Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

06.08.2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду через свого представника [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Миколаївській області, за яким просила визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 45.0 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради\~ Новобузького району Миколаївської області, в порядку спадкування після смерті 18.07.2012 року її чоловіка [PERSON] В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказала, що\~за життя її чоловік [PERSON], будучи засновником фермерського господарства «Агро», отримав державний акт на право постійного користування землею МК № 682 від 18.01.1995 року, що був зареєстрований за № 63 в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею, згідно якого йому надавалась у постійне користування вищезазначена земельна ділянка. Позивачка, бажаючи успадкувати вказану земельну ділянку подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину до приватного нотаріуса Новобузького районного нотаріального округу, а також державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що спадкування права постійного користування земельною ділянкою законодавством не передбачено та розяснено про звернення до суду для вирішення даного питання. За життя [PERSON] не встиг переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Посилаючись на положення ст. 1218 ЦК України, за яким до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі за аналогією ч. 2\~ст. 407 ЦК України\~та ч. 2\~ст. 102-1 ЗК України, які\~передбачають успадкування права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), зважаючи на те, що спірна земельна ділянка являється матеріальною основою фермерського господарства «Агро» заснованого спадкодавцем, в своїй діяльності воно продовжує використовувати спірну земельну ділянку за цільовим призначенням, позивач бере участь в діяльності фермерського господарства, прийняла іншу спадщину після смерті [PERSON], позивачка просила задовольнити її позов. Даний цивільний позов автоматизованою системою документообігу був розподілений судді Васильченко Н.О., якою 14.08.2018 року провадження у справі було відкрито та призначено її до розгляду у загальному позовному провадженні. Згідно з Указом Президента України від 21.09.2018 року № 290/2018 головуючу по вказаній справі суддю Васильченко Н.О. з 08.10.2018 року переведено шляхом відрядження до одного року до Ленінського районного суду м. Миколаєва. 16.10.2018 року призначено повторний автоматичний розподіл зазначеного позову, який розподілений іншому судді цього суду Вжещ С.І. 22.10.2018 року суддею Вжещ С.І. за відповідною ухвалою прийнято дану справу до свого провадження та призначено її до розгляду у загальному позовному провадженні. 29.11.2018 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду справи по суті.\~\~ В судове засіданні представник позивача [PERSON], посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 30.08.2019 року направив на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], мотивуючи його тим, що земельним законодавством не передбачено автоматичного переходу прав на земельні ділянки, а вимагається оформлення прав на них за певною процедурою, відповідне рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власніть або у користування є обовязковою умовою для набуття права на земельну ділянку, відтак право постійного користування земельною ділянкою не дає права права користувачу розпоряджатися нею, і відповідно спадкоємці не мають можливості успадковувувати дану землю за заповітом чи законом. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] сільська рада Новобузького району Миколаївської області, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялася завчасно належним чином. Заяв про розгляд справи за її відсутності не подавала, заперечення проти позову чи відзиву до суду не надала. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Новобузького районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання теж не зявилася, але направила на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи без її участі. Заперечень проти позову чи відзиву не подавала. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши відзив представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. 18 січня 1995 року на підставі рішення 1 сесії 22 скликання Новобузької районної ради народних депутатів Новобузького району Миколаївської області від 22 липня 1994 року за № 10, [PERSON] отримав державний акт, серії\~ МК\~\~ № 682, на право постійного користування земельною ділянкою площею 45 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Новобузького району Миколаївської області (а.с. 20). Як стверджував під час судового розгляду справи представник позивачки вказану земельну ділянку [PERSON] використовував в основі діяльності фермерського господарства «Агро» засновником і головою якого він був. 18.07.2012 року [PERSON] помер (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема 29.11.2013 року заведено відповідну спадкову справу за № 55394557 відповідно до якої, дружина спадкодавця, позивачка по справі [PERSON] успадкувала належні йому за життя житловий будинок, земельну ділянку для обслуговування цього будинку та земельну ділянку для ведення фермерського господарства, площею 5,0 га. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом не має. (а.с. 21-24). ФГ «Агро» продовжило свою діяльність після смерті [PERSON], і його новою головою було обрано іншого члена та засновника фермерського господарства [PERSON] (а.с. 12-14). 29.12.2013 року приватний нотаріус Новобузького районного нотаріального округу [PERSON] відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за\~ державним актом на право постійного користування землею серії МК № 173 від 01.09.1994 року, у звязку з тим, що спадкування права постійного користування земельною ділянкою законодавством не передбачено (а.с.25). В лютому 2014 року позивачка [PERSON] вже зверталася до Новобузького районного суду Миколаївської області з таким самим позовом з тих самих підстав, але до відповідача [PERSON] сільської ради Новобузького району Миколаївської області. По вказаній справі згідно рішенням даного суду від 05.05.2014 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування були задоволені. За постановою апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2018 року вищевказане рішення Новобузького районного суду скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог, як таких, що заявлені до неналежного відповідача, що не позбавляло позивача права повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але до належного відповідача. з тих підстав (а.с.26-29). За змістом положень\~статті 182 ЦК України\~до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Згідно з частиною 1\~статті 92 ЗК України\~(у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою\~це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої\~статті 92 ЗК України\~вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6\~Перехідних положень ЗК України\~визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до\~статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями\~116,\~118 ЗК України\~є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із частиною першою\~статті 126 ЗК України\~право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до частини другої\~статті 407 ЦК України\~(у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої\~статті 102-1 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті згідно якої право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу. Згідно\~статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року (у справі №6-2329цс16) та від 23 листопада 2016 року (у справі №6-3113цс15). Із матеріалів справи вбачається, що між власником спірної земельної ділянки (орган місцевого самоврядування) та [PERSON] не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої\~статті 407 ЦК України, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицею права користування чужою земельною ділянкою. За таких обставин, суд дійшов переконання, що право користування земельною ділянкою, що виникло у [PERSON] на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і не передається спадкоємцям у порядку спадкування за законом без укладення відповідного договору. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування після смерті [PERSON] задоволенню не підлягають. Доводи представника позивача про те, що позивачка в порядку спадкування після смерті [PERSON] має право на отримання у постійне користування спірної земельної ділянки суперечать встановленим обставинам спору, та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень закону, що регулює спірні правовідносини, а тому не заслуговують на увагу. При цьому, позивачем, всупереч вимогам частин 1 та 6\~статті 81 ЦПК України не надано суду жодних доказів, які свідчать про передачу земелекористувачем [PERSON] до капіталу ФГ "Агро" спірної земельної ділянки. Судові витрати понесені позивачкою на оплату судового збору у звязку з залишенням її позовних вимог без задоволення у повному обсязі належить віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed