Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору б/н від 10.08.2012 відповідач отримав кредит у розмірі 10000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та Банком договір. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором за станом на 31.05.2019 заборгованість за кредитом склала 9509 грн 46 коп., заборгованість за процентами за користуванням кредитом - 393048 грн 54 коп., заборгованість за пенею та комісією - 1700 грн 21 коп., а всього 404258 грн 00 коп. Банк на свій розсуд просить стягнути на свою користь з відповідача наступні суми: заборгованість за кредитом - 9509 грн 46 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 113769 грн 49 коп. та понесені ним судові витрати у сумі 1921 грн судового збору. 09.07.2019 за ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін. Представник позивача до суду не з`явився, про час і місце слухання справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність у разі неявки до суду відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання також не прибули, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, вказавши, що заперечують проти позовних вимог Банку. Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що надана Анкета-заява не містить жодних відомостей щодо істотних умов договору, якимиє предмет, строк повернення та його ціна, тому, не може вважатися договором у розумінні ст.626 ЦК України. Зміст Анкети-заяви зводиться до того, що він лише висловив бажання на отримання кредиту, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. З наданими до суду Умовами та Правилами його ознайомлено не було, вони підписані лише головою правління Банку - Дубілет О.В., в них не зазначена дата їх прийняття. Відсутня інформація, з якого по який час вони діяли, а також, що ці умови стосуються саме кредиту наданого йому позивачем. Відтак, ці Умови і Правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.Оскільки дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватись чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору Велика палата Верховного суду у справі №342/180/17 від 03.07.2019 висловила свою позицію, що Анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Складений Банком розрахунок базується на припущеннях, не підтверджений відповідними умовами договору з ним та не відповідає чинному законодавству України. Банком жодними первинними документами відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не підтверджений факт отримання ним кредитних коштів у розмірі 10000 грн, хоча при видачі йому кредитної карти цей ліміт склав 5000 грн. При нарахуванні відсотків за користування кредитним лімітом з 10.08.2012 банк використовує ставку 30 % відсотків на рік, а вже з 01.09.2014 - 34,80% на рік, з 01.04.2015 - 43,20 %. Але, у зв`язку з прийняттям Закону України від 12.12.2008 № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч.1 ст.58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними з 10.01.2009. З урахуванням вищенаведеного відповідач просить суд у задоволені позовних вимог Банку відмовити в повному обсязі. Крім того, відповідач звернувя з заявою про застосвування строків позовної давності, оскільки дія картки закінчилась у березні 2016 року, а позов подано в червні 2019 року, тобто, трирічний строк позовної давності сплинув повністю. Позивачем у відповіді на позов вказав, що укладений договір від 10.08.2012 є договором приєднання, зміст якого зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах, з якими відповідач ознайомлений, про що свідчить його підпис у заяві. Підписана відповідачем заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає договір. Також до матеріалів справи долучено Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30,00% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. З виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, що є неможливим без наявності картки, частково сплачував заборгованість за договором. Посилання відповідача на постанову ВСУ по справі № 6-16цс15 позивач вважає недоречним, оскільки він надав докази, що відповідача було ознайомлено саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг та наказу Банку, яким були затверджені Умови та Правила надання банківських послуг. Щодо зміни розміру відсоткової ставки Банк зазначив, що під час укладання кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 30% на рік, яка далі була змінена. Підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці. У разі нормалізації ситуації банком буде розглядатися питання про зниження ставок. Відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил встановлено, що підписання Договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого кредитного ліміту, встановленого Банком. Встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження. Відповідно до п.1.1.7.31 Умов та Правил строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Строк виконання зобов`язання за даним кредитним договором пов`язаний зі строком дії картки, який у випадку з відповідачем закінчився в останній день березня 2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом 25.06.2019, тобто до спливу строку позовної давності. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені також немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10.08.2012 [PERSON] підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, наслідком чого стало отримання ним платіжної кредитної карти «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту у розмірі 10000,00 грн, відповідачем використовувалися кредитні кошти, що не заперечується сторонами у справі. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] згідно кредитному договору б/н від 10.08.2012 отримав картку № [NUMBER] , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 03.2016. Даний факт не заперечується відповідачем, яким на підтвердження надано копія вказаної картки. З розрахунку заборгованості за вказаним договором, відкритого [PERSON] у зв`язку з отриманням кредитного ліміту на платіжну карту, за період з 10.08.2012 по 31.05.2019 вбачається, що останнє зарахування грошових коштів на карту було здійснено 20.08.2016 в сумі 600,00 грн. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Відповідно до ст.526 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Згідно за ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів. Статтею 526 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). За положеннями ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їхнього відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Вивченням анкети-заяви від 10.08.2012, яка підписана [PERSON] , встановлено, що в ній не зазначена процентна ставка, яка застосовується при користуванні позичальником кредитними коштами. Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач крім безпосередньо заборгованості за тілом кредиту просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитом. На підтвердження позовних вимог, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості, Банком надано суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом Банку від 06.03.2010, якими визначені, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін та інші умови. При цьому слід зазначити, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме зміст цих Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, що саме з ними він ознайомився і погодився, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим Банком з часу виникнення спірних правовідносин (10.08.2012) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, підтвердження про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг не надані, а в заявах домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня, надані Банком Витяг з Тарифів та Умови і правила надання банківських послуг в ПриватБанку судом не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 і має бути застосована і у цій справі, виходячи з тотожності правовідносин сторін. Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщено на сайті: https://privatbank.ua/terms/), які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У даній справі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п.22 ч.1 ст.1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Беручи до уваги основні засади цивільного законодавства та необхідність особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у вищенаведеному рішенні зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк. Отже, з огляду на встановлені обставини, приведені правові нормі та правові висновки, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором кредиту не має, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 113769 грн 49 коп. є такими, що не підлягають задоволенню. За розрахунком Банку заборгованість за кредитом, тобто за фактично отриманими відповідачем коштами, за станом на 31.05.2019 складає 9509 грн 46 коп. Щодо права позивача на повернення цієї суми суд приходить до висновку, що відповідно до наданого АТ «Приватбанк» розрахунку заборгованості відповідачем вже було повернуто Банку більшу частину фактично одержаної суми. Так, зі здійснених відповідачем за період з 10.08.2012 по 31.05.2019 виплат на погашення кредитної заборгованості частина грошових коштів у загальній сумі 7660 грн 94 коп. пішла на погашення відсотків. Таким чином, заборгованість за кредитом складає: 1848 грн 52 коп. (9509 грн 46 коп. - 7660 грн 94 коп.). Між тим, дана сума також не може бути стягнута з відповідача, оскільки останній звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, яка підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, якими збільшена позовна давність, не містять підписів сторін та судом не встановлено доказів на підтвердження, що саме ці Умови розуміла відповідач, підписуючи анкету-заяву, суд не приймає до уваги збільшену позовну давність, а виходить виключно з загального строку у три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1 та 5 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. З наданої позивачем довідки вбачається, що дія останньої кредитної картки, виданої відповідачу, закінчилась в останній день березня 2016. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Згідно із договором відповідачу відкрито картковий рахунок, встановлений кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту, який може використовуватися повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею в межах строку дії картки. Тобто, це не є загально прийнятий кредитний договір, відповідно до умов якого повернення кредитних коштів визначені періодичними щомісячними платежами. Оскільки дія картки закінчилась у березні 2016 року, а позов подано у червні 2019 року, трирічний строк позовної давності, про застосування якого просить відповідач та його представник, на момент звернення до суду щодо основної вимоги (тіла кредиту) закінчився. Отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору в сумі 1921,00 грн покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed