Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Кіровоградської міської ради та просить визнати недійсним договір оренди землі № 137 від 24.06.2010 року, зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії Державного підприємства Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах за записом від 04.11.2010 року за № 041039100096. Позов обґрунтовує тим, що 20.02.2014 року йому стало відомо про лист ДКУ із земельних ресурсів від 26.05.2010 року за № 10046/17/4-10 у якому роз»яснювалось, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у власності кількох осіб, нарахування орендної плати здійснюється пропорційно. У зв»язку з цим 24.02.2014 року ним було подано до відповідача заяву про припинення договору оренди земельної ділянки від 24.06.2010 року № 137 шляхом його розірвання, але відповідач його лист проігнорував. 05.05.2015 року звернувся до адвоката з приводу розірвання договору в судовому порядку, але з його роз»яснень стало відомо, що договір не містить істотної умови договору, передбаченої ст. 15 Закону України «Про оренду землі» станом на 01.01.2010 року - «умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки», що є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч.2 ст. 15 Закону. Як вбачається зі статті 2 договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 122, 5 кв.м земель, які використовуються в комерційних цілях. При цьому, на земельній ділянці розміщено об»єкт нерухомого майна - 9-поверхова житлова будівля, частина якої переведена до категорії нежитлових, статтею 8 встановлено для орендаря обмеження щодо збереження права третіх осіб (власників квартир житлового будинку № 9) на утримання житлового будинку. Надати в оренду або у власність земельну ділянку для обслуговування вбудованого чи прибудованого приміщення в багатоповерховому будинку не можливо, оскільки не можливо створити об»єкт земельних відносин - земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна - виділити приміщення будинку як окрему будівлю та надати йому окрему адресу, яка необхідна для визначення місця розташування земельної ділянки як складова поняття «змельна ділянка». У свою чергу, плата за землю проводиться в порядку, визначеному Законом України «Про плату за землю» і частка визначається співвідношенням загальної площі приміщення до спільної площі усіх квартир і належних будівель у будинку. Частина (частка) земельної ділянки не може бути об»єктом оренди землі, оскільки, об»єктом оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній та державній власності, а тому укладання договору оренди землі можливе лише на земельну ділянку із зазначенням у ньому всіх часток, що належать до неї та всіх орендарів. Посилаючись на зазначені в позові обставини, норми діючого законодавства, просить задовольнити позов. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24.06.2010 року між орендодавцем - Кіровоградською міською радою, в особі міського голови Пузакова В.Т., діючого на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з одного боку та орендарем - [PERSON], з другої сторони, укладено договір оренди землі № 137. Предметом договору є земельна ділянка під розміщення офісу, яка знаходиться в [ADDRESS] і виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку, загальна площа 122,05 кв.м земель, які використовуються в комерційних цілях. Договір укладено на п»ять років і він належно зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії Державного підприємства Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах за записом від 04.11.2010 року за № 041039100096. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз»ясень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року п. 7: правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що спірний договір оренди земельної ділянки укладений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі», договір укладено в письмовій формі, договір пройшов державну реєстрацію, позивач на момент укладення мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було вільним і направленим на укладення договору оренди. Відповідно до вимог частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Однією з підстав визнання спірного договору недійсним позивач вказує на відсутність у договорі істотної умови договору. Істотні умови договору оренди земельної ділянки передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі». Позивач вказує на відсутність однієї з них, а саме: «умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки». Питання визнання недійсним договору оренди земельної ділянки у зв'язку з відсутністю істотної умови, що передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі» неодноразово були предметом розгляду Верховного суду України. Тому судом враховується правова позиція Верховного Суду України, що викладена у постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-78цс13. Як наслідок, особлива увага приділяється вивченню питання, яке саме право позивача порушено у зв'язку з відсутністю в договорах оренди істотних умов, передбачених у Законі України "Про оренду землі". Позивачем у позовній заяві та представником позивача в судовому засіданні не зазначено, яке право позивача порушено у зв'язку з відсутністю в договорі оренди зазначеної умови, позивач жодного разу не звертався з пропозицією до Кіровоградської міської ради щодо необхідності внесення змін до договору щодо зазначення у договорі «умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки». Крім того, судом встановлено, що договір припиняє свою дію 04.11.2015 року. Іншою підставою для пред»явлення позову позивач зазначає лист Державного комітету України із земельних ресурсів від 26.05.2010 р. № 10046/17/4-10. При цьому, суд відзначає, що даний лист має виключно рекомендаційний характер і не може бути підставою для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати, понесені позивачем, за його рахунок. На підставі викладеного і ст. ст. 203, 215, 638 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року,

Outcome: dismissed