Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

25 вересня 2017 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2456, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Знаменівка, вул. Набережна, 117. З його згоди у належному йому будинку була зареєстрована його колишня дружина [PERSON], [INFO] та їхня донька [PERSON], [INFO]. Шлюб між ним та [PERSON] розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року, після чого відповідач [PERSON] зібрала всі свої речі та речі доньки і разом з останньою добровільно виселились із належного йому будинку та стали проживати за іншою адресою. Відповідачі у спірному будинку не проживають, не несуть витрат з його утримання та сплати комунальних платежів, на його прохання знятись з реєстраційного обліку не реагують, чим порушують його права, як власника будинку. У звязку з чим позивач просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у будинку № 117 на вул. Набережна в с.\~Знаменівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Пояснив, що відповідачі 11 грудня 2015 року виїхали з будинку під час його перебування на роботі і забрали всі свої речі, причини виїзду йому не повідомили та він не чинив їм жодних перешкод у користуванні будинком та їх не виганяв. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, оскільки позивач власник спірного будинку, а [PERSON] колишня дружина позивача, яка після розірвання між ними шлюбу, без будь-яких пояснень зібрала всі свої речі та речі дитини і разом з донькою [PERSON] виїхала з будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, з причин, викладених у письмових запереченнях на позов, в яких посилалась на те, що 30 вересня 2000 року вона зареєструвала шлюб з позивачем, від якого 25 червня 2001 року у них народились діти [PERSON] та [PERSON]. Шлюбні відносини з позивачем вони припинили з 08 грудня 2015 року, а рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року їх шлюб розірвано. Однак, твердження позивача про те, що вона з дитиною добровільно виїхала з будинку не відповідають дійсності, оскільки фактично позивач створив нестерпні умови для проживання, їхня сім'я розпалась через поведінку позивача, за роки спільного проживання вона намагалась зберегти сім'ю, адже у них народилось двоє дітей, яким був необхідний батько, але вони так і не знайшли порозуміння у взаємовідносинах, і навіть народження дітей не вплинуло на поведінку позивача. Між ними часто виникали сварки, позивач не прислуховувався до її думки, не приділяв уваги їй та дітям, ображав та принижував її, що негативно впливало на їх стосунки та психологічний стан дітей. Крім того, їх дитина [PERSON] з 2014 року через поведінку позивача захворіла на тяжку хворобу епілепсію, дитина проживала в постійному страху, а через те, що позивач прикладав фізичну силу до неї та доньки, у дитини збільшилось кількість нападів епілепсії. До того ж, вона неодноразово поверталась до будинку, щоб забрати особисті речі та речі дітей, однак їй не вдалось це зробити та вона була вимушена втекти з дітьми з дому, а позивач не пускав її навіть зайти до будинку, не пускав і повернутися проживати в спірний будинок. Після розірвання шлюбу погрози з боку позивача не зупинялись, він погрожував їй по телефону та при зустрічі фізичною розправою, з цих підстав вона 07 серпня 2017 року звернулась до Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області. Зазначені дії позивача вимушують її разом з дітьми винаймати житло, що ставить її у скрутне матеріальне становище. У зв'язку з чим просила повністю відмовити позивачу у задоволенні позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що вона разом із сестрою та матір'ю у грудні 2015\~року виїхали із спірного будинку від батька [PERSON], оскільки не хотіли з ним проживати, про що повідомили матір, через те, що батько [PERSON] в стані алкогольного спяніння їх бив. Представники третіх осіб Знаменівської сільської ради Дніпропетровської області та Органу опіки та піклування Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили та про відкладення розгляду справи не клопотали, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2456, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Знаменівка, вул. Набережна, 117 (а.с. 5). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, рішення набрало законної сили 31 травня 2016 року (а.с.\~11-12). Від шлюбу у сторін 25 червня 2001 року народились діти [PERSON] та Крістіна, про що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Знаменівка, вул. Набережна, 117, зареєстрована [PERSON], [INFO], а [PERSON], [INFO], зареєстрованою або знятою з реєстрації не значиться (а.с. 28), що також підтверджується копією витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №\~1235-589554-2017 від 06 липня 2017 року, оригінал якого досліджено в судовому засіданні (а.с. 35). Згідно довідки Виконавчого комітету Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 2221 від 17 серпня 2017\~року, [PERSON], [INFO], проживає в [INFO], і має склад сім'ї: колишня дружина [PERSON], [INFO] не проживає з 2015 року, донька [PERSON], [INFO] не проживає з 2015 року (а.с. 9). Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не\~може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 156 Житлового кодексу України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12\~квітня 1985 року\~"Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Отже, з аналізу зазначених матеріально-правових норм можна дійти висновку, що під час вирішення питання про втрату членом сімї наймача права на користування жилим приміщенням, зясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що відповідачі дійсно постійно не проживають в спірному будинку з 11\~грудня 2015 року, але з поважних причин, оскільки між сторонами існує конфлікт з приводу користування спірним жилим приміщенням, а позивачем чинились перешкоди відповідачам у користуванні будинком. Так, виходячи з пояснень відповідача [PERSON], за час спільного проживання сторін у будинку, який належить [PERSON], позивач, вживаючи спиртні напої, бив відповідача [PERSON] та її сестру, у зв'язку з чим відповідачі вимушені були виїхати зі спірного жилого приміщення. Під час проживання відповідачів у спірному будинку, у відповідача [PERSON] через нервовий стрес з 2013\~року з'явилися ознаки захворювання епілепсія, які після того, як відповідачі виїхали з будинку, зійшли нанівець. Після того, як відповідачі виїхали зі спірного будинку, [PERSON] зверталась до правоохоронних органів через те, що позивач чинить перешкоди у користуванні спірним будинком, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 40, 43). Все зазначене свідчить про те, що відповідачі не втратили інтерес до спірного жилого приміщення. Посилання позивача на те, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги і тягар утримання будинку покладений на нього, чим порушуються його права, не може бути прийнято до уваги, як обґрунтування визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки не має правого значення для вирішення даного питання. Крім того, ухвалюючи рішення судом взято до уваги те, що, з урахуванням положень ст. 156 ЖК України, відсутність реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин, з урахуванням поважності причин тимчасового залишення відповідачами спірного будинку, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed