Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

02.06.2018 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.10.2008 року, відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 29 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а тому станом на 18.04.2017 року заборгованість за кредитним договором становить 21317, 89 грн., зокрема: заборгованість за тілом кредиту - 2006 грн. 40 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 16138 грн. 36 коп.; 1919 грн. 90 коп. - заборгованість за пенею; штраф (фіксована частина) - 250 грн.; штраф (процентна складова) - 1003 грн. 23 коп. Позивач вказує, що відповідач ухиляється від виконання зобов'язань і заборгованість за договором не погашає, тому банк змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. Просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 21317,89 грн. та судові витрати у розмірі 1600,00 грн. Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 червня 2018 року відкрито провадження у справі. Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 травня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 30.10.2008 року в сумі 21 317 грн. 89 коп. та судовий збір в розмірі 1600,00 грн. Не погодившись із зазначеним рішенням, 14.08.2018 року адвокат [PERSON], який діяв в інтересах відповідача [PERSON], звернувся до суду із заявою про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та його скасування. Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської областівід 24 вересня 2018 року заочне рішення від 30 травня 2018 року у справі № 484/1692/17 скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не направив свого представника, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки до суду представника не повідомлено. 22.11.2018 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на заяву про перегляд заочного рішення, в якій свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, а щодо пропуску строку позовної давності пояснили, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Оскільки строк дії випущеної картки відповідача до кінця травня 2017 року, а позивач звернувся до суду із позовом 31.05.2017 року, тому строк позовної давності при зверненні до суду позивачем дотримано. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], не заперечуючи наявності договірних відносин між сторонами у справі, які випливають з кредитного договору без номеру від 30.10.2008 року, позов не визнав, підтримав раніше подану заяву про застосування строку позовної давності до заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, просив застосувати наслідки спливу позовної давності, в зв'язку з чим відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши представника відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності досліджені докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 30 жовтня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «Приватбанк». 17 липня 2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Відповідач підтвердив свого згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжного карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договірпро надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 11). Згідно наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором б/н від 30 жовтня 2008 року (а.с. 5-10), відповідач [PERSON] станом на 18 квітня 2017 року має заборгованість у сумі 21317 грн. 89 коп., яка складається з наступного: 2006 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом; 16138 грн. 36 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1919 грн. 90 коп. - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1003 грн. 23 коп. - штраф (процентна складова). Суд визнає доведеним, що відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 18 квітня 2017 року відповідач має заборгованість: 2006 грн. 40 коп. - заборгованість за кредитом; 16138 грн. 36 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Також суд визнає обґрунтованим стягнення штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1003 грн. 23 коп. - штраф (процентна складова). В іншій частині суд визнає позовні вимоги необґрунтованими. ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що станом на 18 квітня 2017 року відповідач [PERSON] має крім того заборгованість 1919 грн. 90 коп. - за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1003 грн. 23 коп. - штраф (процентна складова). Суд вважає, що такі нарахування є неправомірними. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавлена певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пеня, як вид неустойки нараховується у відсотках за несвоєчасно виконане зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, За положеннями ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За одне й те саме порушення зобов'язання (порушення строків виконання зобов'язання, несвоєчасне виконання зобов'язання) Банк накладає подвійну відповідальність одного виду. Враховуючи вище викладене та відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові, прийнятій в результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, в цивільних справах № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Оскільки одночасно застосовувати і штраф і пеню в даному випадку є неправомірно, тому суд вважає необґрунтованими позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за Кредитним договором у сумі 1919 грн. 90 коп. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Відповідно до п.п. 1.1.7.12 «Умов та правил надання банківських послуг», Договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі Сторін не проінформує іншу Сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Строк дії Карти вказаний на лицевій стороні Карти (місяць та рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (п.п. 2.1.1. «Умов та правил надання банківських послуг»). Відповідно до п.п. 1.1.1.50, 2.1.1.12.4 «Умов та правил надання банківських послуг» мінімальний обов'язковий платіж - розмір боргових зобов'язань клієнта, які щомісяця має сплачувати клієнт протягом дії картки. Строк погашення по Кредиту (кредитний ліміт) по кредитним карткам з встановленим Мінімальним обов'язковим платежем, а також Овердрафту , який виник по карткам, наведений у Пам'ятці клієнта, Довідці про умови кредитування, що є невід'ємною частиною договору, а також встановлюється у цьому пункті. Платіж включає відсотки за користування Кредитом, передбачені Тарифом, частину заборгованості по тілу кредиту. Відповідно до ст. 212 ЦК України у разі наявності простроченого кредиту (овердрафту) - строком повернення кредиту (овердрафту) в повному обсязі є 211-й день с моменту виникнення такої заборгованості. Строк повернення овердрафту в повному обсязі - протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту. Строк погашення процентів по овердрафту - щомісячно за попередній місяць до 25 числа. Як вбачається із вказаних правових норм та підтверджується Розрахунком заборгованості за договором б/н від 30 жовтня 2008 року передбачає щомісячні платежі на погашення кредиту. Згідно правої позиції, викладеної у п.54 та п.59.Постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), Верховний Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зістаттею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором б/н від 30 жовтня 2008 року вбачається, що останній платіж за умовами вищевказаного кредитного договору відповідачем [PERSON] було здійснено 12 липня 2013 року, проте з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся лише 02 червня 2017 року, тобто після спливу трирічного строку звернення до суду (позовної давності). Суду не надано належних доказів, що [PERSON] отримав кредитні карти [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] з терміном дії пере випущеної картки до останнього дня травня 2017 року. Суд критично оцінює надану позивачем довідку про отримання відповідачем вказаної карти. Представник відповідачач заперечує вказаний факт і ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів підпису відповідача про отримання карок [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Представником відповідача пояснено, що 12 липня 2013 року [PERSON] погасив 126,21 грн. за наданим кредитом, після чого жодних операцій по кредитному договору не вчиняв. Положеннями ч.1 ст.259 ЦК України визначено, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» не надано суду належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли умови надання кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача [PERSON] адвокатом [PERSON] у своїй заяві від 14 березня 2018 року було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем пропущена позовна давність, клопотання про поновлення позовної давності представник позивача не заявляв, а тому у задоволені позову слід відмовити. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд також відмовляє позивачу ПАТ КБ «ПриваБанк» у відшкодуванні понесених ним судових витрат у вигляді судового збору, відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed