Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Першотравневого споживчого товариства про визнання договору купівлі-продажу, укладеного між нею та Першотравневим споживчим товариством про купівлю нежилого приміщення магазину загальною площею 177,6 кв.м. по [ADDRESS] дійсним та визнати за нею право власності на нежиле приміщення магазину загальною площею 177.6 кв.м, мотивуючи тим, що 19.12.2012 року вона стала переможцем аукціону продажу майна споживчої кооперації Житомирської області і відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення, вона придбала у відповідача за 100000 грн. дане приміщення магазину, але відповідач ухиляється від посвідчення договору нотаріально. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала. Представник відповідач в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, позов визнає. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у 2012 році між сторонами в усній формі було досягнуто домовленості про купівлю-продаж нежилого приміщення магазину, загальною площею 177.6 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить відповідачу на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.09.2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим комунальним підприємством Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації № 1456092 від 11.09.2003 року. На підтвердження досягнутої домовленості про купівлю-продаж, позивач сплатила на користь відповідача в рахунок уплати за магазин грошові кошти в сумі 100000 гривень, про що свідчать платіжні квитанції Приват Банку. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 207 ч. 2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами/. Згідно ст. 209 ч.1 цього кодексу правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України визначено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частиною першою ст.210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Разом з тим, частина 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів, відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК, пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). При вирішенні позовних вимог, суд не може прийняти посилання позивача на застосування норм ч.2 ст. 220 ЦК України, оскільки при визнанні правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно врахувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав і обов'язків для сторін. Отже, позивачем не доведено на підставі письмових доказів досягнення згоди з відповідачем щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нежилого приміщення на момент виникнення спірних правовідносин даний договір підлягав нотаріальному посвідченню, тому договір купівлі-продажу не може бути визнаний дійсним, і відповідно відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. На підставі вище наведеного та

Outcome: dismissed