Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що 22.09.2013 р. померла її сестра [PERSON], [INFO] При зверненні до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри їй стало відомо, що існує заповіт на імя [PERSON], складений та зареєстрований Дашковецькою сільською радою Літинського району Вінницької області 07.03.2000 р. При ознайомленні зі змістом зазначеного заповіту нею було виявлено низку недоліків при оформленні тексту заповіту, а саме не вказано часу складання (лише дата), року народження померлої, року народження спадкоємиці, не зазначено свідків при посвідченні. Враховуючи вказане вище, просить визнати нікчемним заповіт, оскільки будь-яка конкретика стосовно успадкованого майна та встановлення особи заповідача та спадкоємиці відсутні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала. Відповідач [PERSON] (Тихоненко) у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Дослідивши матеріали справи та надані в ній позивачем докази на обґрунтування позовних вимог, заслухавши пояснення сторін по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ № 270516, виданим 24.09.2013 р. виконавчим комітетом Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області, [PERSON] померла 22.09.2013 р. (а.с. 2) Відповідно до свідоцтва про народження серії IV- №375514 від 03.03.1992 р. виданим Літинським районним бюро ЗАГС Вінницької області, батьками [PERSON] [INFO], зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3). Згідно свідоцтва про народження серії І-УР № 644249 від 10.02.1960 р., виданим Дашковецькою сільською радою Літинського району Вінницької області, батьками [PERSON] зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3). Відповідно до заповіту від 07.03.2000 р., посвідченого секретарем Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження яким все своє майно, в тому числі належний житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Дашківці Літинського району Вінницької області заповіла [PERSON] (а.с. 5). Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК визначає загальні вимоги чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд не приймає до уваги посилання позивача у своїй позовній заяві на порушенням вимог щодо форми заповіту та його посвідчення, як на обгрунтування позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Разом з цим ч.2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зі змісту викладених положень ЦК України випливає, що в разі порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіт є нікчемним, а значить згідно загальних положень ч.2 ст. 215 ЦК України недійсність цього заповіту встановлена законом і визнання його нікчемним (недійсним) не вимагається. Суд не визнає недійсним правочин, який вже є недійсним в силу положень закону. Верховний Суд України в п.4 Постанові Пленуму від 06 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначає, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Як видно з п.5 даної постанови, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами : про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Позивачем у своїй позовній заяві наведено підстави порушення вимог щодо форми та посвідчення спірного заповіту відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України. У даному випадку визнання спірного заповіту нікчемним не може бути предметом судового розгляду, оскільки це суперечить визначеним ЦК України способам захисту цивільних прав. На підставі вищевикладеного суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed