Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

14.09.2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] . З приводу її смерті Яремчанським МВ УМВС України в Івано-Франківській області проводилось досудове слідство по кримінальному провадженню, в результаті якого було встановлено, що остання покінчила життя самогубством. 12.05.2015 року Яремчанським МВ УМВС України в Івано-Франківській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (п.1 ч.1 ст. 284 КПК України). Зазначає, що після смерті матері відкрилася спадщина на 4/12 частки житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] , яке належало їй згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.04.2013 року. Він, як син померлої, 31.10.2015 року звернувся в Надвірнянську районну державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак, йому у прийнятті спадщини за законом було відмовлено, оскільки 24.12.2014 року його матір`ю [PERSON] було складено заповіт на ім`я [PERSON] - її внучки, відповідача по справі, який був посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В., згідно якого вона заповіла їй все своє майно, в тому числі 4/12 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, а також все те, що їй належатиме за законом на день її смерті. Вважає, що заповіт має бути визнаний недійсним, тому що не відповідає волі спадкодавця, оскільки звертає увагу на те, що з 11.06.2012 року його мати [PERSON] перебувала на обліку психіатра в Яремчанській ЦМЛ, а заповіт був складений 24.12.2014 року. Його сестрі [PERSON] та її дочці - відповідачу [PERSON] було відомо про психічні захворювання [PERSON] . Вказує на те, що відповідач фактично з нею не проживала, по господарству не допомагала, не брала участі у житті померлої та не здійснювала догляду за нею, не купувала їй ліків, не провідувала у медичних закладах, в яких остання проходила лікування і про що можуть підтвердити в судовому засіданні свідки. На його думку, оспорюваний заповіт суттєво впливає на його законні права та інтереси, як спадкодавця першої черги після смерті [PERSON] . Просить суд, ухвалити рішення, яким визнати заповіт [PERSON] , складений на користь [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. від 24.12.2014 року за реєстраційним №3361- недійсним, а свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 4/12 частки від 21.04.2016 року за реєстраційним №232 - незаконним. 09.11.2017 року від відповідача [PERSON] поступило заперечення на позовну заяву, в якому вона просить відмовити повністю [PERSON] в позові до неї. Зазначає, що заповідальне розпорядження її бабусі [PERSON] посвідчене 24.12.2014 року приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. в її користь відповідає волі заповідача і волевиявлення спадкодавця було вільним. Зазначає про те, що не відповідають дійсності викладені позивачем в позовній заяві відомості про те, що вона не допомагала спадкодавцю, фінансово не підтримувала її і фактично з нею не проживала. З бабусею проживала її мати [PERSON] . Між нею та бабусею були теплі сімейні відносини. Звертає увагу на те, що саме вона виявила смерть бабусі і приймала активну участь в організації і фінансуванні похорону. Натомість, позивач [PERSON] хоча і був сином [PERSON] зневажливо ставився до неї, не дбав про неї, фінансово не допомагав, на похороні не був, а з`явився тільки у листопада 2015 року на час відкриття спадщини, про що можуть ствердити в судовому засіданні свідки. Вказує на те, що як свідчить зміст заповіту, крім власноручного підпису і власноручного напису свого прізвища, імені та по батькові, міститься також власноручний напис [PERSON] , що: «текст цього заповіту мною вголос прочитаний і особисто підписаний». Таким чином, спадкодавець в момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій, щодо призначення своїм наступником її, а також могла керувати своїми діями, окрім цього волевиявлення заповідача про позбавлення права на спадкування свого сина - позивача [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі і що підтверджується діями нотаріуса Могилевич Л.В., яка встановила наявність цивільної дієздатності спадкодавця та його волевиявлення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , адвокат Брайляк Е.Я. позов підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві, який просила задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник, адвокат Романишин Д.М. в судовому засіданні позов не визнали і просили в його задоволенні відмовити, з підстав наведених у відзиві. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем не надано жодного доказу того, що спадкодавець [PERSON] в момент складання заповіту 24.12.2014 року хворіла психічними захворюваннями і не усвідомлювала значення своїх дій. Також пояснив, що наведені ним обставини не спростовані висновком експерта від 03.02.2020 року, який є вмотивованим та обґрунтованим, оскільки експерт в ньому дав вичерпну відповідь на поставлені в ухвалі суду запитання на які мав можливість відповісти. Суд, заслухавши сторони по справі, свідків, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в с. Яблониця, Яремчанського району, Івано-Франківської області (а.с.5,79). Як вбачається з копії свідоцтва про народження позивача його батьками були [PERSON] та [PERSON] (а.с.5, 81). [INFO] у віці 78 років померла мати позивача [PERSON] , а бабуся відповідача [PERSON] - [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про її смерть, виданою 11.09.2015 року відділом ДРАЦС РС Яремчанського МУЮ в Івано-Франківській області (а.с.4). Відповідно до заповіту від 24.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Могилевич Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3361 копія якого долучена до матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] , [INFO] на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, яке на день її смерті виявиться їй належним, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, а також все те, що буде належати їй за законом на день її смерті та що згідно із законодавством України може бути успадковане у повному обсязі без будь-яких винятків своїй онуці, відповідачу [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , який, нею прочитано та власноручно підписано (а.с.6). Як вбачається із довідки КП «Надвірнянський житловик» Надвірнянської міської ради № 2367 від 02.11.2017 року на день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З нею також були зареєстровані: [PERSON] , 1992 року народження - внучка; [PERSON] , 1964 року народження - дочка та [PERSON] , 1988 року народження - внучка, відповідач по даній справі (а.с.40). Згідно повідомлення державного нотаріуса Надвірнянської районної нотаріальної контори Войташека І.І. № 02-14/779 від 21.04.2016 року в провадженні Надвірнянської районної державної нотаріальної контори перебуває спадкова справа №440/2015 року до майна померлої [INFO] [PERSON] . Позивач [PERSON] 31.10.2015 року подав заяву про прийняття спадщини за законом після смерті своєї мами [PERSON] . Відповідач [PERSON] 03.09.2015 року подала заяву про прийняття спадщини за заповітом. Оскільки в нотаріальну контору не поступало жодних документів про скасування заповіту, 21.04.2016 року нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю за заповітом - відповідачу [PERSON] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.04.2016 року та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі номер витягу: 43675182 від 21.04.2016 року відповідач [PERSON] є власником 4/12 частки будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] і яке складається з «А» - житлового будинку загальною площею 84,1 кв.м., житловою площею 37 кв.м., «Б» - сараю-підвалу; «Г» гаражу; «Д» - літньої кухні; №1, №2 - огорожі, а також самовільно побудованої: «А1» - прибудови; «А2» - прибудови загальною площею 22,7 кв.м. та «Ж» - самовільно побудованого гаражу, що не входять до спадкового майна (а.с.35-38). Спадкування за заповітом відповідачем [PERSON] майна померлої [PERSON] підтверджується також копією спадкової справи №440/2015, наданою Надвірнянською районною державною нотаріальною конторою на ухвалу суду від 22.12.2018 року про витребування доказів по даній справі (а.с.65, 67-114). Як вбачається з повідомлення Надвірнянської ЦРЛ №540 від 29.08.2017 року адресованого адвокату позивача Брайляк Е.Я. , померла [PERSON] , 1936 року народження мешканка [ADDRESS] знаходилась на обліку в психіатричному кабінеті в ЦРЛ Надвірнянського району з 11.06.2012 року. Лікувалась в Івано-Франківській ОПНЛ № 3 в 2012 та 2014 роках (а.с.13). В подальшому згідно повідомлення КНП «Надвірнянська центральна районна лікарня» №81 від 02.08.2019 року [PERSON] , [INFO] , мешканка [ADDRESS] , за медичною допомогою в Надвірнянську ЦРЛ не зверталася, на стаціонарному лікуванні не перебувала, на обліку в кабінеті психіатра не перебувала (а.с.165). Дані докази суд оцінює критично, оскільки сам факт перебування на обліку в психіатричному кабінеті та лікування в психоневрологічних медичних закладах не свідчить про недієздатність особи. Також суд не бере до уваги пояснення допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] оскільки з їх пояснень визначити, чи впливало психічне захворювання [PERSON] , яка померла [INFO] на час складання нею заповіту не можливо. З їхніх пояснень стало відомо про сімені відносини між сторонами по справі та померлою [PERSON] , а також про те, що остання проходила лікування з приводу психічного захворювання. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1,2,4 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Заінтересованими особи, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз`яснено в п.16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Така ж правова позиція висвітлена в п.18 постанови ПленумуВерховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За змістом ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1ст.216 ЦКУкраїни). Таким чином, норма цивільного права, яка регулює спірні правовідносини має наступні гіпотезу та диспозицію: якщо у момент вчинення такого правочину як заповіт особа перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), то за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, і цей заповіт не створює юридичних наслідків для спадкоємця, призначеного таким заповітом. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16 жовтня 2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першоюстатті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. За клопотанням представника позивача [PERSON] , адвоката Брайляк Е.Я. та з метою встановлення того, чи хворіла [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на психічну чи іншу хворобу на час складання нею 24.12.2014 року спірного заповіту на користь відповідача [PERSON] могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, ухвалою суду 17.07.2019 року призначено по даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3, а саме: психіатру [PERSON], попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. На вирішення посмертної судово-психіатричної експертизи постановлено наступні запитання: 1. Чи хворіла [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та на день своєї смерті проживала в [ADDRESS] , на психічну чи іншу хворобу, що могла вплинути на її здоров`я станом на час складання нею заповіту - 24.12.2014 року на користь [PERSON] ? 2. Чи могла вона з урахуванням свого стану здоров`я на час підписання вказаного заповіту від 24.12.2014 року розуміти значення своїх дій та керувати ними? 3. Чи хворіла [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та на день своєї смерті проживала в [ADDRESS] на психічну чи іншу хворобу, що могла вплинути на її здоров`я станом на час складання нею заповіту від 14.08.2012 року на користь [PERSON] ? 4. Чи могла вона з урахуванням свого стану здоров`я на час підписання вказаного заповіту від 14.08.2012 року розуміти значення своїх дій та керувати ними? 5. Якщо [PERSON] хворіла на психічну чи іншу хворобу, що могла вплинути на її здоров`я на час складення вищевказаних заповітів, то якою давністю є її захворювання і чи за виставленими діагнозами лікарів така хвороба є тривалим перебігом? (а.с.157). Висновком судово-психіатричного експерта №23/2020 [PERSON] КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» встановлено, що підекспетрна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та на день своєї смерті проживала в [ADDRESS] за життя хворіла на психічну хворобу - органічний маячний розлад, що згідно МКХ-10 F 06.2. Визначити, чи дане захворювання впливало на її здоров`я та чи здатна [PERSON] станом на час складання нею заповіту - 24.12.2014 року на користь [PERSON] усвідомлювати свої дії та керувати ними, не вдається. Вищезазначене захворювання перше діагностовано в червні 2012 року, має рецидивуючий перебіг. [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та на день своєї смерті проживала в [ADDRESS] за життя хворіла на психічну хворобу - органічний маячний розлад, що згідно МКХ-10 F 06.2. Визначити, чи дане захворювання впливало на її здоров`я та чи здатна [PERSON] станом на час складання нею заповіту - 14.08.2012 року на користь [PERSON] усвідомлювати свої дії та керувати ними, не вдається (а.с.176-182). Суд, оцінюючи висновок експерта від 03.02.2020 року у сукупності з іншими доказами, приходить до висновку, що вищезазначений висновок експертизи не викликає сумнівів в його правдивості, оскільки експертиза була проведена відповідною експертною установою, яка обрана за взаємною згодою сторін, за ухвалою суду, постановлену на задоволення клопотання представника позивача, для проведення експертизи були надані матеріали цивільної справи №348/1854/17; медичну картку амбулаторного хворого [PERSON] №2389/12; медичну картку стаціонарного хворого [PERSON] №2228; медичну картку стаціонарного хворого [PERSON] №1865/12 (а.с.167). Висновок експертизи стосується стану [PERSON] саме на момент складання і підписання нею заповіту 24.12.2014 року та узгоджується з іншими доказами по справі. Проведеною у справі експертизою, на думку суду, не зроблено висновку про неспроможність [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в момент складення нею спірного правочину розуміти значення своїх дій та керувати нею. Також, з досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень осіб, які беруть участь у справі, свідків, судом не встановлено жодних підстав вважати, що оспорюваний заповіт складено чи посвідчено з порушенням вимог закону. Зокрема, даний заповіт посвідчений уповноваженою на те особою, тобто особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та процедури посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. При цьому суд зазначає, що сам по собі факт наявності у заповідача низки захворювань не є достатнім доказом його абсолютної неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні оспорюваного заповіту, тому відповідно не спростовує презумпцію психічного здоров`я заповідача. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2021 року по справі № 650/1252/17. Отже, за наслідком розгляду справи судом встановлено, що волевиявлення заповідача, [PERSON] , було вільним і відповідало її волі, про що свідчить її заповіт від 24.12.2014 року, яким остання заповіла все своє майно онуці - відповідачу [PERSON] , не змінивши своєї волі протягом цього строку. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги висновок судово-психіатричного експерта КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» №23/2020 [PERSON], суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі ст.ст. 202,215,1233,1234,1247,1257ЦК України, Закон України «Про нотаріат», та

Outcome: dismissed