Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Львівська міська рада та в її інтересах прокурор м. Львова звернулись до суду з позовними вимогами, які в подальшому були збільшені ( т.5 а.с.164), просять, поновивши строк, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] 15.11.1948 року на будинок [ADDRESS]. Також визнати недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку від 17.11.1948 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений Львівською державною нотаріальною конторою 19.11.1948 року. Також просять визнати право комунальної власності територіальної громади м. Львова, в особі Львівської міської ради, на нежитловий будинок [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічними вимогами, просить визнати право власності на будинок [ADDRESS], земельну ділянку, видавши на неї державний акт, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.10.1969 року №520 »Про зарахування на баланс місцевих рад депутатів трудящих будинку [ADDRESS]», визнати недійсним розпорядження Личаківської районної адміністрації ЛМР №993 від 21.07.2005 року «Про оформлення права власності на нежитловий будинок [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво від 21.07.2005 року «Про право власності територіальної громади м. Львова на нежитловий будинок по [ADDRESS]», зобов»язання ОКП ЛОР БТІ та ЕО скасувати реєстрацію права власності за територіальною громадою м. Львова на будинок [ADDRESS], витребувавши з їх володіння будинок та земельну ділянку, а також усунути перешкоди в користуванні будинковолодінням та земельною ділянкою. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на ім.»я [PERSON] та визнати недійсним договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та визнати право власності, його, як спадкоємця, на спадкове майно у вигляді будинку [ADDRESS]. Представник Львівської міської ради та виконкому Савка Ю., прокурор м. Львова в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному об»ємі та пояснили, що видачею оспорюваних документів, а саме свідоцтвом про право на спадщину та договором купівлі-продажу порушено право власності територіальної громади м.Львова на будинок [ADDRESS]. Представник ствердив, що [PERSON] не могла бути спадкоємцем професора [PERSON], оскільки були спадкоємці першої черги - дружина та діти, які фактично проживали у будинку, а тому прийняли спадщину. Крім цього відсутні дані про те, що [PERSON] була непрацездатною та знаходилась на повному утриманні професора [PERSON], тому вона не могла входили до кола спадкоємців. Крім цього пропустила строк для прийняття спадщини, а тому вважають, що будинок по [ADDRESS] перейшов до держави, як безгосподарне майно. Вважають, що будинок перейшов у власність держави ще у 1944 році, тому оформлення договору купівлі-продажу 17.11.1948 року є незаконним. Відповідно до наданих суду документів, які приймались Львівською міською радою починаючи з 1962 року спірним майном турбувалась і цікавилась територіальна громада, будинок законно переданий у власність територіальної громади в 2005 році і був взятий на баланс. Представник Личаківської районної адміністрації ЛМР, як третя особа на стороні позивача, позовні вимоги Львівської міської ради підтримала, зустрічні вимоги [PERSON] заперечила, дала суду аналогічні пояснення. Представник Першої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності та винесення рішення на розсуд суду. Представники [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог Львівської міської ради та третьої особи [PERSON] заперечили повністю, підтримали зустрічні позовні вимоги, не в повному об»ємі - частково їх змінивши та відмовившись від них. По суті основного позову пояснили, що батьки позивачки придбали спірний будинок в 1948 році. Право власності було зареєстровано в інвентаризаційному бюро в 1948 році, 1950 році, 1963 році та 2004 році. Позивачці лише у 2009 році, після звернення її сина до ОКП ЛОР БТІ та ЕО, стало відомо про розпорядження №993 «Про оформлення права власності за територіальною громадою м. Львова на будинок [ADDRESS]» від 21.07.2005 року. Вважає, що з цього часу порушено її право власності на спірний будинок. Тоді ж у 2009 році нею було пред»явлено позов. Судові спори тривають до тепер. Тому покликання Львівської міської ради та третіх осіб на пропуск строків позовної давності вважає необґрунтованими. Представники Українського лікарського товариства у м. Львові позовні вимоги Львівської міської ради підтримали, проти зустрічного позову [PERSON] заперечили. Пояснили, що на даний час будинковолодіння, що по [ADDRESS], яке перебуває у власності Львівської міської ради, знаходиться в оренді українського лікарського товариства в м. Львові. Вважають,що [PERSON] жодним чином не набула права власності на спірний будинок. [PERSON] не входила до кола спадкоємців після смерті професора [PERSON]. Спірний будинок з 1963 року фактично перебував у комунальній власності та право власності на нього протягом 47 років ніким не оспорювалось. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] заявлений ним позов підтримав, суду пояснив, що померлий професор [PERSON] був рідним братом його діда [PERSON], який помер в [INFO], який мав сина [PERSON] - його батька. Вважає, що оформлення свідоцтва про право на спадщину [PERSON] порушило права його батька, як спадкоємця, рідного племінника на спадщину, а відповідно і його право. Його батько не міг оформити спадкові права на спірний будинок, оскільки знаходився в ув»язненні з 1947 року по 1954 рік за межами УРСР. Вважає, що оскільки його дід [PERSON] помер за декілька років до смерті професора - брата [PERSON], право на спадщину перейшло до його батька - [PERSON]. А тому відповідно за ним слід визнати право власності на спадкове майно - будинок [ADDRESS]. Представники ОКП ЛОР БТІ та ЕО та Управління комунальної власності в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд приходить до висновку, що по справі зібрано достатньо доказів для її розгляду за відсутності представників третіх осіб. Оглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, оцінивши зібрані в сукупності докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Львівської міської ради та третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Тому у первісному позові та позові третьої особи слід відмовити, задоволивши частково зустрічні позовні вимоги [PERSON] виходячи з наступних підстав. Вирішуючи заявлені сторонами вимоги, суд приходить до висновку про необхідність застосування норм Цивільного кодексу УРСР 1922 року в частині правовідносин, що виникли після смерті спадкодавця [PERSON]. Основними мотивами пред»явлення Львівською міською радою заявленого позову слугувало те, що на їх думку, [PERSON] не входила до кола спадкоємців після смерті брата [PERSON], не мала права на спадкування, а відповідно в подальшому на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Спірний будинок, на їх думку був безгосподарним майном та повинен перебувати у комунальній власності. Позивачами зроблено акцент на тому, що [PERSON] не могла входити до кола спадкоємців, як непрацездатна, що перебувала на утриманні спадкодавця, що така не входила до кола спадкоємців. Такі твердження спростовуються наступними доказами: матеріалами інвентаризаційної справи БТІ №947/25, в якій містяться письмові пояснення, які на сьогоднішній день вже є історичними письмовими документами, [PERSON] як свідка у судовій справі 1950 року, рішення по якій не відмінено, яка пояснила, що знає [PERSON] з 1921 року, його сестра [PERSON] живе з ним з 1925 року так як була паралізованою, інвалідом, непрацездатною і перебувала на утриманні брата - [PERSON]. Це підтверджує, що [PERSON] була законним спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст..418 ЦК УРСР 1922 року спадкоємцями за законом є непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті, а при їх відсутності - брати і сестри померлого. Дана стаття була викладена у редакції Указу 14.03.1945 року Президії ВР СРСР «Про спадкоємців за законом і заповітом від 14.03.1945 року» у п.3 якого було передбачено, що його дія розповсюджується на спадки, які відкрились до його видання. Відтак, [PERSON] була спадкоємцем першої черги за законом, правомірно закликана до спадкування та законно успадкувала майно [PERSON]. Відповідно до рішення нарсуду 2 участку Сталінського району від 14.07.1948 року підтверджено, що єдиною спадкоємицею померлого [PERSON], а саме будинку [ADDRESS] є його рідна сестра [PERSON]. Оскільки [PERSON], помер в жовтні [INFO], під час другої світової війни, то відповідно до п.1 Директивного листа НКЮ СРСР №АД-15 від 14.07.1942 року у тих випадках коли спадкоємці померлих, у місцях тимчасово зайнятих ворогом, повинні звертатись до нотаріальних органів після відновлення термінів звернення, призупинених п.1 Постанови Пленуму Верховного суду СРСР№15/М/16 від 15.02.1942 року «Про призупинення перебігу строків для прийняття спадщини», після відновлення дії строків. Дружина та діти [PERSON] не звертались про оформлення спадщини за заповітом, а лише звернулась сестра [PERSON], яка і отримала свідоцтво про право на спадщину 15.11.1948 року. Дане свідоцтво було видано та посвідчено державним нотаріусом відповідно до Положення Про державний нотаріат РСФСР , затвердженого Радою Міністрів РСФСР 31.12.1947 року №980 та Директивного листа НКЮ СРСР від 19.10.1944 року №Д-36. Таке свідоцтво про право на спадщину видано державним нотаріусом на майно спадкоємця, що підтверджено довідкою Львівського міського архіву від 19.02.1948 року за №ЧУ-УА№001664. Таке право було зареєстровано міськрадою в Міськжитлоуправлінні в книзі приватно-власницьких будинковолодінь 15.11.1948 року на підставі діючого тоді законодавства. Крім цього право на спадщину [PERSON] було предметом розгляду Сталінського районного суду м. Львова в 1948 року за її позовом. [PERSON] визнано спадкоємицею, спірного на сьогоднішній день майна, будинку [ADDRESS], 17.11.1948 року було посвідчено державним нотаріусом договір купівлі-продажу, який зареєстровано під №9395/2. Набуття права власності за цим договором було визнано та зареєстровано Львівською міською радою в книзі приватно-власницьких будинковолодінь м. Львова 19.11.1948 року за №257. Стороною позивача, на момент розгляду справи, не було представлено суду жодних доказів, що цей договір було укладено без дотримання вимог закону. Про законність оформлення такого права власності, підтверджують правоустановлюючі документи, видані тодішньою владою. Твердження прокурора та представника Львівської міської ради про те, що даний будинок був безхазяйним майном, не заслуговують на увагу, оскільки ЦК УРСР 1922 року, станом на 1944 рік, не передбачав поняття « безхазяйне майно» ,тому Львівська міська рада не могла отримати дане майно, як таке. Відповідно до ст..433 ЦК УРСР 1922 року в разі неявки або відмови, після вжиття заходів охорони спадкового майна, майно визнається вимороченим і переходить у розпорядження відповідних органів держави. Постановою Союзнаркому СРСР від 17.04.1943 року №404 було затверджено Положення про порядок обліку та використання націоналізованого, конфіскованого, вимороченого та безгосподарного майна. Згідно цього положення було встановлено, що виявлення, облік та реалізація вимороченого майна проводилась фінансовими органами. Жодного рішення фінансового органу щодо будинковолодіння по [ADDRESS] не приймалось. Відповідно до службової записки завідувача Сталінським РФВ м. Львова від 10.01.1949 року ( т.5 а.с.135), за будинковолодінням по [ADDRESS] приймались відповідні податки і дача дозволу на його відчуження проведена у відповідності до всіх вимог закону. Також домоволодіння було оцінено про що видавалась довідка Облінвентарбюро. Як уже вище було зазначено, міськфінуправління своїм листом від 15.01.1948 року відмовилось від будь-яких прав щодо придбання будинковолодіння по [ADDRESS]. Відповідно до п.52 Положення Про державний нотаріат РСФСР, затвердженого 20.07.1930 року та п.40 Положення Про Державний нотаріат РСФСР затвердженого Радою Міністрів РСФСР від 31.12.1947 року №980, тільки державна нотаріальна контора видавала свідоцтво вимороченості майна. Таке свідоцтво державною нотаріальною конторою на спірний будинок не видавалось, позивачем таких доказів не надано. Постановою Ради народних комісарів РСФСР від 28.12.1943 року №1014, затверджені правила переходу до держави спадкового майна, передбачено, що таке вирішувалось в кожному конкретному випадку, передбачено порядок передачі вимороченого майна. Відповідно до п.8 цих Правил фінансовий відділ мав звертатись в нотаріальний орган чи народний суд з клопотанням, однак такого звернення не було і відповідне рішення не приймалось, а отже майно, а саме будинок [ADDRESS] до держави і в розпорядження державних органів не надходив. Відповідно до вимог ст..60 ЦК УРСР 1922 року було передбачено, що державні установи і підприємства можуть витребувати від усякого набувача тільки належне їм майно, незаконно відчужене будь-яким способом. Будинковолодіння по [ADDRESS] ніколи не витребовувалось, не підлягало конфіскації чи реквізиції. В порядку ст..68 ЦК УРСР 1922 року, як безгосподарне майно у власність держави не переходило, тому суд вважає, що держава у законний спосіб не набула жодних прав на дане майно. Навіть на момент дії ЦК України стаття 1277 для набуття права власності на спадкове майно територіальної громади необхідно визнати спадщину відумерлою. Тобто в обох випадках відсутні правові підстави для визнання спірного майна відумерлим або вимороченим. Щодо тверджень Львівської міської ради про те, що така ніколи не визнавала права власності [PERSON] на спірне майно, то такі не відповідають дійсності. В реєстраційній справі БТІ №847/25 наявні пояснення начальника інвентаризаційної контори від 06.11.1948 року, які підписані юрисконсультом про те, що будинок [ADDRESS] переданий у власність [PERSON], яка зі згоди міськвиконкому продає його професору [PERSON], який в свою чергу отримав дозвіл на купівлю цього будинку. Право власності подружжя [PERSON] за договором купівлі-продажу було зареєстровано в книзі приватно-власницьких будинковолодінь м. Львова 19.11.1948 року №257. В матеріалах цієї ж інвентаризаційної справи наявний акт від 4.04.1950 року Львівського інвентаризаційного бюро, яким підтверджується, що будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] по половині. Личаківська районна адміністрація ЛМР підтверджує, що право власності [PERSON] на домоволодіння було зареєстровано 7.12.1950 року. Такою ж довідкою БТІ від 12.06.1963 року стверджується реєстрація будинковолодіння по [ADDRESS] за [PERSON]. Така ж довідка наявна в матеріалах справи ЛОДК БТІ та ЕО від 24.03.2004 року. Щодо покликань Львівської міської ради та третьої особи Українського лікарського товариства у м.Львові про застосування строків позовної давності, які вважають пропущеними, на пред"явлення [PERSON] позову про визнання права власності на будинок по [ADDRESS], такі твердження суд вважає помилковими. В судовому засіданні встановлено, що включно по 2004 рік органами влади підтверджувалась реєстрація за [PERSON] спірного будинковолодіння, про це видавались відповідні документи, які знаходяться в матеріалах реєстраційної справи. Про розпорядження Личаківської районної адміністрації №993 від 21.07.2005 року [PERSON] ніхто не повідомляв, письмових підтверджень цього не здобуто. Тому суд надає віри твердженням позивачки по зустрічному позову про те, що про порушення свого права дізналась у 2009 році, після звернення в ЛОДК БТІ та ЕО. Після чого пред"явила відповідні вимоги. Дані факти свідчать про те, що Львівська міська рада та її виконавчі органи підтверджували, на той момент, законність володіння, спірним на сьогоднішній день будинком, за подружжям [PERSON]. Про те,що Львівською міською радою до 1963 року не заперечувалось і не оспорювалось право [PERSON] на власність будинку [ADDRESS] говорить і рішення №159 від 21.03.1963 року «Про взяття під опіку будинку [ADDRESS]», в якому вказано, що слід взяти під опіку будинок [ADDRESS] , зобов»язавши завідуючого міськкомунгоспом разом з юристами БТІ підготувати позовну заяву до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку, який не було пред»явлено до сьогоднішнього моменту. Разом з тим своїм рішенням від 6.06.1963 року №356 виконком Львівської міської ради визнав право власності за [PERSON], вирішивши викупити спірне майно, однак це рішення не було виконано, договір купівлі-продажу з [PERSON] укладений не був, його нотаріальне посвідчення не відбулося, гроші за договором власникам не було сплачено. Садиба залишилась у власності [PERSON], що і стверджується актами Львівського облінвентар бюро «УКРИНК» від 4.04.1950 року. В свою чергу Личаківська районна адміністрація, як на підставу переходу права власності до громади м. Львова, вказала в 2005 році - набувальну давність. Однак ця норма не діяла у 2005 році, а вступила в дію в 2011 році, що свідчить про незаконність дій Личаківської районної адміністрації. Таким чином громада м. Львова у правомірний спосіб не набула права власності на цю садибу, а [PERSON] не перестали бути її власниками, а отже розпорядження Личаківської районної адміністрації №993 від 21.07.2005 рокує неправомірним. З наведеного суд робить висновок про те, що з відома та зі згоди міської влади, судових органів, рішення яких не скасовані, було визнано і визнавалось право на власність спадкоємиці [PERSON] - [PERSON], а в подальшому і згідно договору купівлі-продажу за подружжям [PERSON]. Тому суд вважає в даному випадку недопустимим оспорювання законності набуття права власності [PERSON] на будинок [ADDRESS], оскільки Львівська міська рада не була стороною даного договору і на момент його укладення жодні права позивача не були порушені. Про порушення таких, позивач суд не переконав. Відповідачем у дані справі заявлено [PERSON], яка теж не була стороною даних угод і на той час її права не були порушені, а тому наслідки укладення такої угоди, на думку суду, ніяких прав та обов»язків для них не породжують. Також відповідно до цих же міркувань прав та обов»язків Львівської міської ради та [PERSON] не порушує і видача свідоцтва про право на спадщину, яке видане 15.11.1948 року на ім»я [PERSON], оскільки ці сторони не могли бути правонаступниками [PERSON]. Також судом в судовому засіданні встановлено, що жодним чином не було порушено права Українського лікарського товариства, як орендаря спірного будинку, оскільки виходячи з принципу свободи укладення договору, такий може бути укладено з будь-яким власником, а не лише Львівською міською радою. Крім цього з матеріалів інвентаризаційної справи БТІ №847/25 ( а.с.22-23 реєстраційної справи) від 9.04.1953 року вказується, що власниками будинку [ADDRESS] з 1948 року є [PERSON] та його дружина [PERSON] Така ж довідка на (а.с.47) реєстраційної справи від 12.06.1943 року. Міністерством комунального господарства УРСР була прийнята Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь від 31.01.1966 року , яка діяла до 1995 року. Дана інструкція містила вичерпний перелік правових підстав для реєстрації права власності за державою. Оскільки позивачем не надано документів відповідно до яких проводилась така реєстрація за державою, суд робить висновок про те, що така реєстрація не проводилась. Такими документами могло будити рішення суду про вилучення безгосподарного будинку, рішення виконкому про взяття такого будинку на баланс або передачу його будь-якій державній установі. Такого судового рішення не представлено. Тому лише на підставі такого рішення могло проводитись законне взяття на баланс будинку. Також не виносилось рішення про перехід його, як безхазяйного. Покликання Львівської міської ради на рішення №520 від 16.10.1969 року «Про зарахування на баланс місцевих рад депутатів трудящих будинку [ADDRESS]» є неправомірним. В цьому рішенні не йде мова про заміну власника чи відчуження будинку від [PERSON] до держави, лише про зарахування на баланс. Також в ньому не зазначено, за ким зареєструвати будинок, вказівка в рішенні про те, що він ні за ким не зареєстрований не відповідала дійсності, оскільки реєстрацію за [PERSON] ніхто не скасовував. Будь-яких правовстановлюючих документів чи свідоцтв виконавчих комітетів місцевих рад депутатів трудящих, що видавались у разі відсутності правовстановлюючих документів про зміну власника, до БТІ не надходило. Тому у БТІ не було підстав проводити реєстрацію зміни власника. Тому суд робить висновок про те, що при оформленні у 2005 році права на будинок за територіальною громадою посилань на це рішення немає і в розпорядженні райадміністрації №993 від 21.07.2005 року та в листі Управління комунальної власності від 29.06.2005 року №12-1797. ( на підставі якого виносилось розпорядження №993) такі посилання теж відсутні. Також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні позовні вимоги третьої особи [PERSON] виходячи з наступного. Третьою особою [PERSON] не подано суду жодних документів на підтвердження родинних зв»язків [PERSON] - діда третьої особи та спадкодавця [PERSON], як рідного брата його діда. Не підтверджено також прийняття спадщини його батьком [PERSON] після смерті [PERSON]. Крім цього судом встановлено, що професор [PERSON] помер в [INFO], а дід третьої особи [PERSON] помер ще до відкриття спадщини у [INFO]. Діючий на той час ЦК УРСР 1922 року обмежував право на спадкування лише по прямій низхідній лінії, отже дід третьої особи, котрий за словами [PERSON] був рідним братом спадкодавця, не входив до кола спадкоємців та не мав права на спадкування, оскільки помер раніше, у [INFO]. Щодо заявлених [PERSON] вимог про визнання права власності на земельну ділянку по [ADDRESS], витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, суд в таких вимогах відмовляє за їх недоведеністю. В судовому засіданні [PERSON] не подано суду жодних доказів на підтвердження того , яким саме чином їй, як власнику, чиняться перешкоди у користуванні її власністю, які дії до пред»явлення позову вона, як власник, вживала для витребування майна з володіння Львівської міської ради. Відповідачкою [PERSON] не подано суду жодних письмових документів для вирішення питання про визнання за нею права власності на земельну ділянку та видачу на її ім»я державного акту, а саме не вказано її розмір, конфігурацію, цільове призначення та межі. Тому суд приходить до висновку про неможливість вирішення даних вимог в межах судового процесу. У відповідності до вимог ст..207 ч.1 ЦПК України, на підставі заяви [PERSON], суд залишає без розгляду заявлені нею вимоги про визнання права власності на гараж, земельну ділянку на якій розташований гараж та оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку під гараж.

Outcome: dismissed