Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання членом сімї наймача та визнання права користування житловим приміщенням, вказавши, що він з 2003 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], яка є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. з нею та її донькою [PERSON] він проживав у її квартирі. 12.02.2016 р. померла [PERSON], а 04.06.2017 р. померла її донька [PERSON], за якою він здійснював догляд до її смерті. На теперішній час він має намір перереєструвати особовий рахунок на себе, однак не може цього зробити в звязку з відсутністю реєстрації у вказаній квартирі. Тому просить визнати його членом сім'ї [PERSON], померлої 12.02.2016 р. та визнати за ним право користування квартирою № 42 в будинку № 16 по вул. Мухіної в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Суду пояснила, що позивач з [PERSON] перебували в шлюбних відносинах, вели господарство, спільний бюджет, є спільні фото, однак позивач їх не надав. Він займався похованням [PERSON], мав намір сплачувати комунальні послуги, однак не може переоформити особові рахунки. Представник відповідача [PERSON] Довгинцівської районної у місті ради [PERSON] заявлені вимоги не визнала з підстав їх недоведеності. Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 12 лютого 2016 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 673332 (а.с.5). Після її смерті до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON], однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 липня 2017 р. державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 12 лютого 2016 року [PERSON], оскільки [PERSON] пропустив встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини після її смерті, а також відсутній факт шлюбних відносин з померлою. рекомендовано звернутися до суду з приводу визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та встановлення факту проживання однією сімєю не менш, як пять років (а.с. 14 копія постанови). За даними [PERSON] Довгинцівської районної у місті ради № 8/21-910 від 03.07.2017 р., в квартирі [ADDRESS], з 19.01.1973 року була зареєстрована лише [PERSON], станом на 12.02.2016 р. інші особи зареєстровані не були (а.с. 4 копія повідомлення). Правовідносини по користуванню жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду врегульовані главою 2 розділу III Житлового Кодексу України. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 2 від 12 квітня 85 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, із змінами, судовому розгляду відповідно до ст.24 ЦПК України, підлягають спори, пов'язані з договором найму жилого приміщення, про визнання і втрату права на жиле приміщення. Відповідно до п. 9 вказаної постанови, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року №6-60цс-12, яка в силу ст.360-7 ЦПК України, має застосовуватись судами України, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч.1,2 ст.64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК УРСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім'ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності письмової згоди на проживання позивача від наймача [PERSON], яка померла 12 лютого 2016 року, та реєстрацію і проживання в спірному жилому приміщенні, за життя наймач не зверталась до відповідних органів з питання реєстрації позивача у спірній квартирі. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущення Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, згідно акту сусідів [PERSON] (вул. Мухіної, 16/41), [PERSON] (вул.Мухіної, 16/41) та [PERSON] (вул. Мухіної 16/36), складеного 07.07.2017 р., що наданий позивачем в якості доказу, [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та разом вирішували побутові проблеми з 2003 року, після смерті [PERSON] він займається утримання квартири, сплачує комунальні послуги, робить ремонт (а.с.6). Однак вказаний акт ніким не посвідчено, невідомо, чи були присутні вказані в ньому особи при його складанні, з чого суд робить висновок про неналежність та недопустимість акту в якості доказу. Крім того, представником позивача в судовому засіданні зазначено, що позивач мав намір сплачувати комунальні послуги, однак не може переоформити особові рахунки, що спростовує зазначене в акті твердження про сплату позивачем комунальних послуг та утримання квартири. Судом неодноразово розяснювалися права представнику позивача та його обовязок щодо надання суду доказів на обґрунтування заявлених вимог, в тому числі допит свідків, однак представник позивача зазначене проігнорував, клопотання про допит свідків суду не заявив, тому суд розглядає справу на засадах диспозитивності, змагальності, всебічності та повноти з'ясування обставин справи з врахуванням тих доказів, що наявні в матеріалах справи. Так, згідно копії паспорта [PERSON] (а.с.12), з 16 січня 1974 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб між ними не розірвано. Представником позивача не заперечувався факт перебування в шлюбі позивача, однак зазначено, що вони не проживали разом з дружиною. Суд не може приймати до уваги зазначене, визнавши позивача членом сім'ї наймача як чоловіка наймача, оскільки це можливе в разі, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, що підтверджується розясненнями, викладеними в п.20 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Зазначене представником позивача не спростовано, а надані суду докази не можуть свідчити про спільне проживання та про те, що між сторонами склалися сталі стосунки, притаманні подружжю. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Враховуючи зазначене, суд не знаходить підстав для задоовлення позову.

Outcome: dismissed