Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач звернулась з позовною заявою до [PERSON] за участю третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивувала тим, що з 10 серпня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 11 грудня 2009 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні позивача. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться дитиною та не виявляє бажання піклуватись про дитину. Донька жодного разу не бачила батька, не пам'ятає його та немає до нього жодних почуттів. У зв'язку з наведеним просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні доньки [PERSON], [INFO]. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що відповідач не платить аліменти за рішенням суду. Вона не зверталася до органу опіки та піклування із заявою про притягнення відповідача до відповідальності за невиконання батьківських обов'язків. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримала. Дослідивши матеріали справи, суд фактично встановив наступне. 3 10 серпня 2007 року позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 грудня 2009 року (а.с.9, 10). Від шлюбу мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO] (а.с.11). Підставою для позбавлення батьківських прав позивачем зазначено, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться дитиною та не виявляє бажання піклуватись про дитину, та не сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн. з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 червня 2009 року і до повноліття дитини (а.с.12), довідку-розрахунок Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13 липня 2017 року №1/2, відповідно до якої загальна заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01 липня 2016 року становить у розмірі 85 000,00 грн. (а.с.14), довідку Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13 липня 2016 року №1/2 про те, що за період з 01 січня 2016 року по 01 липня 2016 року [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] не отримувала (а.с. 15), довідку Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 184 м. Києва від 03 березня 2016 року про те, що [PERSON] навчається у Середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 184 м. Києва з 01 вересня 2014 року, батько не бере участі у вихованні дитини та не цікавиться навчанням доньки в школі (а.с.13). Дослідив добуті докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі;не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 жовтня 2016 року № 8504/41/3/103, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], є доцільним (а.с. 35-36). Частина 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України передбачає можливість суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що висновок органу опіки та піклування обґрунтований лише тим, що відповідач до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, що свідчить про те, що батько самоусунувся від виконання всіх батьківських обов'язків, щодо ухилення від виховання та утримання дитини. При цьому у висновку відсутні відомості щодо заходів, які приймалися для з»ясування причин невиконання відповідачем батьківських обов»язків та відомості про належне повідомлення відповідача про розгляд питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, який вважав за можливе позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Судом не встановлено, що у відповідача закріпилася стійка поведінка щодо невиконання обов'язків по вихованню дитини. Наявність заборгованості по аліментам, не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Позивач не зверталася до органу опіки та піклування за захистом прав дитини, цим органом не приймалися заходи щодо усунення причин невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у постанові № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» дає судам роз'яснення, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі (пункт 12 вказаної постанови). Так, позиція Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України від 07 березня 2007 року щодо питання, чи було втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції право заявника на повагу до його сімейного життя, чи було втручання виправданим, полягає у наступному. 50. Це втручання не становитиме порушення статті 8, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. 53. Визначаючи, чи був захід, який оскаржується, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, розглядатиме підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їхньої відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягає не у виконанні обо\-в'язків національних органів щодо вирішення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами в межах їх свободи розсуду, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення від 23 вересня 1994 р. у справі «Хокканен проти Фінляндії» (Hokkanen v. Finland), Series A, № 229-A, с. 20, п. 55, та, mutatis mutandis, рішення від 9 червня 1998 р. у справі «Бронда проти Італії» (Bronda v. Italy), Reports of Judgments and Decisions 1998?IV, с. 1491, п. 59). 54. Далі Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інте\-ре\-сами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 1008-1009, п. 78). 55. У цій справі Суд зазначає, що компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, взяли до уваги доводи, надані матір'ю дитини та іншими свідками з її боку, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. 56. Суд не має сумнівів, що такі доводи могли бути належними. Однак з урахуванням усталеної практики Суду, що стаття 8 включає імпліцитні процесуальні вимоги, потрібно визначити, чи було залучено заявника до процесу прийняття рішень у цілому в тій мірі, яка була достатньою для забезпечення необхідного захисту його інтересів, беручи до уваги конкретні фактичні обставини справи, а також важливість прийнятих рішень (див. рішення у справі «Ельсгольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 52, ECHR 2000-VIII; зазначене вище рішення у справі «P., C., та S. проти Сполученого Королівства» (P., C. аnd S. V. the United Kingdom), п. 119, та рішення у справі «Венема проти Нідерландів» (Venema v. the Netherlands), заява № 35731/97, п. 91, ECHR 2002-X, із посиланням на рішення від 8 липня 1987 р. у справі «W. проти Сполученого Королівства» (W. v. United Kingdom), Series A, № 121, с. 28-29, п. 64). 57. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що відповідне цивільне провадження стосувалось сімейних відносин заявника та позбавлення його батьківських прав. Ці питання як за національним законодавством, так і в оскаржуваному провадженні мали ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. На думку Суду, досить складно визначити, в якій мірі національні суди могли дати таку оцінку, не заслухавши заявника особисто або, принаймні, з огляду на обставини справи не отримавши інформації від заявника особисто щодо його бачення подій і відносин із сином та М. за допомогою міжнародних угод про правову допомогу. 60. Таким чином, Суд доходить висновку, що заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Таким чином, у цій справі права заявника, гарантовані статтею 8 Конвенції, були порушені. Отже, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на осіб, які не виконують обов'язків по вихованню дитини, та встановлених обставин щодо не врегулювання питання щодо невиконання відповідачем обов'язків по вихованню дитини органами опіки та піклування, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed