Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позові зазначає, що їй [PERSON], на праві власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. У даному будинку, крім неї , зареєстровані та проживають її чоловік - [PERSON], дочка - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. Також, у її будинку з 03 березня 2008 року, зареєстроване місце проживання її батька - [PERSON]. Більше трьох років тому, а саме 01 липня 2011 року відповідач переїхав проживати від неї до свого сина ( брата позивачки ) - [PERSON] в село Голодьки Хмільницького району Вінницької області. При цьому відповідач перевіз абсолютно всі свої речі, оскільки наміру повертатися для проживання до її будинку , він не мав. Більше того, після багатьох років напружених між ними стосунків вони тоді порозумілися та [PERSON] пообіцяв знятися із реєстраційного обліку по [ADDRESS] про що написав розписку . Вона ж, в свою чергу, допомогла батькові із переїздом на нове місце проживання, оплативши транспорт, що перевозив меблі та інші, належні батькам, речі домашнього вжитку. Згодом, коли [PERSON] облаштувався, до брата на постійне місце проживання переїхала і дружина відповідача ( мати позивачки ) -[PERSON]. Таким чином, з літа 2011 року і до теперішнього часу відповідач не проживав по місцю своєї реєстрації. Жодного разу не з'являвся, хоча ніхто цього робити йому не забороняв. З часом, а саме у квітні 2014 року, у сім'ї позивачки виникла крайня необхідність у зміні помешкання на більш дешевше, оскільки у зв'язку із підвишенням курсу долара до гривні, вчасно погашати у повній мірі, взяті раніше для добудови будинку у іноземній валюті кредити, стало неможливим. Оскільки, належним їй житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS], вона забезпечувала виконання своїх зобов'язань по кредитах, на сімейній раді було прийнято рішення про продаж будинку, погашення кредитних зобов'язань та придбання в подальшому, на різницю коштів, більш дешевшого житла. Уже є досягнутою попередня домовленість про купівлю-продаж будинку із покупцем, який має намір та спроможний придбати житло. Однак, в зв'язку із незняттям, незважаючи на обіцянки, із реєстраційного обліку по [ADDRESS] [PERSON], розпорядитися своєю власністю та погасити кредитні зобов'язання, вона не може. Тому просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за [ADDRESS]. Відповідач позов не визнав у запереченні зазначає, що приблизно в 2001 році вони з дружиною та дочкою [PERSON] вирішили побудувати один будинок на дві сім'ї, для себе та для сім'ї дочки. З цією метою придбали земельну ділянку в [ADDRESS]. Він самостійно розпочав будівництво житлового будинку , на його будівництво він витратив свої власні грошові кошти. На той час дочка проживала в Німеччині . В 2004 році він закінчив будівництво житлового будинку, який був прийнятий в експлуатацію і йому було видано свідоцтва про право власності. Після повернення дочки з Німеччини він подарувати їй будинок за умови що він разом із дружиною, матір'ю позивачки, будуть проживати в будинку до смерті. Але у них склались неприязні стосунки із зятем , між ними почали виникати конфлікти , іноді бійки. Коли дружина захворіла , позивачка вирішила його разом з дружиною відправити до психіатричної лікарні. Його дружина дійсно страждала на старечий склероз, інколи не контролювала свою поведінку. Скориставшись цією ситуацією, позивачка помістила його дружину до психіатричної лікарні 01.07.2011 року. В цей же день дочка із зятем та працівники міліції вигнали його з дому. Після чого він вирішив деякий час пожити у сина [PERSON]. За цей час він сподівався , що дочка зрозуміє і усвідомить свою провину перед батьками і вони зможуть повернутись та продовжувати жити разом в спірному будинку . Але , після того як важко захворіла його дружина [PERSON] , він змушений був її доглядати до смерті. [INFO] дружина померла і він вирішив переїхати жити в будинок дочки для постійного проживання по місцю реєстрації, але дочка його не допускає до будинку. Він неодноразово приходив до будинку з метою вселитись, але дочка заявила , що він втратив право на житло. Вважає, що припинив проживання у спірному будинку із поважної причини, тому у задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та просить задовільнити. Пояснила, що дійсно , батько за її дорученням займався будівництвом будинку [ADDRESS]. Однак будинок будувався виключно за її кошти. Через те, що вона перебувала у Німеччині, документи на будинок були оформлені на ім'я батька. Після її повернення , батько подарував їй будинок. Між ними була домовленість, що батько та мати будуть проживати разом із ними у спірному будинку. Але через деякий час між її сім'єю та батьками почали виникати конфлікти. Її мати захворіла і 01.07.2011 р. була поміщена до психіатричної лікарні . Тоді ж вони із батьком порозумілись і батько вирішив добровільно переїхати проживати до сина в село Голодьки Хмільницького району Вінницької області. Так, як батько більше 3 років не проживає у її будинку , просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідач [PERSON]в судовому засіданні позов не визнав. Підтвердив , що під час проживання у будинку дочки у них постійно виникали конфлікти. Пояснив, що його дочка хотіла виселити їх із матір'ю з будинку, однак суд їй у позові відмовив. Потім коли його дружина захворіла , 01.07.2011 р. на вимогу дочки, до їх будинку приїхала швидка допомога разом із працівниками міліції . В цей же день дружина була поміщена до психіатричної лікарні, а йому пригрозила дочка, що якщо він не виселиться із будинку, то його теж помістять до психіатричної лікарні. Він під впливом обставин, та загрозою потрапити до психіатричної лікарні , в цей же день, без будь-яких речей був вимушений поїхати до сина в село Голодьки Хмільницького району Вінницької області . При цьому дочка заставила його підписати розписку, що він не буде мати претензій до житлового будинку і добровільно зніметься із реєстраційного обліку. Потім в подальшому дочка без його згоди, самоправно привезла в будинок його сина в с. Голодьки Хмільницького району і скинула на подвір'ї холодильник, телевізор, газову плиту, ліжко, шкафчики кухонні, вмивальник. Речі накрила целофановою плівкою, а сама втекла. Коли він змушений був занести до хати, ці речі, то там виявив розписку [PERSON] в якій зазначено, що вона всі ці речі йому повернула. В будинку дочки залишилась частина речей. Після повернення з лікарні , дружина поселилась із ним у сина тому, що боялась повертатись до будинку дочки. Протягом 3 років він змушений був доглядати хвору дружину тому не мав змоги повернутись до будинку дочки. На даний час після смерті дружини він бажає повернутись до будинку дочки через те, що там є належні умови для проживання. Крім дочки у ньог є ще два сини, однак у них умов для проживання немає. В селі Голодьки Хмільницького району Вінницької області він проживав у недобудованому будинку сина , у одній кімнаті без зручностей. Просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що декілька років тому допомогали грузити речі [PERSON] із будинку [ADDRESS] для перевозу їх в с Голодьки . Вислухавши сторін, свідків вивчивши документи, які є у справі суд вваджає, що позов не підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будиноку з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Наведений факт підтверджується договором дарування від 14 грудня 2004 року (а.с.6). Оглянута в судовому засіданні домова книга підтверджує реєстрацію за вище вказаною адресою позивачки, її чоловіка - [PERSON], дочка - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. Також, там зареєстрований з 03 березня 2008 року її батько - [PERSON] (а.с.7-8). Довідка Літинської селищної ради (а.с.10) свідчить , що [PERSON] у будинку по [ADDRESS] не проживає з липня 2011року. Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. При цьому, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання , і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] є батьком позивачки [PERSON]. Між сторонами виник конфлікт та неприязні стосунки через гроші. Даний факт визнають самі сторони, крім того це підтверджується рішенями судів (а.с.64-66), зверненнями до правоохоронних органів (а.с.42,44,56,57). Сторони визнали той факт, що 01.07.2011 р. дружина [PERSON] була поміщена до психіатричної лікарні, а він сам в цей же день поїхав до сина в село Голодьки Хмільницького району Вінницької області . Відповідно до ст.61 ч 1 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. [PERSON] стверджує, що дочка погрожувала його теж помістити до психіатричної лікарні, у разі, якщо він не виїде із її будинку, тому він злякався і поїхав до сина. Повернутись не міг тому, що боявся реалізації погрози дочки та вимушений був займатись доглядом за пристарілою та хворою дружиною. Натомість позивачка стверджує, що вони із батьком порозумілись і він добровільно поїхав проживати до сина. Суд критично ставиться до свідчень позивачки . Наявність розписки від 01.07.2011року (а.с.9) про те, що [PERSON] не буде мати претензій до житлового будинку і добровільно зніметься із реєстраційного обліку, та розписки [PERSON] (а.с. 61) про те, що вона зобов'язується віддати речі батькові та оплатити перевезення цих речей , свідчать про відсутність довіри між сторонами . Збіг обставин, а саме похилий вік відповідача, поміщення його дружини до психіатричної лікарні, його переїзд в цей же день до сина без будь-яких речей, свідчить про відсутність добровільності з його боку.Все це, а також необхідність доглядати хвору дружину аж до її смерті, суд визнає поважною причиною відсутності за місцем реєстрації. На користь цього також свідчать умови проживання відповідача . Відповідно до акту обстеження житлових умов [PERSON] (а.с. 62 ) встановлено , що у її будинку 2 поверхи, на першому поверсі 7 кімнат, на другому 6 кімнат, будинок належно обладнаний. На час обстеження 18.09.2014року - 2 кімнати , кухня та туалет пусті. Зі слів власниці будинку , у цих кімнатах проживали її батьки. Тобто за місцем реєстрації [PERSON] були створені належні умови для проживання. Натомість останнім часом він був змушений проживати у недобудованому не обладнаному та без зручностей будинку. Відповідно до ст. 405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Ray-ner v. the U.K. (21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. (24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus (18.02.1999). Тому з метою захисту права на житло [PERSON] , 1935 р.н. , якому майже 80 років, позов не може бути задоволено. Позивачка звернулась до суду за захистом свого права мотивуючи тим, що вона має бажання продати свій будинок, а реєстрація батька у даному будинку перешкоджає цьому. В даному випадку право власності позивачки не порушено жодним чином. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст 57 ЗУ Про натаріат угоди про відчуження майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується . При посвідченні угод про відчуження жилого будинку, перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Outcome: dismissed