Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

У липні 2017 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулася [PERSON], в інтересах якої на підставі довіреності діє [PERSON], із заявою про встановлення факту смерті її рідного брата Артем»єва [PERSON], [INFO], який 12 червня 2017 року помер на тимчасово окупованій території у м. Донецьку. На підтвердження факту смерті надала лікарське свідоцтво про смерть № 1789 від 14 червня 2017 року та довідку про причину смерті від 14 червня 2017 року. Органи державної реєстрації актів цивільного стану на території України, яка підконтрольна органам влади України, не можуть зареєструвати факт смерті її брата, оскільки вказані лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті видані установами, які знаходяться на тимчасово окупованій території, тому вона була змушена звернутись до суду із заявою в порядку окремого провадження, для встановлення факту смерті свого брата - [PERSON]. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 серпня 2017 року [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви про встановлення факту смерті [PERSON]»єва [PERSON]. У апеляційній скарзі заявник [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення заяви. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що не погоджується з підставами відмови у задоволенні заяви, оскільки в заяві поданою нею до суду вказано, що смерть настала за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Луговського, буд. 25, тобто за його місцем проживання; у медичному свідоцтві вказано причину смерті, а саме «арт.обстріл». Стосовно ненадання оригіналів документів, які були додані до заяви, повідомляє, що нею були передані представнику саме копії документів. Коли представник повідомив її про необхідність надання оригіналів документів, то вона через брак коштів не мала можливості виїхати з неконтрольованої території та через відсутність поштового зв»язку не мала можливості надіслати документи на адресу суду. Представник заявника [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав повністю. Заслухавши доповідь судді, пояснення представника [PERSON], дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні заяви суд виходив із того, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті [PERSON], а саме оригіналів документів, на які посилається [PERSON] в орбгрунтування факту смерті [PERSON]»єва В.В.. Після розяснення судом положень статті 10 ЦПК України заявником також не було вчинено дієвих заходів щодо надання суду документів в оригіналі. Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам діючого законодавства. За змістом статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що тимчасово окупованою територією України є [PERSON] Крим та м. Севастополь. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085 «Про затвердження населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану тимчасово не здійснюють свої повноваження. Частиною 1 ст. 257 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Заявник зареєстрований у [INFO], що розташована у Петровському районі. Розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України №2710/38/14 від 2 вересня 2014 року змінено територіальну підсудність справ Петровського районного суду міста Донецька та визначено їх підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у заяві про встановлення факту смерті її рідного брата зазначила, що останній помер у м. Донецьк і до заяви додала копію її паспорта, копію її свідоцтва про народження, копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про народження померлого, копію свідоцтва про смерть, копію довідки про причини смерті, копію лікарського свідоцтва про смерть, фотокартки з кладовища, відповідь Авдіївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про відмову у проведенні державної реєстрації смерті. Як на докази, що підтверджують факт смерті [PERSON], заявник посилається на додані до заяви фотокопії документів. Згідно копії свідоцтва про народження заявниці серії І-НО № 407558 та копії свідоцтва про народження [PERSON] серії V-УР № 1014449 померлий [PERSON] є рідним братом заявника [PERSON], дошлюбне прізвище якої також було "Артем"єва", що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії VІ-НО № 371944 (а.с 9,10). Відповідно до фотокопії Свідоцтва про смерть серії ДНР № 067817, виданого установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, 14 червня 2017 року, [PERSON], [INFO], помер 12 червня 2017 року у віці 54 роки, в Петровському районі м. Донецька, смерть настала вдома м. Донецьк, вул. Луговського, буд 25, про що вчинений запис акту про смерть № 537 (а.с. 11). Вказаний факт також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 1789 та довідкою про причину смерті виданими 14 червня 2017 року установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території, згідно яких [PERSON] помер 12 червня 2017 року (а.с12) На наданому заявником кольоровому зображені зафіксовано місце поховання [PERSON] (а.с 13-14). Листом від 04.07.2017р. за №704/15.27-23 за підписом начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті предявлено документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Особливий характер справ, які розглядаються в порядку окремого провадження зумовлює певні особливості процесу доказування, зокрема, відсутність змагальності в справі, оскільки сторонами в процесі є лише заявник та заінтересовані особи, активну позицію суду в процесі доказування, який за власним розсудом, з метою всебічного зясування обставин справи, може витребувати докази. Так, згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 235 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до розяснень, наданих в п. п. 1, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 р. № 2398-УІ державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Згідно ст.4 цього Закону органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній [PERSON] Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Статтею ст.17 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. В судовому засіданні апеляційним судом оглянуті надані оригінали документів, достовірність яких перевірена та засвідчена, які підтверджують факт смерті [PERSON] [INFO], що народився у м. Донецьк, Петровський район, Донецька область та помер 12 червня 2017 року у Петровському районі м. Донецька Донецької області, Україна. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України. [PERSON] на підтвердження факту смерті її брата надала копію свідоцтва про смерть, копію довідки про причини смерті, копію лікарського свідоцтва про смерть, фотокартки з кладовища . Сукупність цих доказів свідчить про доведеність її заяви. Встановлення факту смерті брата заявника необхідна їй для оформлення спадкових прав, тобто встановлення даного факту породжує юридичні наслідки для [PERSON] За вказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви.

Outcome: approved