розширення її кругозору, відпочинку та оздоровлення. На даний час Відповідач не спілкується з нею та не цікавиться потребами доньки, і не дає нотаріально посвідченої годи на тимчасові поїздки за межі держави України, чим своїми діями порушує права їх спільної доньки, також вона не має можливості переміщатися територією зони проведення АТО разом зі своєю донькою, тому вона змушена звернутися до суду. Відповідачем також не надається згода на виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон. Вважає, що згідно із діючим законодавством України, яке регулює даний вид правовідносин, має право на отримання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна зі своєю дитиною, без згоди та супроводу батька. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 Цивільного Кодексу України. Згідно частини третьої даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п.п. 5.1.1, 5.1.2 п. 5.1. Розділу 5 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57; виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Згідно із п.п. 2-4, п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду із України та в'їзду в У країну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 154 Сімейного Кодексу України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних повноважень. Згідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З урахуванням уточнених позовних вимог просить суд надати дозвіл на виїзд дитині - [PERSON], [INFO], на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна - за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення дитини в Україну терміном 3 (три) роки, а саме з дня вступу рішення в законну силу до країни Італія, а також на територію та з території проведення АТО в Луганській та Донецькій областях. Надати дозвіл їй - [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду за межі України малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 27 грудня 2017 року та 26 лютого 2018 року надала до суду Заяву, в якій просять розглянути справу без її участі, та задовольнити повністю позовні вимоги. Зазначила, що має вид на проживання в країні Італія, місто Спрезіано, має постійну роботу та хоче, щоб її донька, [PERSON] могла періодично відвідувати із нею дану країну без згоди та супроводу батька (а.с.24 зворот, а.с.43). Представник позивача [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі Довіреності від 28 липня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Землянським В.І., зареєстрованої в реєстрі за № 564 (а.с.10), у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився. У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Крім того, оголошення у пресі - Газеті «Урядовий кур'єр» про виклик до судового засідання відповідача [PERSON] було опубліковано у Газеті «Урядовий кур'єр» № 237 (6106) від 15 грудня 2017 року (а.с.21) і тому з 15 грудня 2017 року відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи. Оголошення на веб-сайті Слов'янського міськрайонного суду Донецької області про виклик відповідача у судове засідання було розміщене 04 січня 2018 року, 30 січня 2018 року, 26 лютого 2018 року та 19 березня 2018 року (а.с.32, 42, 47, 57). Третя особа у справі - Служба у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області явку свого представника у судове засідання не забезпечила. 28 грудня 2017 року надала суду Заяву про розгляд справи у відсутності представника третьої особи в якій просили прийняти рішення на розсуд суду (а.с.31). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи: Служби у справах дітей Слов'янської міської ради Донецької області, про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України в супроводі матері без згоди батька та супроводу батька не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Калінінським Відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області (повторно виданого Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 19 липня 2017 року), батьками дитини - [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Рішенням Калінінського районного суду міста Горлівки Донецької області від 11 жовтня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.9). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Встановлено, що після розірвання шлюбу донька [PERSON] за згодою сторін залишилась проживати із матір'ю, батьки визначили місце проживання дитини на свій розсуд, відповідач проживає у м. Горлівка. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України). Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне перетинання малолітньої дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2012 року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Калінінським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області (повторно виданого Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 19 липня 2017 року), батьками дитини - [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Зі змісту позовної заяви видно, що позивач має намір на в'їзд до країни Італія з дитиною, а також на в'їзд та виїзд на територію та з території АТО в Луганській та Донецькій областях протягом трьох років, однак будь-яких переконливих доказів про реальність вказаних поїздок суду не надано. Та обставина, що позивачем на теперішній час до Управління державної міграційної служби України в Луганській області були подані документи на сканування для оформлення та виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон доньки, не мають наперед доказового значення та на висновки суду жодним чином не впливають. При зверненні до суду позивач посилається на те, що закордонні поїздки обумовлені необхідністю розширення кругозору дитини, відпочинку та оздоровлення, та не мають на меті інші цілі. Однак, такі пояснення позивача спростовуються наданими нею документами, з яких вбачається, що [PERSON] отримала посвідку на постійне проживання в Республіці Італія (а.с.24 зворот), отже, існують ризики того, що батько дитини буде позбавлений можливості спілкуватися з дитиною протягом трьох років, у період на який позивач просить суд надати дозвіл на виїзд дитини без супроводу батька. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона як мати займається вихованням своєї доньки, батько дитини [PERSON] не вихованням дитини не займається. Однак дані пояснення суд не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на висновок суду при вирішенні питання про дозвіл на виїзд за кордон спільної дитини без згоди батька. Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги позивача [PERSON] про надання дозволу на виїзд строком на три роки не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не вказано дійсну мету та намір на тимчасові виїзди дитини за кордон, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду та не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, що є обов'язковим. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в її інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Позивач не довела, що її прагнення до виїзду дитини за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. Також суд приходить до переконання, про відмову у задоволенні вимог [PERSON] в частині надання дозволу на виїзд дитини на територію та з території проведення АТО в Луганській та Донецькій областях, оскільки виїзд та в'їзд на окуповану територію не можуть гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави, так як в даному випадку дозвіл на її виїзд та в'їзд призведе до порушення ст.3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава гарантує дитині захист та піклування. Отже, вимоги позивачки [PERSON] про надання дитині - [PERSON], [INFO], дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна - за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері - [PERSON], [INFO], яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення дитини в Україну терміном 3 (три) роки, а саме з дня вступу рішення в законну силу до країни Італія, а також на територію та з території проведення АТО в Луганській та Донецькій областях, є такими, що не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed