Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] у позові просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 19 по вул. Пушкіна в м. Ніжині, укладений між ним та відповідачем [PERSON] 21 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №703, пославшись на те, що оспорюваний правочин був вчинений під впливом тяжкої для нього обставини та на вкрай невигідних умовах - наявності загрози втрати житла з боку його сина [PERSON], який був наркозалежним і вимагав від нього переоформити право власності на вказаний будинок на його ім»я, щоб у подальшому продати і використати кошти на власні потреби. Після смерті 21 серпня 2015 року його батька [PERSON], який проживав у цьому ж будинку, відповідач, користуючись тим, що вона є власником житла, створила неможливі для проживання умови, внаслідок чого він змушений був змінити місце проживання. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що він зі своїм батьком [PERSON] та сином від першого шлюбу [PERSON] до знайомства з відповідачкою [PERSON] проживали в [INFO], ? (три четвертих) частини якого належали на праві власності його батьку [PERSON], а ? (одну четверту) частину успадкував він після смерті своєї матері. Будинок має два окремі входи. Шлюб між ним та відповідачкою зареєстровано 08 травня 2014 року, а жити до них у будинок вона перейшла раніше до реєстрації шлюбу. Від першого шлюбу в нього, крім сина, є дочка, яка проживає окремо. Син [PERSON] вів аморальний спосіб життя, неодноразово судимий, наркозалежний, вів себе агресивно, чинив на нього психологічний тиск, він його боявся і від свого сина його боронив син дружини відповідачки. Батько [PERSON] хотів подарувати свою частину будинку відповідачці, син якої також користувався авторитетом і в нього, але чи знала про це відповідачка йому невідомо. Відповідачка, як дружина, зарекомендувала себе з хорошого боку. Остаточно батько прийняв рішення подарувати свою частину будинку йому, щоб він зміг будинок у цілому подарувати відповідачці, так як вони з батьком хотіли, щоб будинок не дістався його сину [PERSON], що й було ними зроблено 21 травня 2014 року. Він договір дарування будинку відповідачці у нотаріуса читав і підписував, син під час оформлення договору дарування на нього тиску не чинив, від нотаріуса він утаїв наявність тяжких обставин, які змусили його подарувати будинок відповідачці, хоч остання це питання з»ясовувала, умови договору дарування відповідали його волі. Чи усвідомлювала його дружина відповідачка, причину дарування будинку він не знає. Батько після дарування продовжував жити в будинку та господарювати, а помер батько у серпні 2015 року. Син дружини відповідачки, робив ремонт у будинку як до його дарування відповідачці, так і після дарування. Ще до смерті батька відносини з відповідачкою в нього погіршились, оскільки відповідачка намагалася в будинку все зробити на свій лад. З лютого 2016 року він у спірному будинку не проживає, а живе у своєї дочки. Свого власного житла не має. При спілкуванні з відповідачкою вона запропонувала йому продовжувати жити разом у спірному будинку. Представник позивача -\~ адвокат [PERSON] вимоги позивача підтримав із зазначених у позові підстав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що вони з позивачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 2014 року, а до реєстрації шлюбу півроку проживали в цивільному шлюбі. Вона, позивач та його батько жили в одній половині будинку № 19 по вул.Пушкіна, а син позивача в іншій частині цього ж будинку, але фактично він з»являвся в будинку не часто. Син позивача як по відношенню до неї, так і до позивача та його батька вів себе нормально, ніяких погроз із його боку не було, інколи допомагав фізичною працею. Дарування їй будинку відбулося за ініціативою позивача та його батька, який бачив у ній людину, яка його догляне та догодує, оскільки він мав похилий вік, але так як вона в родинних стосунках з батьком позивача не перебувала, то батько позивача подарував йому належну йому частину будинку, а позивач того ж дня подарував будинок у цілому їй. Нотаріус і позивач спілкувалися без неї тривалий час. Батька позивача вона доглядала та здійснила поховання. Позивач пішов з сім»ї, а відповідно і з будинку, коли дізнався, що вона онкохвора. А вона згодна, щоб позивач жив у будинку, оскільки він її чоловік і має на це право. Спілкуючись з позивачем за декілька днів до судового засідання, дізналась, що в нього є борги по кредиту і він у разі задоволення позову, має намір продати будинок, щоб погасити свої борги. В даний час частина будинку подарована нею своїй дочці, а частина онуку, але це було спільне з позивачем рішення, оскільки дочка допомагала їм з позивачем матеріально і була домовленість, що саме вона їх догляне в старості. Представник відповідача - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надані докази щодо тиску на нього з боку його сина, що доля будинку була вирішена ще при житті батька позивача, з чим був згоден і сам позивач, перешкод позивачу у проживанні в будинку відповідач не чинить. Представник третьої особи органу опіки та піклування [PERSON] при вирішенні спору між сторонами покладалась на розсуд суду. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що вона є дочкою відповідачки та що вона фінансово допомагала матері та її чоловіку - позивачу, а також оплачувала комунальні послуги, а у травні 2014 року за пропозицією сторін перейшла жити у спірний будинок. Перешкод позивачу у проживанні в будинку ніхто не чинить. Заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, показання свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. На час укладення спорюваного договору дарування житловий будинок № 19 по вул. Пушкіна в м. Ніжині належав позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ніжинською міською нотаріальною конторою 16.10.2013 року за реєстр.№ 2-1284, та договору дарування ? (трьох четвертих) частин цього житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу [PERSON] 21.05.2014 року за реєстр. №702. Право власності за позивачем [PERSON], як дарувальником, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 16.10.2013 року та 21.05.2014 року відповідно, реєстровий номер об»єкта нерухомого майна: 182600674104. Тобто, до 21.05.2014 року позивач був власником лише ? (однієї четвертої) частини будинку № 19 по вул. Пушкіна в м. Ніжині, а не будинку в цілому, оскільки до зазначеного часу власником ? (трьох четвертих) частин цього будинку був батько позивача [PERSON] Оспорюваний договір дарування, укладений між позивачем [PERSON], як дарувальником, та відповідачем [PERSON], як обдаровуваною особою, посвідчено приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу [PERSON] того ж дня - 21.05.2014 року за реєстровим № 703. На час укладення договору дарування сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.05.2014 року, про що зазначено у договорі дарування, копія якого на а.с.5-6, а нотаріально посвідчена копія договору оглядалася в судовому засіданні, та що підтверджується копією свідоцтва про шлюб на а.с.17. На час розгляду справи в суді шлюб між сторонами не розірвано. Згідно п. 9 договору дарування, право власності обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття та державної реєстрації цього права, обдаровувана свідчить, що вона цей дар приймає і прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за відповідачем [PERSON] зареєстровано 21 травня 2014 року. Докази, яким б спростовувався факт одержання відповідачем [PERSON] нотаріально посвідченого оригінального примірника договору дарування, відсутні. Зазначені обставини свідчать про те, що фактична передача відповідачу [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями за зазначеною в договорі адресою відбулася. На даний факт вказують і пояснення самого позивача [PERSON], а саме, що ще до смерті його батька відповідач [PERSON] намагалася в будинку все переобладнати на свій лад, тобто, відносилася як до власного житла. А крім того, в будинку робив ремонт син відповідачки [PERSON], показання якого в якості свідка в судовому засіданні належними доказами з боку позивача не спростовані, а навпаки, такі ж пояснення давав і сам позивач. Посилання позивача та його представника на ту обставину, що особові рахунки на різні види послуг, які надавалися в будинок, відповідачка на своє ім»я не відкривала, на увагу не заслуговують, оскільки після оформлення договору дарування сторони та батько позивача продовжували проживати однією сім»єю, а син позивача, хоч і не постійно, а жив у іншій частині будинку, тому на кого були відкриті особові рахунки на суть спору не впливає, оскільки зазначена обставина, а саме щодо фактичного переходу права власності на будинок до відповідачки після оформлення договору дарування, не заявлялася в позові як підстава для визнання недійсним договору дарування. А крім того, пояснення третьої особи [PERSON] дочки відповідачки, щодо оплати нею рахунків за надані комунальні послуги належними доказами з боку позивача не спростовані. В подальшому відповідач, як власник будинку, розпорядилася ним на свій розсуд: 17.11.2014 року ? (три четвертих) частини цього будинку нею було подаровано своїй дочці [PERSON] - третій особі, а ? (одна четверта) частина подарована неповнолітньому онуку [PERSON] (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на а.с.52). Згідно із ч.3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відповідно до ч.5 цієї ж статті, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. За змістом ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз»яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Позивач тяжкою для нього обставиною вказує наявність загрози втрати житла з боку його сина [PERSON], оскільки той був наркозалежним і вимагав від нього переоформити право власності на вказаний будинок на його ім»я, щоб у подальшому продати і використати кошти на власні потреби. Відповідно довідки Ніжинського наркологічного диспансеру від 05 квітня 2016 року № 243 на а.с.53, [PERSON] - син позивача, перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з 12 лютого 2008 року. З копії вироку Ніжинського міськрайонного суду від 26 березня 2015 року на а.с.32-33 року видно, що [PERSON] неодноразово судимий, в тому числі й у грудні 2014 року за злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів. Свідок [PERSON] охарактеризував сина позивача, як громадянина, з негативного боку, але в той же час пояснив, що звернень з боку позивача до нього, як дільничного інспектора поліції (раніше міліції), оскільки він на цій посаді перебував з 2008 року по лютий 2016 року, з приводу тиску з боку [PERSON] щодо переоформлення права власності на будинок не було. Показання свідка [PERSON] відносно того, що син позивача тиснув на позивача з приводу переоформлення права власності на будинок, суд не може визнати належним та допустимим доказом у підтвердження зазначеної позивачем у позові підстави визнання недійсним договору дарування, оскільки сам свідок визнав, що про це йому стало відомо декілька місяців тому від позивача, і даний свідок, не дивлячись на те, що він вказував, що товаришував з позивачем та його батьком, навіть не міг назвати ні ім»я сина позивача, ні коли помер батько позивача та хто займався його похованням. Свідок [PERSON] дочка позивача, охарактеризувала свого брата [PERSON] з негативного боку та пояснила, що батько з лютого 2016 року живе разом з нею у будинку, купленому її матір»ю - першою дружиною позивача, та що між її батьком та відповідачкою були сварки, але з приводу чого їй невідомо, що її діда батька позивача, доглядали до смерті батько з відповідачкою. Від батька їй відомо, що відповідачка пропонувала йому продовжувати жити однією сім»єю. А в подальшому давати показання щодо обставин, які стосувалися договору дарування, відмовилась, вказавши, що до лютого 2016 року їй про договір дарування нічого не було відомо. Висновок інспектора Ніжинського відділу поліції [PERSON] від 22 лютого 2016 року на а.с.22 свідчить про сварку між сторонами, яка жодного відношення до зазначеної в позові підстави для визнання недійсним договору дарування немає. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є дияконом церкви спасіння, яку відвідує відповідачка та яку певний час відвідував і позивач та що їй відомо про те, що позивач подарував відповідачці будинок з власної волі, а щодо наявності тиску з боку його сина стосовно переоформлення права власності на нього, позивач ніколи не скаржився. Свідок [PERSON] пояснив, що від позивача йому було відомо про намір подарувати дружині будинок, щоб вона була господинею. Свідок [PERSON] пояснила, що про обставини, за яких було укладено договір дарування, їй нічого не відомо. Як відповідач, так і допитаний в якості свідка її син [PERSON] вказують на причину, з якої позивач припинив проживати в будинку ту обставину, що відповідач є онкохворою. Хвороба відповідачки підтверджується довідкою Чернігівського облонкодиспансеру на а.с.37. Зазначена обставина належними доказами з боку позивача не спростована. Сам позивач у своїх поясненнях вказував на пропозицію відповідачки продовжувати жити у спірному будинку однією сім»єю, оскільки вони перебувають у шлюбі, і такі ж пояснення дали й відповідач та третя особа [PERSON], що дає підстави вважати, що перешкод у проживанні позивача у спірному будинку ні відповідач, ні третя особа не чинили. Свідок [PERSON] пояснив, що коли його мати стала жити однією сім»єю разом з позивачем, то він погасив борги позивача по кредиту, які той мав. Відповідач у поясненнях вказувала, що їй від позивача відомо, що і в даний час у нього є борги по кредиту, які він може погасити, продавши будинок у разі задоволення його позову. Зазначена обставина також позивачем не спростована, оскільки він наявність боргів по кредиту не заперечував. За встановлених обставин суд вважає, що посилання позивача на ту обставину, що договір дарування було укладено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, належними та допустимими доказами з його боку не підтверджені, оскільки сам лише факт негативної характеристики сина позивача [PERSON] як особи не є цьому доказом, а навпаки, як з пояснень сторін, так і допитаних у судовому засіданні свідків убачається, що волевиявлення сторін по справі, як учасників правочину, було вільним, відповідало волі кожного з них, без наявності насильства, обману чи помилки, його укладення було спрямоване на реальне настання правових наслідків, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed