Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку та на 1/2 частку хемельних ділянок недійсними, про визнання державних актів на земельні ділянки на 1/2 частки недійсними, скасування державної реєстрації на 1/2 частку будинку та на 1/2 частку земельних ділянок, про визнання права власності на 1/2 частку будинку та на 1/2 частку земельних ділянок у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина. До складу спадщини увійшли житловий будинок площею 29,8 кв.м., загальною площею 64,0 кв.м. з господарськими будівлями: кухня, сарай, погріб, сарай, убиральня, що підтверджується Свідоцтвом про право приватної власності від 09.12.1988 року, зареєстрованого Томаківським БТІ за №23789819, а також земельна ділянка площею 0,66 га., з якої присадибна земельна ділянка становить 0,21 га., та для підсобного господарства становить 0,45 га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Тм №006524 виданого Мирівською сільською радою Томаківськогог району Дніпропетровської області від 26.10.1998 року, реєстраційний номер 642, розташованих по [ADDRESS] . Слідуючи свідоцтву про право приватної власності від 09.12.1988 року виданого Мирівською сільською радою Томаківського району Дніпропетровської області житловий будинок з надвірними будівлями відноситься до колгоспного двору головою якого на час видачі такого документу був [PERSON] . Спадкоємцями майна померлого [PERSON] явилися він та його мати [PERSON] , які прийняли спадщину відповідно до ст. 1270 ЦК України, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживали зі спадкодавцем, що підтверджується довідкою Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 02.07.2015 року №1055. Відповідач [PERSON] та третя особа без самостійних вимог [PERSON] , являючись дочками спадкодавця [PERSON] не зверталися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини та не були зареєстровані за місцем відкриття спадщини. Спадщину на своє ім`я оформила його мати [PERSON] про що отримала у Марганецькій державній нотаріальній конторі, спадкова справа №47/2008, Свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 28.11.2008 року на житловий будинок, зареєстрований за нею в реєстрі за №1268, у реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.01.2009 року, ВМА №521490, та Свідоцтво про право на спадщину за законом №1270 на земельну ділянку площею 0,66 га. з якої для присадибної ділянки площею 0,21 га, видано Державний акт на право власності на земелю серія ЯЗ №307127 виданий відділом Держкомзему у Томаківському районі Дніпропетровської області від 26.03.2009 року, зареєстрований за №010913400249, та для підсобного господарства площею 0,45 га., видано Державний акт на право власності на землю серія ЯЗ №307128 виданий відділом Держкомзему у Томаківському районі Дніпропетровської області від 26.03.2009 року, зареєстрований за №010919400250. [INFO] померла його мати [PERSON] . У встановлений ст. 1270 ЦК України строк він звернувся за місцем відкриття спадщини після смерті матері до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а його сестра [PERSON] звернулася до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини на його користь. 18.10.2012 року [PERSON] було складено заповіт на все своє майно на користь [PERSON] . Таким чином, під час видачі його матері [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька [PERSON] , були порушені його права як спадкоємця першої черги за законом, оскільки він проживав та був зареєстрований за місцем відкриття спадщини і мав прав на 1/2 частину спадкового майна. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю. Відповідач та її представник заперечували проти позовних вимог посилаючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду, оскільки він знав , що після смерті батька [PERSON] все майно успадкувала його дружина [PERSON] , яке відносить до спільної сумісної власності подружжя. Третя особа без самостійних вимог - Виконавчий комітет Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області у своїй письмовій заяві просить суд розглянути справу за відсутності свого представника у судовому засіданні, про що не заперечує проти позовних вимог. Третя особа без самостійних вимог - Друга нікопольська державна нотаріальна контора у своїй заяві просить суд розглянути справу за відсутності свого представника у судовому засіданні. Третя особа без самостійних вимог - [PERSON] не заперечувала проти позовних вимог. Свідок [PERSON] пояснила, що доводиться дочкою [PERSON] . Після смерті її діда, [PERSON] , зібралися його рідні, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка запропонувала оформити спадщину на [PERSON] . До нотаріусаз метою оформлення спадщини [PERSON] по черзі возили [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що є чоловіком [PERSON] . Після смерті [PERSON] він возив автомобілем [PERSON] для оформлення спадщини, також її возив [PERSON] , який знав, що мати після смерті свого чоловіка оформлює на себе спадщину. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового провадження, суд дійшов наступного висновку. [INFO] помер [PERSON] , який являвся головою колгоспного двору по [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Томаківської районно селищної ради народних депутатів №272 від 26.10.1988 року. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року № 69. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно з ч. 1 статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно зі статтею 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістом статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Такого висновку щодо застосування норми права дійшов Верховний Суд України у постановах від 14 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Довідка Мирівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 07.09.2015 року підтверджує, що на час смерті [PERSON] у будинку по [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , позивач, та [PERSON] , його мати. Відповідно до частини першої статті 563 ЦК УРСР 1963 року, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Згідно із роз`ясненням, викладених в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункту «г» пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася його дружина [PERSON] , про що їй було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.11.2008 року на земельну ділянку площею 0,66 га., переданої для присадибної ділянки площею 0,21 га., та підсобного господарства площею 0,45 га. за вказаною адресою, а також свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.11.2008 року на житловий будинок за вказаною адресою. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21512359 виданого 11.01.2009 року Обласним комунальним підприємством "Томаківське бюро технічної інвентаризації" підтверджує, що [PERSON] зареєструвала за собою право приватної власності на спірний житловий будинок. Також на ім`я [PERSON] були видані Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №307127 від 26.03.2009 року на земельну ділянку площею 0,21 га. та Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №307128 виданий відділом Держкомзему у Томаківському районі Дніпропетровської області від 26.03.2009 року, зареєстрований за №010919400250. [INFO] [PERSON] померла. Державний нотаріус постановою від 17.09.2015 року відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті померлого [PERSON] на частку житлового будинку та земельних ділянок. Заявою від 04.12.2013 року, поданої до привтаного нотаріуса, [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю.В. 18.10.2012 року, яким розпорядилася на випадок своєї смерті усім своїм майном на користь [PERSON] . Звернувшись з заявою 18.05.2014 року [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] . Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України у редакції чинній на час відкриття спадщини, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, встановивши обставини у справі на підставі наданих суду доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки з моменту реєстрації права власності на житловий будинок та на земельні ділянки за [PERSON] , правила врегулювання спору між членами колгоспного двору перестали поширюватися на дані правовідносин. Позивач, після смерті голови колгоспного двору [PERSON] не порушив питання щодо визначення його частки у майні як члена колгоспного двору, тим самим втратив право на спірне майно погодившись, що мати стане одноособовим його власником. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки [PERSON] після смерті [PERSON] зареєструвала за собою право приватної власності, то у подальшому мала право заповідати належне їй нерухоме майно. Разом із тим, суд не може застосувати положення ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, на які посилається відповідач, з причин недоведеності пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, так як останній вважав себе спадкоємцем майна після смерті свого батька, що прийняв спадщину, а видача свідоцтва про право на спадщину строком не обмеженна. Судові витрати, що складаються зі сплаченого позивачем судового збору в сумі 551,20 гривень, необхідно вирішити відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, залишивши в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed