Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

У лютому 2015 року позивач звернувся з позовом в якому просив виселити з будинку без надання іншого жилого приміщення відповідача. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 31 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду є незаконним , необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції при ухваленні рішення, не взяв до уваги той факт, що він як один із співвласників заперечував проти реєстрації та проживання відповідача за адресою [ADDRESS]. Суд не прийняв до уваги той факт, що відповідач фактично мешкав та був зареєстрований і є власником квартири [ADDRESS]. Судом першої інстанції не взято до уваги, що [PERSON] ніколи, окрім періоду з 03.09.2014 по 22.02.2014 року не був зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, щопозов є необґрунтованим, доводи викладені у ньому, не є достатніми для задоволення позову. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, що видане 13.03.1985 11-ю Харківською державною нотаріальною конторою № 2-1342 [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (по ? частині кожному) належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2014 у справі № 820/18020/14 встановлено, що 22.02.2014 року [PERSON] зі згоди свого сина [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Без згоди позивача 22 лютого 2014 року місце проживання відповідача було зареєстровано у будинку за адресою [ADDRESS]. Висновком від 03.09.2014, що затверджений начальником Московського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області Клєріні О. М. реєстрація місця проживання відповідача у зазначеному будинку скасована. Відповідь КП "Жилкомсервіс" підтверджує відсутність державної реєстрації місця проживання [PERSON] за вказаною адресою (т. 1а.с. 191). Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У відповідності до п.2.2 Порядку реєстрації місця проживання для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України, а після утворення центрів надання адміністративних послуг - до відповідного центру документ, до якого вносяться відомості про місце проживання, квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати, талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні (у разі зміни місця проживання в межах України) документ, що підтверджує право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сімї на реєстрацію місця проживання. Судовим розглядом встановлено, що між співвласниками спірного будинку досягнуто згоди на вселення відповідача не було. Отже, доводи апеляційної скарги є суттєвими, і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального, процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Суд в порушення вимог закону дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до п. 2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Outcome: approved