Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог 14 січня 2020 року, просив стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду кошти в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до суду з позовом до слідчої СВ Чорнобаївського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області Котурга І.В., оскільки вважає, що слідчим Чорнобаївського ВП ГУНП в Черкаській області при розслідуванні кримінального провадження № 12016250150001052, відкритого за фактом спричинення [PERSON] легких тілесних пошкоджень, тобто за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, були прийняті незаконні процесуальні рішення про закриття даного кримінального провадження, які були в подальшому скасовані прокуратурою та судом та поновлено досудове розслідування. Так, 26 грудня 2017 року у кримінальному провадженні № 12016250150001052 слідчою [PERSON] винесено постанову про закриття кримінального провадження, а 11 квітня 2018 року дана постанова була скасована прокуратурою, як така, що не відповідає вимогам закону та провадження поновлено. 13 вересня 2018 року слідча [PERSON] знову винесла постанови про закриття вказаного вище кримінального провадження, однак 13 лютого 2019 року постановою слідчого судді Черкаського районного суду зазначена постанова була скасована як незаконна і поновлено розслідування по кримінальному провадженню. Таким чином, приймаючи не відповідаючи вимогам чинного законодавства постанови про закриття кримінального провадження № 12016250150001052 слідча спричинила [PERSON] моральну шкоду. Тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 23, 1174, ч.6 ст. 1176 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчика Р.В. від 25 вересня 2019 року провадження у справі відкрито, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання з розгляду даної справи з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Ліннік М.С. задоволено, замінено неналежного відповідача [PERSON] на належних відповідачів - Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області, Головне управління Національної поліції України в Черкаській області. Відповідачем Головним управління Національної поліції в Черкаській області (далі ГУНП), надано відзив на позов, в якому ГУНП заперечувало проти позову [PERSON] , оскільки в позовній заяві не зазначено в чому саме полягають моральні страждання позивача і якими неправомірними діями чи бездіяльністю її було заподіяно позивачу. Крім того, позивачем не зазначено якими доказами підтверджуються його моральні страждання. Також позивачем не надано доказів на застосування ним додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків. ГУНП вказує, що в зазначеному спорі, позивач має довести не лише факт реабілітації, а й наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. Вважають, що до даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Окремо зазначили, що відповідно до ст. 1174 ЦК України протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Разом з тим, позивачем не надано розрахунку суми моральної шкоди, не вказано з яких саме міркувань він виходив визначаючи розмір завданої шкоди та якими доказами це підтверджується. Відповідачем Головним управління Державної казначейської служби України у Черкаській області (далі ГУ ДКСУ в Черкаській області), подано відзив на позов, в якому ДКСУ заперечувало проти позову [PERSON] , оскільки прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Вважають, що у позивача відсутні законні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки кримінальне провадження станом на 22.01.2020 триває. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки на їх думку, неможливо встановити дійсність «моральних страждань» позивача, причинний зв`язок мін законними діями органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури чи суду та моральними стражданнями на які вказує позивач, зокрема втрату здорового апетиту і спокійного нічного сну. Крім того, зазначені обставини не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами. Таким чином, вказують, що позивачем в порушення вимог п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та діями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Відсутність документального підтвердження є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди. Окремо зазначили, що вважають себе неналежним відповідачем у даних правовідносинах. Позивачем надана відповідь на відзив, в якій він зазначив, що згідно чинного законодавства, у випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, та за відсутності підстав застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, діють правила ч.6 цієї статті, і така шкода відшкодовується на загальних підставах (ст. 1173, 1174 ЦК України). Згідно ст. 1174 ЦК України, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається саме на державу і відшкодовується за рахунок державного бюджету. В обґрунтування розміру моральної шкоди в сумі 10000грн. зазначив, що на його думку, вказана сума відповідає конкретним обставинам справи та розміру спричиненої йому моральної шкоди і вважає, що саме така сума може компенсувати йому в повній мірі дану шкоду. Це його суб`єктивна оцінка наявної ситуації і він вважає, що його позов підлягає до задоволення. Окремо зазначив, що відповідно до ч.4 ст. 23 ЦК України обов`язок доказування відсутності моральної шкоди в даній справі повинен бути покладений на відповідача. У судовому засіданні учасники справи підтвердили обставини викладені у своїх заявах по суті справи. