Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

09.10.2018 позивач звернулася до суду з позовом та, посилаючись на ст.ст. 115-117 КЗпП України, просить суд стягнути з ДП "Київський науково-дослідний інститут гідроприладів" на свою користь заборгованість по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 38 604 грн. 36 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі Наказу Пр№ 338/к від 30.11.1966 була прийнята до Київського науково-дослідного інституту гідроприладів (зараз ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів») на посаду виконуючого обов'язки техніка та відповідно до Наказу від 17.12.2013 № 138/К була звільнена за власним бажанням за ст. 38 Кодексу законів про працю України. Зазначила, що була змушена звільнитися за власним бажанням, оскільки у підприємства була заборгованість перед нею по виплаті заробітної плати, та дозволили працювати надалі в інституті за договорами підряду. Останній Договір був укладений в січні 2017 року. Наступний договір їй не підписали, посилаючись на фінансові труднощі підприємства. Заборгованість складала згідно розрахункового листа станом на травень 2017 року 15 905 грн. 46 коп. Позивачка вказала, що 13.12.2017 звернулася з офіційною заявою до директора ДП «КНДІ ГП» Меленка Ю.Я. відносно розрахунку з нею згідно договорів підряду №18 від 19 жовтня 2015 року, №1 від 20 січня 2016 року, №6 від 21 квітня 2016 року, №14 від 22 липня 2016 року, №19 від 23 жовтня 2016 року, №1 від 24 січня 2017 року, але відповіді офіційної не надали і відносно повернення коштів нічого не було сказано. Згідно договорів №18 від 19 жовтня 2015 року, №1 від січня 2016 року, №6 від 21 квітня 2016 року, №14 від 22 липня 2016 року, №19 від 23 жовтня 2016 року, №1 від січня 2017 року за виконану роботу розмір оплати становив 3500 ( три тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. Згодом, із загальної суми заборгованості, яка становила згідно розрахункового листа на травень 2017 року 15 905,46 виплатили лише 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок. Позивач зазначила, що 26 квітня 2018 року вона звернулася з офіційною заявою №31 відносно надання довідки про заборгованість підприємства, яка на той час становила 9 905 грн. 46 коп., ані відповіді, ані виплати не надано. Позивач вважає, що зазначенні обставини, щодо відсутності коштів на здійснені розрахунку по заробітній платі, не є підставою для її невиплати, а тому дані кошти повинні бути сплачені їй в обов'язковому порядку. Посилаючись на те, що відповідач довідку по заборгованості із заробітної плати не надав, позивачка, навела суду розрахунок заборгованості по зарплаті, виходячи із останнього договору підряду №1 від 24.01.2017, де за місяць заробітна плата, на її думку, становила 1666,66 грн., при цьому середньоденна зарплата, обрахована нею у відповідності до п. 5 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, становила відповідно 81,30 грн. (1666,66 + 1666,66) / 41 робочий день). На переконання позивачки, розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку заборгованості при звільненні за період з 01.05.2017 по 01.10.2018, становить 28 698,90 грн. (81,30*353 робочі дні). Таким чином, позивачка вважає, що заборгованість по заробітній платі в сумі 9 905,46 грн. та середній заробіток за час затримки станом на 01.10.2018 у розмірі 28 698 грн. 90 коп. підлягає стягненню з відповідача на її користь. Враховуючи вищенаведене, просила позов задовольнити з наведених вище підстав. 09.10.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 16.10.2018 в справі відкрито спрощене позовне провадження. ДП « Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з наданої позивачем копії трудової книжки, на підставі Наказу Пр№ 338/к від 30.11.1966 позивачка була прийнята до Київського науково-дослідного інституту гідроприладів (ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів») на посаду виконуючого обов'язки техніка. Відповідно до Наказу від 17.12.2013 № 138/К [PERSON] звільнена за власним бажанням за ст. 38 Кодексу законів про працю України. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON].(виконавець) та ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» (замовник) укладалися договори підряду, а саме: №18 від 19 жовтня 2015 року, №1 від січня 2016 року, №6 від 21 квітня 2016 року, №14 від 22 липня 2016 року, №19 від 23 жовтня 2016 року, а також №1 від 24.01.2017. Пунктами 1.1 вказаних договорів визначались зобов'язання виконавця з виконання певних робіт, по закінченню яких виконавець в зазначений у договорі строк повинен подати звіт про виконані роботи, виконавець самостійно організовує виконання робіт, не підпадає під дію правил внутрішнього порядку. Пунктами 1.2 договорів визначалось, що замовник зобов'язаний своєчасно прийняти й оплатити виконану виконавцем роботу. Пунктами 2.1-2.3 договорів передбачено розмір і порядок оплати. Так, сторонами були підписані акти здавання-приймання роботи за кожним із договорів підряду. Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, посилалася на те, що згідно розрахункового листа за травень 2017 року заборгованість відповідача за вказаними договорами становила 15 905,46 грн., а згодом їй було виплачено 6000 грн., таким чином, вважає, що заборгованість із заробітної плати становить 9905,46 грн. Також просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час затримки розрахунку заборгованості при звільненні за період з 01.05.2017 по 01.10.2018, у розмірі 28 698,90 грн., на що суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Законодавством України передбачені різні шляхи реалізації цього права. Виходячи з положень КЗпП України та ЦК України, реалізувати своє право на працю можна шляхом укладення трудового договору, контракту або цивільно-правового договору, зокрема: договору підряду, договору доручення, авторського договору та інших цивільно-правових угод. Усі ці договори регулюють суспільні відносини у сфері трудової діяльності осіб, хоча їх правове регулювання істотно відрізняється. КЗпП України у ст. 21 визначає поняття трудового договору. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За трудовим договором працівник знаходиться із роботодавцем у тривалих відносинах і зобов'язаний виконувати будь-яку роботу в межах своєї професії, спеціальності, кваліфікації і посади. Роботу працівника має організовувати роботодавець, створюючи необхідні умови для виконання роботи, забезпечуючи його всім необхідним. Під час виконання робіт за трудовим договором - роботодавець зобов'язаний забезпечити працівникові умови праці, передбачені чинним законодавством про працю, колективним і трудовим договорами. Працівник має право на охорону праці. У разі не гарантування безпечних умов праці робітник має право відмовитися від виконання роботи без настання для нього яких-небудь негативних наслідків. За цивільно-правовими договорами виконавець зобов`язується виконати на свій страх і ризик визначену роботу за завданням замовника. Натомість працівник за трудовим договором у процесі виконання трудової функції має дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, встановлених на підприємстві, в організації чи установі роботодавця. Тобто працівник зобов'язаний дотримуватися режиму робочого часу, починати роботу у встановлений власником час і закінчувати роботу не раніше часу, зазначеного в правилах внутрішнього трудового розпорядку. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконати певну роботу у визначений проміжок часу. Саме виконання працівником конкретної функції, нерозривно пов'язане із підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, і відокремлює трудовий договір від цивільно-правових договорів, предметом яких є лише визначений результат праці, виконання індивідуального трудового завдання (замовлення, доручення), здійснюваного без підпорядкування виконавця роботи внутрішньому трудовому розпорядкові на підприємстві, в організації чи установі власника. У разі неналежного виконання трудових обов'язків працівник може бути притягнутий до дисциплінарної і матеріальної відповідальності. За договором про підряду ( ч. 1 ст. 837 ЦК України), за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ст. 843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. У трудових договорах праця оплачується у різних формах саме за виконання працівником трудової функції у виробничому колективі залежно від фактично витраченої її кількості та якості. Згідно ч.1 ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Характерною відмінністю цих видів договорів є те, що в цивільно-правових договорах має місце рівність сторін. У трудовому договорі переважають відносини підпорядкування працівника роботодавцю. Трудове законодавство забезпечує особі, яка працевлаштовується на роботу за трудовим договором, низку істотних гарантій. Так, роботодавцю забороняється необґрунтовано відмовляти особі у прийомі на роботу; не допускається будь-яке пряме або непряме обмеження прав або встановлення переваг при прийомі на роботу з обставин, не пов'язаних із діловими якостями працівника (недопущення дискримінації); працівник має право на щорічну відпустку, соціальне страхування та інші трудові і соціально-побутові пільги і переваги. Особа, яка працює за цивільно-правовим договором, не має права на оплачувану іншою стороною договору відпустку на відміну від працівника, що працює за трудовим договором, якому щорічно надається відпустка. Цивільно-правовий договір - вид договору, який укладається відповідно до вимог не трудового, а цивільного законодавства. За цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а його результат. Він визначається після закінчення роботи та оформляється актами здавання-приймання виконаних робіт (послуг), на підставі яких здійснюється їх оплата. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його рамками, метою договору є отримання певного матеріального результату. Особа, що виконує роботу на підставі такого договору, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, вона сама організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Законодавство про працю на такі відносини не поширюється. Так, з укладених між позивачем та відповідачем договорів не вбачається, що позивачка виконувала трудові функцій, а не надавала послуги відповідно до договору. Цей договір не містить жодних ознак трудового договору. За своїм змістом укладені договори були цивільно-правовими з наведених вище підстав. Оплата за надані послуги позивачу повинна була проводитися на підставі актів виконаних робіт. Вимога щодо стягнення заборгованості по заробітній платі не знайшла свого підтвердження, оскільки позивач надавала послуги відповідачу за договорами підряду, оплата, за якими проводилася згідно актів приймання-передачі виконаних робіт. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд враховує, що ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту прав залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договорів підряду. Зазначені правовідносини врегульовані договором та Главою 61 ЦК України, тому і правові наслідки в разі їх порушення мають відповідати передбаченим способам захисту прав, виходячи із спірних правовідносин. У такому випадку суд приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності ст.ст. 116, 117 КЗпП України не є належним способом захисту прав та інтересів. З огляду на наведене, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed