Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

До суду звернулася позивачка [PERSON] з позовною заявою, у якій просить визначити причину пропуску строку для звернення за захистом своїх прав та інтересів поважними та поновити його, крім того прсить визнати за неї право на земельну частку (пай), як колишньому члену Спілки селян «Батьківщина» у розмірі 11,4300 га, та встановити, що земельна частка (пай) має бути надана із земель запасу (резервного фонду) на території Великоцької сільської ради Луганської області. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона 01.06.1996 року була прийнята у члени спілки селян «Батьківщина» 15.11.1996 року було зареєстровано державного акту на право колективної власності на землю спілки селян «Батьківщина», однак її до списку членів спілки, що додавався до вказаного державного акту безпідставно не було включено. Вона не була проінформована про проведення загальних зборів та інших заходів з паювання землі, дізналася про вказане лише з розмови батьків. У листопаді 1996 року вона разом з батьком зверталась до голови правління спілки селян «Батьківщина» з питанням щодо включення її у списки членів, які мають право на земельну частку (пай), однак їм було вказано про відсутність її права на земельну частку, оскільки земля вже розпайована і ніяких інших способів приватизації землі немає. До списку членів спілки селян «Батьківщина» для одержання сертифікатів на право на земельну частку (пай), які були затверджені загальними зборами від 28.10.2002 року, вона також не була включена, та сертифікату не отримувала. Вона не має юридичної освіти, а тому сприйняла відповідь посадової особи за достовірну відповідь і дізналася про своє право на земельну частку лише у березні 2018 року під час проведення підрахунку страхового стажу. Спілка селян «Батьківщина» реорганізована у СТОВ «Батьківщина» діяльність якої припинена ще в 2007 році. У зв`язку з тим, що питання стосується виділення земельної ділянки (паю), з земель запасу, тому вважає, що відповідачем має бути Головне управління Держгеокадастру у Луганській області. З метою досудового врегулювання спору вона зверталась до відповідача Головного управління Держгеокадастру щодо виділення земельної ділянки, однак їй було відмовлено посилаючись на відсутність повноважень. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала послалась на вище означені обставини. Представник відповідача від Головного управління Держгеокадастру Джафаров В. до судового засідання не з`явився, однак надав до суду відзив з запереченнями у якому просив застосувати позовну давність відносно позовних вимог позивачки відмовити її у задоволенні позовних вимог а також змиінити неналежного відповідача на належного Великоцьку сільську раду Міловського району Луганської області. Свої заперечення обгрунтував тим, що земельні ділянки за інформацією відділу у Міловському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області переданіц розпорядженнями Міловської равйдержадміністрації у приватну власність грпомадянам. Державний акт на право колективної власності на землю спілки селян « Батьківщина » зареєстрований під №3 від 15.11.1996 року. Позивачка [PERSON] до списку членів спілки селян «Батьківщина» ,що додаються до державного акту не включена. Списки членів спілки селян «Батьківщина» для одержання сертифікатів на право на земельну частку (пай) затверджені загальними зборами від 28.10.2002 року № 309 позивачка [PERSON] до данного списку не включена. Представник відповідача послався на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю,удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення,запобігання рейдерству та стимулюваня зрошення в Україні» від 10 липня 2018 року до підпункту «б» пункту 13 частини 1 що до внесення змін у розділ Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України який доповнено пунктом 21 слід, що землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Крім того представник відповідача послався і на зміни які були внесені до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05 червня 2003 року №899-1V на який в обгрунтування позовних вимог посилається позивач зазначивши, що цей закон є спеціальним законом у спірних правовідносинах, де визначаються організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) із земель що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). Організація розподілу земель з посиланням представника відповідача на ст.14-1 цього Закону здійснюється сільською, селищною, міською радою на території якої такі землі розташовані і належним відповідачем по цій справі повинен бути Великоцька сільська рада Міловського району Луганської області. Головне управління Держгеокадастру у Луганській області не має повноважень щодо розпорядження землями комунальної власності власником таких земель є вищезазначена сільска рада. Крім того він кретично ставиться до доводів позивачки відносно того, що вона мала перешкоди для реалізації свого права на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай). Він вважає, що у позивачки було достатньо часу для врегулювання питання свого членства в спілки селян «Батьківщина» та отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) починаючи з 1996 до 2000 року за період праці, та до реорганізації спілки селян «Батьківщина» тобто до кінця 2007 року коли було припинено СТОВ «Батьківщина» яка була правонаступником. Позивач не надав доказів на підтверження перешкоди для реалізації позивачем свого права на отримання сертифікату. Він вважає, що позивач знав про те,що довгий час проходить паювання землі, проводилися загальні збори та інші організаційні заходи з паювання землі зазначеного господарства. Перебіг позовної давності для звернення позивача з позовом до суду розпочався ще у 1996 році, однак позов був пред`явлений лише у грудні 2018 року, через 22 роки поза межами позовної давності. З таких підстав заявлений позов не підлягає задоволенню оскільки він заявлений без підставно та з пропуском строку позовної давності Свідок [PERSON] показала, що вона повідомила свою подругу [PERSON] про можливість отримати земельний пай оскільки та працювала у сільськогосподарському підпртємстві під час паювання. Про можливість отримання земельного паю її повідомила подруга [PERSON] Вислухав пояснення позивачки [PERSON] , свідка [PERSON] дослідивши матеріали справи у повному обсязі слід прийти до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Як слід з копії паспорту [PERSON] , вона є громадянкою України. (а.с. 8) Згідно копії трудової книжки колгоспника [NUMBER] [PERSON] 01.06.1996 року була прийнята членом спілки селян «Батьківщина» та 25.09.2000 року звільнена у зав`язку з реорганізацією. (а.с. 11-13) Відповідно до копії архівної довідки КУ «Трудовий архів» територіальних громад Міловського району, є інформація про вихододні [PERSON] за 1996 - 2000 роки по СС «Батьківщина». (а.с. 14) Як слід з листа Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 01.06.2018 року, № ПІ-33/0-31/0/63-18, на території Великіцької сільської ради Міловського району земель державної власності резервного фонду: ріллі - 97,34 га, сіножатей - 95,3 га, пасовищ - 7,3 га; земель комунальної власності - 129, 7190 га ріллі, 18,0115 га пасовищ; земель колективної власності колишніх СС «Батьківщина» та КСП «Шахтар», залишених для додаткового паювання - відсутні. Державний акт на право колективної власності на землю СС «Батьківщина» зареєстрований за № 3 від 15.11.1996 року та [PERSON] до списку членів СС «Батьківщина», що додається до державного акту не включена. До списків членів СС «Батьківщина» для одержання сертифікатів на право на земельну частку (пай), затверджених 28.10.2002 року, [PERSON] не включена. Інформація про періоди проведення уточнення списків осіб, які мають право на земельну частку - відсутня. (а.с. 15) Згідно копії довідки Великоцької сільської ради Міловського району Луганської області за № 876 від 27.07.2018 року, відповідно до проекту роздержавлення і приватизації земель колишнього СС «Батьківщина» середня земельна частка (пай) складає 11,4300 га. (а.с.16) Відповідно до копії листа Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 24.09.2018 року, [PERSON] , за результатами розгляду її заяви щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки на території Великоцької сільської ради Міловського району Луганської області, було повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення клопотання. (а.с. 17) Як слід з копії довідки Великоцької сільської ради Міловського району Луганської області за № 653 від 11.12.2018 року, середня вартість земельної частки (паю) по Великоцькій сільській раді складає: всього сільськогосподарські угіддя - 25537,65 грн. багаторічні насадження 50.41 гривень,сіножаті 3.93 гривень,пасовища 2453.24 гривень(а.с. 18) Згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань СТОВ «Батьківщина» 28.12.2007 року припинено, за судовим рішенням у зв`язку з визнанням його банкрутом. (а.с.19) Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною третьою указаної статті передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст. 22 ЗК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Як слід з п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п. 2 даного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі -КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК ( 435-15 ), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ч. 2 ст . 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Як слід з ч. 1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Таким чином, можна зробити висновок, що земля з якої позивачка просить надати земельну частку, перебуває у державній власності та передача таких земель у власність належить саме до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, яке є належним відповідачем у даній справі. Однак, враховуючи, що вимоги позивачки полягають також у визнанні її права на земельну частку (пай) у розмірі 11,4300 га, що належить до повноважень Міловської районної державної адміністрації Луганської області, відповідачем у вказаній справі також має бути залучений і вказаний орган. Однак, позивач виказав чітку позицію що, відповідачем має бути саме і тільки Головне управління Держгеокадастру у Луганській області, та клопотань щодо залучення співвідповідача не заявила. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. Відповідно до п 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст.71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Отже, станом на 15.11.1996 року, тобто на момент отримання СС «Батьківщина» Державного акта на право колективної власності на землю, позивачка [PERSON] була членом даної спілки селян, і мала право на внесення її до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Однак, як слід з матеріалів справи право на звернення до суду з позовом у позивачки виникло ще у 1996 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, минув ще до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншою стороною у справі. В обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду, позивачка посилається на те, що вона не була проінформована про проведення загальних зборів та інших організаційних заходів з паювання землі даного господарства, отримання нею неправдивої відповіді щодо неможливості отримання земельної частки, відсутності в неї юридичної освіти. Вказує, що довідалася про своє право лише у березні 2018 року, під час підрахунку страхового стажу, що спростовується її зверненням з приводу вказаного питання до голови правління спілки селян «Батьківщина» ще у листопаді 1996 року, про що вона вказує у позові. Окрім того, слід врахувати, що факт розпаювання земель є загальновідомим фактом. Відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові як вказано у ч.4 ст.267 ЦК України. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила про що вказано у ч.1 ст.261 ЦК України. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суду стало відомо, що позивачка довідалася про своє порушене право ще у 1996 році, а звернулася до суду з вказаним позовом лише у грудні 2018 року. Таким чином, доказів на підтвердження поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права, позивачкою [PERSON] суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] ..

Outcome: dismissed