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чим інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені,невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13 вересня 2016 року до СВ Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області надійшло повідомлення щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом нанесення 11 червня 2010 року невідомою особою тілесних ушкоджень [PERSON] . За даним фактом СВ Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області 13 вересня 2016 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016250150001052, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. 9 листопада 2016 року [PERSON] допитано в якості потерпілого, однак останній від дачі показів відмовився. У провадженні призначено та проведено судово-медичну експертизу. 20 січня 2017 року першим заступником прокурора Черкаської області проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні доручено СВ Чорнобаївського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області 26 грудня 2017 року слідчим СВ Чоронобаївського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. 11 квітня 2018 року заступником керівника Золотоніської місцевої прокуратури вищевказану постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. 13 вересня 2018 року слідчим СВ Чоронобаївського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. 13 лютого 2019 року ухвалою слідчого судді Черкаського районного суду вказану вище постанову скасовано. 4 квітня 2019 року першим заступником прокурора Черкаської області проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні доручено СВ Канівського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області. У ході проведення досудового розслідування допитано ряд свідків, в тому числі і на яких указав [PERSON] , які інформацію, яка б становила інтерес для слідства, не надали, обставини отримання тілесних ушкоджень їх не відомі. Досудове розслідування у провадженні триває. Зазначене вбачається з наданої ГУНП в Черкаській області довідки у кримінальному провадженні №12016250150001052 від 13 вересня 2016 року за ч.1 ст. 125 КК України (а.с. 66). Крім того, зазначене підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а саме: постановою про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 20 січня 2017 року; постановою про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 11 квітня 2018 року; постановою про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 4 квітня 2019 року; ухвалою слідчого судді Черкаського районного суду від 13 лютого 2019 року та іншими документами. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до Правової позиції, викладеної Верховним Судом України у Постанові від 25 травня 2016 року по справі №6-440цс16, - шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Крім того, аналогічні висновки містяться у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 04 лютого 2019 року у цивільній справі № 752/19717/15-ц та у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 10 жовтня 2018 року у цивільній справі № 640/19717/15-ц. Відповідно до ч.1, 2 ст. 23 ЦК України, - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, [PERSON] пов`язує своє право на відшкодування моральної шкоди із прийняттям слідчою [PERSON] постанов про закриття кримінального провадження 12016250150001052 від 26 грудня 2017 року та 13 вересня 2018 року, як таких, що не відповідають вимогам закону. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Прийняття постанов, які не відповідають нормам закону слідчим під час досудового розслідування доведена ухвалою слідчого судді від 13 лютого 2019 року та постановою про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 11 квітня 2018 року, однак, суд приходить до висновку, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були постановлені вказані ухвала слідчим суддею та постанова заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури, не являється достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача (прийняття незаконних рішень) і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Скарги позивача на постанову про закриття кримінального провадження слідчого розглянута судом відповідно до вимог статей 303- 307 КПК України, і це свідчить про використання позивачем права на звернення до суду в порядку КПК України відносно прийняття рішення органів досудового слідства. Винесення зазначених ухвали слідчим суддею та постанови прокурором за результатом розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що такі рішення та дії працівників поліції порушували його законні права та інтереси та заподіяли позивачу моральної шкоди. Позивачем [PERSON] не доведено та не надано безспірних доказів, що такими рішеннями посадових осіб органів досудового розслідування йому безпосередньо завдано моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між ними та заподіяною моральною шкодою. Крім того, згідно п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, ст. 25 Бюджетного кодексу України, - ДКСУ здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду та шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Територіальні органи Державної казначейської служби не уособлюють собою державу України, а рахунки відкриті виключно для забезпечення їх діяльності не уособлюють собою Державний бюджет України, то за таких обставин, суд приймає доводи ГУ ДКСУ в Черкаській області, що він є неналежним відповідачем по даній справі. Також суд враховує, що за змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі в справі співвідповідача та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому. Суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування йому моральної шкоди завданої внаслідок прийняття рішень органом досудового розслідування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed