Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

02 червня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 2001 році між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 163. Від спільного шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]. З травня 2015 року припинені шлюбні стосунки, спільне господарство не ведеться. Подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами повністю втрачено почуття поваги та любові. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та пояснила, що під час наданого строку на примирення не вдалось знайти між подружжям порозуміння та подальше сумісне життя їх неможливе через постійні конфлікти та образи на її адресу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти розірвання шлюбу, суду пояснив, необхідно надати ще час для примирення. Просив шлюб не розривати. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 06 квітня 2001 року, який зареєстрований Жовтневим відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 163 (а.с. 6). Від шлюбу мають спільну дитину дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі Постанова Пленуму), вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. У наданий судом двомісячний строк примирення подружжя не відбулось, що підтвердили сторони у судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до положення ч. 2 ст. 36, ст. 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Згідно п. 10 Постанови Пленуму проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Положенням ч.1 ст.3 Конвенції "Про права дитини" від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.91 р., дата набуття чинності для України 27.09.91р.) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положенням ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, зокрема встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони з травня 2015 року не мешкають разом, не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер. Крім того, суд бере до уваги, що неповнолітня дитина подружжя була присутня при неодноразових скандалах, які виникали між подружжям, а також при застосуванні відповідачем фізичного насилля по відношенню до позивача, і цей факт сторони підтвердили в судовому засіданні. Також, суд вважає, що категоричне небажання позивача перебувати у шлюбі з відповідачем має істотне значення для вирішення даної справи. Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, зважаючи на відсутність волевиявлення позивача щодо примирення з відповідачем, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає, що подальше збереження сімї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved