Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач 29.08.2017 року звернувся з позовом в суд до [PERSON] про стягнення боргу в порядку зворотної вимоги (регресу) посилаючись на те, що між позивачем та УКБСР «Укрсоцбанк» 10.06.2004 року було укладено договір банківського вкладу №895/08-019/506, згідно якого позивачем розміщено на депозитному рахунку 8 000 доларів США. В той же день, 10.06.2004 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та СПДФЛ [PERSON] (в подальшому прізвище змінено на [PERSON], згодом - на [PERSON]) було укладено кредитний договір на суму 36 000 грн. В якості забезпечення за вказаним кредитним договором, між банком та позивачем укладено договір застави майнових прав вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на депозитному рахунку, заставною вартістю 42 560 гривень. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси в справі №2-5598-04 від 18.01.2005 року вирішено перевести з [PERSON] на АКБ «Укрсоцбанк» право на отримання грошових коштів за депозитним договором на суму 36 472, 50 грн. Стягнути з [PERSON] судові витрати в сумі 364,72 грн. На виконання вказаного рішення суду АКБСР «Укрсоцбанк» здійснено переведення та списання з депозитного рахунку грошових коштів в іноземній валюті, що підтверджується випиской від 14.06.2005 року. Таким чином, після фактичного виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором в сумі 36 472, 50 грн. він на законних підставах отримав право вимоги до відповідача на вказану суму (ст.544, 556 ЦК України). Також, рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси №2-2416-05 від 14.06.2005 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь банку штраф в розмірі 10 640 грн. та 106,40 грн. судових витрат. Просили стягнути з відповідача в порядку регресу 36837,22 гривень відшкодування сплачених коштів за кредитним договором та судові витрати. В подальшому, змінивши підстави позовних вимог та збільшивши позовні вимоги просили стягнути з [PERSON] 209 200 гривень боргу, судовий збір в сумі 2092 гривень та витрати за надання правничої допомоги в сумі 3250 гривень. Змінюючи підстави позову покликались на те, що між позивачем та відповідачем 10 жовтня 2005 року було укладено Договір зобов'язання, за яким сторони дійшли згоди, що відповідач зобов'язуєnься сплатити кредитору грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США за невиконання кредитного договору з АКБСР «Укрсоцбанк» від 10.06.2004 року в частині порушення строків та розмірів сплати платежів та як наслідок цих дій; стягнення з позивача 8000 доларів США, які були забезпеченням за кредитом відповідно до рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 18.01.2005 року та за рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.06.2005 року про стягнення штрафу в сумі 10 640,00 грн. Відповідач частково повертав гроші на протязі 2006 -2014 року на загальну суму 3200 грн. Після цього умови договору не виконував, 13.11.2017 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про сплату коштів. Оскільки на теперішній час умови даного договору є невиконаними просили стягнути з відповідача суми коштів 209 200 гривень боргу, судовий збір в сумі 2092 гривень та витрати за надання правничої допомоги в сумі 3250 гривень. В судовому засіданні поивач та його представник - адвокат Кушнір С.В. позовні вимоги підтримали. Просили задовольнити, заперечували проти заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки Договір зобов'язання не містить строку, а діє відповідно до п.3.1. договору до виконання всіма сторонами його умов. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги в сумі кредиту, отриманого відповідачем в розмірі 36 000 гривень, на виконання яких з позивача були списані кошти з депозитного рахунку. Просив застосувати строк позовної давності, так як вважав, що позивач звернувся до суду з позовом після закінчення строку позовної давності, оскільки відповідно до п.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п-п. 9 п. 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України прийнятого Законом України 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Таким чином, суд з урахуванням думки сторін, виходячи з обставин справи та враховуючи розмір позовних вимог, розглянув зазначену справу в порядку загального позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідка та з'ясувавши усі наявні обставини суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається зі змісту Договору зобов'язання від 10.10.2005 року, укладеного між позивачем та відповідачем сторони дійшли згоди щодо обставин, внаслідок яких боржник зобов'язується сплатити кредитору грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США за: -невиконання [PERSON] договору про надання відновлювальної кредитної лінії №895/03-018 від 10.06.2004року. в частині порушення строків та розмірів сплати платежів та як наслідок цих дій стягнення з [PERSON] грошових коштів, які були надані в забезпечення за вищевказаним кредитним договором в розмірі 8 000 доларів США (еквівалент 42576 грн); за рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 18.01.2005 року по справі №2-5598-04 з [PERSON] стягнуто грошові кошти на суму 36 472, 50 грн.; за рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.06.2005 року з [PERSON] стягнуто грошові кошти на сукму 10 640 грн. Відповідно до п.1.1 договору боржник (відповідач) взяв на себе зобов'язання сплатити [PERSON] грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, або еквівалент вказаної суми на момент оплати. Згідно до п.3.1. сторонами встановлено, що договір набирає чинності та діє з моменту підписання, відповідає умовам розділа I гл.47 ЦК України та діє до виконання всіма сторонами умов договору. Додатком до договору приєднаний документ, який свідчить про часткове повернення коштів у гривні, а саме: березень 2006 року - 1000 грн. червень 2006 року - 500 грн. травень 2009 року - 200 грн. жовтень 2009 року - 500 грн. вересень 2012 року - 500 грн. жовтень 2014 року - 500 грн. Всього - 3200 гривень. Як пояснили в судовому засіданні позивач та його представник вказаний договір має ознаку змішаного, оскільки містить в собі елементи різних договорів. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.Відповідно до ст.526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» зазначено наступне: «оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору». На думку суду, основоположними правочинами, на підставі яких між сторонами виникли правовідносини є кредитний договір між відповідачем та АКБ «Укрсоцбанк» та договір застави майнових прав вимоги грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку від 10.06.2004 року. За таких обставин, у даних правовідносинах слід керуватися відповідними нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про заставу». Відповідно до ст.ст.525-526 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 12 цього ж Закону у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі. Ст.49 вказаного Закону передбачає, що заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав. Строкове право вимоги, яке належить заставодавцю-кредитору може бути предметом застави тільки до закінчення строку його дії. У договорі застави прав, які не мають грошової оцінки, вартість предмета застави визначається угодою сторін. Так, 10.06.2004 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та СПДФЛ [PERSON] (в подальшому прізвище змінено на [PERSON], згодом - на [PERSON]) було укладено кредитний договір на суму 36 000 грн. з кінцевим строком повернення заборгованості до 30.05.2005 року, розмір відсотків за користування кредитом - 15 % річних. Цільове використання кредит:купівля основних засобів, поповнення обігових коштів. Забезпеченням за вказаним кредитом відповідно до п.1.3. кредитного договору є застава майнових прав (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на депозитному рахунку). Відповідно до договору застави майнових прав ДЗ №895/03-018 від 10.06.2004 року [PERSON] передає АКБСР «Укрсоцбанк» -заставодержателю у якості забезпечення виконання зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] майнові права вимоги отримання грошових крштів, тобто суми депозитного вкладу та суми нарахованих процентів. Заставна вартість предмету застави за погодженням сторін склала 42 560,00 гривень. Договором передбачений порядок звернення стягнення на предмет застави шляхом укладення між банком та заставодавцем договору про уступку предмету застави або шляхом переводу на заставодержателя предмету застави в судовому порядку. [PERSON] отримав кредит в розмірі 36 000 гривень, про що свідчить копія платіжного доручення, що міститься в матеріалах справи та скерував його на оплату мясної продукції згідно цільовому призначенню, передбаченому умовами кредитного договору. З моменту отримання кредиту відповідачем, як позичальником не сплачено жодного платежу на виконання вказаного кредитного договору, у зв'язку із чим банк звернувся до суду. Ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси в справі №2-5598-04 від 18.01.2005 року вирішено перевести з [PERSON] на АКБ «Укрсоцбанк» право на отримання грошових коштів за депозитним договором на суму 36 472, 50 грн. Стягнути з [PERSON] судові витрати в сумі 364,72 грн. На виконання вказаного рішення суду АКБСР «Укрсоцбанк» здійснено переведення та списання з депозитного рахунку грошових коштів в іноземній валюті, що підтверджується випиской від 14.06.2005 року. Таким чином, за рахунок коштів, що були розміщені на депозитному рахунку були виконані зобов'язання за кредитом відповідача [PERSON] Оскільки кредит надавався позивачу у гривні та рішенням суду від 18.01.2005 року вирішено перевести право отримання на АКБ «Укрсоцбанк» грошових коштів за депозитним рахунком в сумі 36 472,50 грн., суд критично ставиться до тверджень позивача, що до нього перейшло право вимоги з відповідача [PERSON] суми, яка була розміщена на депозитному рахунку та складає 8000 доларів США. Кошти у вказаному розмірі у доларах США на рахунки відповідача не поступали. Відсутні також докази того, що кошти у сумі 8 000 доларів США передавалися від позивача до відповідача за Договором зобов'язання від 10.10.2005 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт погашення кредиту відповідача в сумі 36 000 гривень, проте просив застосувати позовну давність, так як вважав, що позивач звернувся до суду з позовом після закінчення строку позовної давності. З цього приводу суд вказує на наступне. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заяву стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На думку суду, у випадку якщо позивач вважав, що його права внаслідок списання коштів з депозитного рахунку для подальшого виконання кредитних зобов'язань відповідача [PERSON] були порушені, строк для захисту прав позивача повинен рахуватися з моменту списання вказаних коштів з депозитного рахунку - 14.06.2005 року. При цьому, згідно до ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Аналізуючи зміст Договору зобов'язання від 10.10.2005 року суд розцінює дії сторін щодо складання та підписання вказаної угоди як дії, що свідчать про визнання боргу та переривають позовну давність, яка відповідно до ч. 3 ст.264 ЦК України після переривання починається знову. Тобто, позивачу необхідно було звернутися за захистом свого права не пізніше трьох років з моменту укладання Договору зобов'язання від 10.10.2005 року, тобто до 10.10.2008 року. Однак, жодних дій щодо пред'явлення вимог до відповідача в цей період вчинено не було. Часткове погашення заборгованості на загальну суму 3200 грн. в період березень 2006 - жовтень 2014 року не може бути діями, які свідчать по визнання боргу, відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, оскільки сплата вказаних незначних сум не вказує на визнання всієї суми боргу. Крім того, після сплати кожної суми не вказаний залишок заборгованості та валюта зобов'язання, в якій сторони обліковують заборгованість. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] слід відмовити у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed