Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Представник\~ позивача адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про\~ визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.\~ В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 10.09.1990 року [PERSON] працював лікарем-травматологом у травматологічному відділенні міської лікарні № 1 м. Маріуполя. 01.02.2018 року позивача було звільнено з роботи у звязку із скороченням чисельності або штату працівників\~ за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки він є ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії та інвалідом ІІ групи, а тому мав переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників. Також зазначає, що ніякої фактичної ліквідації травматологічного відділення не відбулось, оскільки до центру зайнятості не було надано відомостей щодо запланованого масового вивільнення працівників. Просив суд визнати звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити його на роботі у КЗ «Міська лікарня № 1» на посаді лікаря-ортопеда-травматолога у травматологічному відділенні, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 31035,66 грн., компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі 10000 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 4600 грн., покласти на головного лікаря КЗ ММР «Маріупольська міська лікарня № 1» [PERSON] обовязок покрити заподіяну підприємстві, установі, організації шкоду у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явився, направив суду заяву про розгляд справи в його відсутність, його інтереси представляє адвокат [PERSON] Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що на виконання рішення Маріупольської міської ради від 29.06.2017 року № 7/19-1549 «Про стратегію розвитку м. Маріуполя» та наказу управління охорони здоровя Маріупольської міської ради від 18.08.2018 року «Про створення лікарні інтенсивного лікування 2 рівня» з 01.12.2017 року травматологічне відділення, де працював позивач, ліквідовано і разом з цим ліквідовано ставку лікаря ортопеда-травматолога, яку займав позивач. 29.09.2017 року позивач був повідомлений про майбутнє вивільнення. У звязку з тим, що відповідно до довідки МСЕК від 12.06.2017 року позивач визнаний інвалідом ІІ групи та має право працювати за професією з неповним робочим днем без нічних змін та чергувань, відповідач не мав можливості працевлаштувати позивача на ставку лікаря-ортопеда-травматолога для надання цілодобової екстреної медичної допомоги, яка була вакантна на той час. Вважає, що права позивача порушені не були, тому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представники третьої особи Маріупольської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, пояснили, що звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог закону, медична установа врахувала усі умови переважного права залишення на роботі позивача, але з огляду на довідку МСЕК, якою надано рекомендацію щодо роботи позивача за професією з неповним робочим днем без нічних змін, чергувань, не працевлаштувала позивача на вакантну ставку лікаря-ортопеда-травматолога для надання цілодобової екстреної медичної допомоги. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Допитана в якості свідка начальник відділу кадрів [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є і головою профспілкової організації лікарні. Позивач [PERSON] був звільнений у звязку із скороченням штату. При звільненні були враховані вимоги ст.. 42 КЗпП України, але стан здоровя позивача та висновок МСЕК щодо роботи позивача за професією з неповним робочим днем без нічних змін не дозволили перевести його на вакантну ставку лікаря-ортопеда-травматолога для надання цілодобової екстреної медичної допомоги. До ліквідації травматологічне відділення надавало екстрену цілодобову медичну допомогу 1 раз на 10 днів, після створення лікарні інтенсивного лікування 1 раз на 3 дні. Фактично позивач був звільнений 01.02.2018 року, оскільки станом на 01.12.2017 року перебував на лікарняному.\~\~ Суд, вислухавши сторони, представників третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають зясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Судом встановлено, що наказом № 263 від 25.09.2017 року Маріупольської міської ради «Про зміни у організації лікувального процесу» передбачено провести зміни у організації лікувального процесу у звязку із створенням лікарні інтенсивного лікування ІІ рівня, ліквідувати з 01.12.2017 року у штатному розкладі МЛ № 1 відділення, посади; працівникам, посади яких підлягають скороченню запропонувати іншу роботу в КЗ «Маріупольська міська лікарня № 1» в порядку, встановленому ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України; оформити переведення працівників, посади (професії) яких підлягають скороченню на інші посади з їх згоди; організувати звільнення робітників, посади яких підлягають скороченню, які не дали згоди на переведення на іншу роботу, по п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01.12.2017 року (а.с. 60) Розписка позивача від 29.09.2018 року підтверджує, що він був ознайомлений про наступне вивільнення з посади лікаря-ортопеда-травматолога. (а.с. 65) Відповідно до довідки МСЕК серії АВ № 0719146 від 12.06.2017 року [PERSON] має ІІ групу інвалідності з 12.06.2017 року у звязку із захворюванням, повязаним з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Висновок про умови та характер праці може працювати за професією з неповним робочим днем без нічних змін, чергувань. (а.с. 59) Згідно із посвідченням серії Б № 395955 [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с. 80) Судом встановлено, що в медичній установі відповідача існувала одна вакантна посада лікаря-ортопеда-травматолога для надання цілодобової екстреної медичної допомоги. Випискою з протоколу № 27 від 24.01.2018 року підтверджується надання згоди профспілкового комітету міської лікарні № 1 на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України [PERSON], виходячи з того, що висновок про умови та характер праці відповідно до довідки МСЕК передбачає\~ роботу [PERSON] за професією з неповним робочим днем без нічних змін та чергувань.\~ (а.с. 66) 01.02.2018 року позивач [PERSON] звільнений з посади лікаря-ортопеда-травматолога у звязку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить наказ № 37/к від 01.02.2018 року головного лікаря КЗ «Маріупольська міська лікарня № 1» та запис в трудовій книжці. (а.с. 147) Під час розгляду справи ухвалою суду від 12.06.2018 року за клопотанням представника відповідача було зупинено провадження по справі на підставі ст. 43 КЗпП України для отримання згоди первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з [PERSON], оскільки під час засідання профспілкової організації 24.01.2018 року позивач перебував на листку непрацездатності, тому профспілковий орган провів засідання в його відсутність. (а.с. 120) В ході засідання профспілкового комітету 20.06.2018 року, в якому був присутній адвокат позивача, було зазначено, що в лікарні наявна вакантна ставка лікаря-ортопеда-травматолога для надання цілодобової екстреної медичної допомоги, що суперечить рекомендаціям МСЕК стосовно умов праці позивача, і за результатами засідання профспілки надано згоду на звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 127-128) Відповідно до Положення\~ про порядок проведення атестації лікарів, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоровя України 19.12.1997 року № 359 (у редакції наказу Міністерства охорони здоровя України 02.10.2015 року № 650), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.02.2016 року за № 176/28306, атестація з присвоєнням (підтвердженням) звання "лікар-спеціаліст" певної лікарської спеціальності має передувати зайняттю особою лікарської посади в закладах охорони здоров'я, що відповідає певній спеціальності, або здійсненню медичної практики за певною спеціальністю. Відповідно до посвідчення [PERSON] 16.11.2017 року проходив атестацію в атестаційній комісії при Департаменті охорони здоровя Донецької облдержадміністрації та підтвердив вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності ортопедія-травматологія. (а.с. 160) Стаття 55 КЗпП України встановлює заборону роботи в нічний час для певного кола осіб, де, зокрема зазначено, що робота осіб з інвалідністю у нічний час допускається лише за їх згодою і за умови, що це не суперечить медичним рекомендаціям, і відсилає до норм статті 172, яка не допускає залучення інвалідів до надурочних робіт та до робіт у нічний час без їх згоди і за умови (ст.. 63 КЗпП України), що це не суперечить медичним рекомендаціям. Як було встановлено судом,\~ [PERSON] саме довідкою МСЕК були надані медичні рекомендації\~ працювати за професією з неповним робочим днем без нічних змін, чергувань. Таким чином, суд приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості реалізувати переважне право позивача на залишення на роботі та\~ перевести його на ту вакантну посаду,\~ яку він не міг виконувати за станом свого здоровя, інші вакантні лікарські посади роботодавець не міг запропонувати позивачеві з огляду на специфіку лікарської роботи, яка полягає в проходження атестації лікарів з певних лікарських спеціальностей, а тому звільнення позивача є законним. Твердження представника позивача, що ніякої фактичної ліквідації травматологічного відділення не відбулось, оскільки до центру зайнятості не було надано відомостей щодо запланованого масового вивільнення працівників, суд не сприймає як підставу для визнання звільнення незаконним, оскільки підприємства, установи, організації несуть відповідальність за неподання або порушення порядку подання даних про заплановане масове вивільнення працівників. У таких випадках, як зазначено\~ в частині 6 ст. 53 ЗУ «Про зайнятість населення», з роботодавця стягується штраф у чотирьохкратному розмірі мінімальної заробітної плати, установленої законодавством на момент виявлення порушення.\~ Інші вимоги позивача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, які є похідними від основної вимоги визнання\~ звільнення незаконним, що судом було відхилено, задоволенню не підлягають. Інші доводи позивача в обґрунтування позовних вимог не впливають на вирішення спору, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в позові з огляду на дотримання відповідачем норм трудового законодавства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed