Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] \~звернулася до\~Фрунзенського районного\~суду м.\~Харкова з\~позовом до Служби таксі 838, [PERSON] , про захист прав споживачів, в якому просила суд стягнути: зі Служби таксі 838 на її користь моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. та з [PERSON] моральну шкоду в сумі 5000,00 грн.. В обґрунтування позову посилалася на те, що 23.12.2020 року вона вирішили скористатися послугами служби таксі 838. Позивачка стверджує, що внаслідок протиправних дій обох відповідачів були порушені її права ті законні інтереси, оскільки позивачка зазнала образ від водія, який навіть не мав права надавати послуги з перевезення, а контроль за надання саме цього водія, для виконання послуги перевезення здійснює та компанія, яка надає інформаційні послуги. Позивачка наголосила, що її образили та ввели в оману та автомобіль ( [NUMBER] HYUNDAI MATRIX- власником якої є [PERSON] , який є ФОП але не має відповідних КВЕДів для надання послуг з перевезення та й відповідно не має ліцензії для цього виду діяльності) взагалі не прибув на замовлення 23.12.2020 року, але саме під час цього замовлення [PERSON] приїздив на іншому автомобілі, висадив позивачку не здійснивши замовлення, ображав, погрожував її життю, вимагав грошові кошти за замовлення 23.12.2020 року, що у сукупності завдало їй, як хворій людині значних моральних страждань. Позивачка стверджує, що інформаційні послуги Службою таксі 838, а також послуги з перевезення надані не якісно, тобто з боку обох відповідачів мала місце нечесна підприємницька практика, оскільки вказаній службі таксі заздалегідь було відомо, що водій, якого вони надіслали для виконання замовлення, не мав права здійснювати послуги пасажирських перевезень таксі та завідомо надіслали цю фізичну особу для виконання замовлення на послуги з перевезення осіб, які ведуть нечесну підприємницьку практику. Такі обставини, на думку позивачки, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.08.2021 року розгляд справи було відкладено через неявку всіх учасників справи та відсутністю доказів належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.11.2021 року в задоволенні клопотання позивачки про витребування доказів було відмовлено. Позивачка в судові засідання, призначені на 19.08.2021 року, 20.10.2021 року, 12.11.2021 року не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала до суду письмові клопотання. В яких просила розглянути справу без її присутності. Відповідно до п. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачкою докази, суд встановив наступне. З доданої до позовної заяви копії заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.03.2021 року, яка була подана [PERSON] до Харківського районного управління № 3 ГУНП в Харківській області, вбачається, що 23.12.2020 року нею було здійснено виклик таксі через службу «Таксі 838» з вул. Балакірєва у м. Харкові на час 18:15 год.. [PERSON] отримала смс-повідомлення, що прибуде автомобіль. Після цього їй зателефонували з диспетчерської служби таксі та повідомили, що автомобіль вже прибув. Разом з цим, автомобіля на місці замовлення в зазначений у замовленні час не було. Через це вона зателефонувала водію за номером, вказаним в смс-повідомленні. Водій зазначив, що прибуде на іншому автомобілі, оскільки вказаний в смс-повідомленні служби таксі автомобіль було ним продано. Водій почав виконувати замовлення. В подальшому у [PERSON] виник конфлікт з цим водієм. Останній запропонував здійснити дзвінок до диспетчерської служби для врегулювання конфлікту. Служба на її дзвінок повідомила, що водій дійсно працевлаштований у службі та виконує її замовлення. Водій надав при ній відомості службі з приводу конфлікту, продиктувавши номер автомобіля, на якому він виконує замовлення, та свої персональні дані. [PERSON] повідомила суть конфлікту, на що її та водія на гучному зв`язку запевнили про можливість заміни водія на іншого, з подальшим продовженням виконання замовлення. Таким чином, далі диспетчерська служба запропонувала водію висадити її з метою продовження виконання замовлення іншим водієм. Зупинившись, водій почав її ображати та чіплятися до неї, погрожувати її життю. Автомобіль було залишено ним на зупинці загальноміського транспорту в районі Сокільників (Шевченківський район м. Харкова). [PERSON] залишила автомобіль, але водій у неадекватному стані почав її наздоганяти, вимагаючи він неї гроші та продовжуючи погрожувати її життю. Лише через те, що на місці події з`явилися свідки, а саме пасажири тролейбуса, який прибув на зупинку, водій перестав до неї чіплятися, пішов у протилежному від неї напрямку, а згодом поїхав з місця події. На підставі вказаної заяви [PERSON] та її скарги на бездіяльність посадових осіб Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління національної поліції в Харківській області щодо невнесення відомостей до ЄРДР у відповідності до ст. 214 КПК України, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.03.2021 року зобов`язано відповідних посадових осіб Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління національної поліції в Харківській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві [PERSON] від 06.03.2021 року та розпочати досудове розслідування. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилалася на те, що підставою для подання позовної заяви є нечесна підприємницька практика з боку відповідача Служби таксі 838, як надавача інформаційних послуг, та з боку відповідача [PERSON] , як надавача послуг з її перевезення 23.12.2020 року. Так, позивачка посилалася на наступні норми діючого законодавства. Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про інформацію» інформаційна продукція -матеріалізований результат інформаційної діяльності, призначений для задоволення потреб суб`єктів інформаційних відносин. Інформаційною послугою є діяльність з надання інформаційної продукції споживачам з метою задоволення їхніх потреб. Інформаційна продукція та інформаційні послуги є об`єктами цивільно-правових відносин, що регулюються цивільним законодавством України. Згідно зі ст. 2 цього ж закону достовірність і повнота інформації є основними принципами інформаційних відносин. Частина 2 ст. 55 Господарського Кодексу України визначає, що суб`єктами господарювання є: господарські організації-юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Частина 6 ст. 128 Господарського Кодексу України передбачає, що громадянин-підприємець зобов`язаний у передбачених законом випадках і порядку одержати ліцензію на здійснення певних видів господарської діяльності. За вимогами Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів річковим, морським, автомобільним, залізничним та повітряним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 7 віднесено до видів господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню. В свою чергу, за приписами п.1-1 ч. 1 ст. 1 того ж Закону України видача ліцензії - надання суб`єкту господарювання права на провадження виду діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про видачу ліцензії, про що робиться запис у ліцензійному реєстрі. Тому за відсутністю відповідної ліцензії у суб`єкта не виникає права надавати визначені тим же Законом послуги. Тобто законодавством віднесено послуги перевезення до господарської діяльності, до того ж передбачено особливі умови її ведення: отримання ліцензії. В той же час фізична особа стає суб`єктом господарювання лише у випадку її державної реєстрації, як Підприємця. Постановою КМУ від 02.12.2015 року №1001 затверджено ліцензійні умови провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, де п. 4, п. З цих Ліцензійних умов визначено, що господарська діяльність може провадитись юридичними особами та фізичними-особами підприємцями шляхом внутрішніх перевезень пасажирів на таксі. Далі п. 10, п. 11 цих ліцензійних умов визначено, що водії допускаються до роботи за умови: відсутності за результатом огляду протипоказань за станом здоров`я; проходження інструктажів та стажування у порядку, визначеному Мінінфраструктури; проходження періодичного навчання методів надання першої домедичної допомоги потерпілим внаслідок дорожньо-транспортних пригод. Встановлюються такі вимоги до водіїв, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів на таксі, легковими автомобілями на замовлення: наявність посвідчення водія категорії «В»; наявність стажу керування за категорією «В» - не менше трьох років; мінімальний вік - 21 рік. Вищезазначені приписи обумовлюють особливі умови, за яких особа може надавати послуги з перевезення пасажирів та на дотримання яких виправдано може очікувати споживач послуг. Разом з цим не маючи статусу Фізичної особи-підприємця, особа, яка має намір надавати послуги перевезення не може отримати відповідну ліцензію, а отже і не може надавати такі послуги. Позивачка наголосила, що обидва відповідача грубо порушили її права та законні інтереси. За наслідком протиправних дій відповідачів, позивачка зазнала образ від водія, який навіть не мав права надавати послуги перевезення, а контроль за направлення саме цього водія, для виконання послуги з перевезення і здійснює та компанія, яка надає інформаційні послуги. Позивачка стверджує, що її образили та ввели в оману, автомобіль [NUMBER] HYUNDAI MATRIX, власником якого є [PERSON] , взагалі не прибув на замовлення 23.12.2020 року. Відповідач [PERSON] , який є Фізичною особою-підприємцем, але не має відповідних КВЕДів для надання послуг з перевезення та й, відповідно, не має ліцензії для цього виду діяльності. Проте саме під час цього замовлення відповідач [PERSON] приїздив на іншому автомобілі, висадив позивачку, не здійснивши замовлення, ображав, погрожував її життю, вимагав грошові кошти за замовлення 23.12.2020 року, що у сукупності завдало їй, як хворій людині, значних моральних страждань. Щодо відповідача Служби таксі 838, який надає інформаційні послуги, позивачка зазначила наступне. CALL-центр забезпечує надання інформаційних послуг, спрямованих на забезпечення замовника послугами третіх осіб з транспортного обслуговування, яке виходячи зі змісту поняття «замовлення» передбачає надання послуг перевезення. Отже, отримуючи замовлення, CALL-центр має сповістити замовника про особу, якою будуть надані послуги з перевезення - водія. Підбір водіїв також здійснює CALL-центр. Тому CALL-центр відповідальний перед замовником з питань інформування його про належного водія, який згідно договору має бути підприємцем та володіти необхідним обсягом правомочностей щодо надання послуги перевезення, а отже і мати відповідну ліцензію. В свою чергу, замовник може розраховувати на достовірність наданої CALL-центром інформації. Надання інформаційних послуг здійснюється CALL-центром, який здійснює інформаційні послуги з цілодобового прийому, обробки заявок замовників, для забезпечення їх послугами третіх осіб-водіїв по маршруту і в терміни на підставі інформації про заявку, отриману від замовника. CALL-центр передає інформацію про замовлення водіям, інормує про вартість транспортних послуг на підставі тарифів, затверджених безпосередньо виконавцями цих послуг. CALL-центр за допомогою технічних засобів інформує замовника про стан замовлення по телефону, за допомогою SMS- повідомлень, або іншими технічними засобами. Оплата за виконані транспортні послуги робиться безпосередньо їх виконавцеві, тобто водієві. При роботі із замовником водій транспортного засобу поступає у розпорядження замовника та несе повну відповідальність як за виконання замовлення, так і за виконання вказівок замовника за умови, що вони не суперечать правилам дорожнього руху, транспортному статуту. CALL-центр несе відповідальність за невиконання своїх зобов`язань відповідно до законодавства України в частині якості надання інформаційних послуг у відповідності з умовами справжньої Оферти. Виконавці транспортних послуг, замовлених через CALL-центр несуть повну відповідальність за якість послуг, що надаються ними. Таким чином, CALL-центр несе відповідальність за якість наданої інформаційної послуги, а водій несе відповідальність за якість послуги з перевезення. Разом з цим водій в даному випадку не мав права надавати послуги перевезення взагалі та не відповідав умовам договору. До того ж і на сайті служби таксі 838 наведені неправдиві та не достовірні дані, які вводили позивачку в оману, про що нею була складена заява про вчинене кримінальне правопорушення - шляхом виклику наряду патрульної поліції за номером «102», бо на сайті таксі 838 зазначається, що саме вони надають послуги перевезення таксі - мають власний автопарк автомобілів та за кермом автомобіля, який виконував замовлення 23.12.2020 року був громадянин , автомобіль якого не належить службі таксі 838, а інша особа, та згідно довідки ГСЦ МВС України, цей автомобіль був придбаний шляхом укладання договору купівлі-продажу від 12.12.2019 року. Позивачка стверджує, що інформаційні послуги та послуги з перевезення надані їй не якісно, нечесна підприємницька практика мала місце в обох випадках, оскільки вказаній службі таксі заздалегідь було відомо, що водій, якого служба таксі надіслала для виконання замовлення, не мав права здійснювати послуги пасажирських перевезень таксі. Таким чином, позивачка вважає, що службою таксі 838 завідомо та умисно надано позивачу не якісні інформаційні послуги, а саме на виконання замовлення надіслано фізичну особу, яка веде нечесну підприємницьку практику, та служба таксі 838 не мала права укладати з цією фізичною особою жодних договорів, в тому числі і публічної оферти, та повністю відповідає та контролює, з якими суб`єктами підприємницької діяльності укладає договори, оскільки повністю несе відповідальність за якість наданих інформаційних послуг, і своїми діями теж свідчить, що саме служба таксі 838 веде нечесну підприємницьку практику - діяльність, дії або бездіяльність, що вводить споживача в оману, тобто порушує Закон України «Про захист прав споживачів». Частиною першою статті 15\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 42\~Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Законом України\~"Про\~захист прав\~споживачів" установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 19\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до статті 29\~Закону України\~від 05\~квітня 2001\~року №\~2344-III\~«Про автомобільний\~транспорт» (далі Закон № 2344-III) автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. У відповідності до статті 35 Закону № 2344-III до послуг пасажирського автомобільного транспорту належать послуги пасажирського автомобільного транспорту, які поділяють на послуги з перевезення пасажирів автобусами, на таксі та легковими автомобілями на замовлення. Послуги з перевезення на таксі надаються громадянам у порядку черги на стоянках таксі та на шляху прямування, а також на замовлення (звичайне, термінове, нічне) усне, письмове чи за телефоном. Статтею 39 Закону\~№ 2344-III\~визначено перелік\~документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, зокрема: - документи для юридичної особи, що здійснює перевезення пасажирів на таксі: для автомобільного перевізника - ліцензія, інші документи, передбачені законодавством України; для водія таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інші документи, передбачені законодавством України (абзац третій частини п`ятої статті 39); - документи для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів на таксі: для автомобільного перевізника - ліцензія, інші документи, передбачені законодавством України; для водія таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інші документи, передбачені законодавством України (абзац третій частини шостої статті 39). Як вірно зазначено позивачкою в позові, Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» перевезення пасажирів, віднесено до видів господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню( п. 24 ч. 1 ст. 7 цього Закону). Постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1001 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом (далі Ліцензійні умови), відповідно до пунктів 3, 4 яких, господарська діяльність може провадитись юридичними особами та фізичними-особами підприємцями шляхом, зокрема, внутрішніх перевезень пасажирів на таксі. Разом з тим, пунктом 9 вищевказаних Ліцензійних умов, здобувач ліцензії, ліцензіат оформлює трудові відносини з персоналом автомобільного транспорту, визначеним пунктами 10, 12-15 цих Ліцензійних умов, шляхом укладання трудового договору відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України. Таким чином служба таксі, яка за Законом має обов`язково отримати ліцензію, що надає право здійснювати суб`єкту господарювання послуги з внутрішніх перевезень\~пасажирів на\~таксі,\~може оформити трудові відносини з персоналом автомобільного транспорту, зокрема, з водіями (пункт 10 Ліцензійних умов). З урахуванням наведеного, суд критично оцінює посилання позивачки в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що відповідач [PERSON] , який є Фізичною особою-підприємцем, але не має відповідних КВЕДів для надання послуг з перевезення та й, відповідно, не має ліцензії для цього виду діяльності, у зв`язку з чим він не мав права надавати їй 23.12.2020 року послуги з перевезення автомобільним транспортом таксі, що, на думку позивачки, свідчить про те, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику. Виходячи з аналізу вищевказаних норм діючого законодавства, відповідач [PERSON] в даному випадку мав право надавати такі послуги, як водій, у разі оформлення зі службою таксі відповідних трудових відносин. Як вже зазначалося судом, позивачка правом на з`явлення в судові засідання не скористалася та надала письмові заяви про розгляд справи за її відсутності. Статтею 13\~ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. До позовної заяви позивачкою надане клопотання, в якому вона просила витребувати докази стосовно договору та громадянина, який уклав договір зі службою таксі 838 та повних даних стосовно самої служби таксі 838 - безпосередньо у служби таксі 838 та в ХРУП №3 ГУНП в Харківській області. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.11.2021 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, оскільки до клопотання про витребування доказів не долучені відомості про неможливість отримання доказів самостійно та не надано відомостей про те, які вжиті нею заходи для отримання доказів самостійно. Також позивачкою не зазначено в клопотанні про витребування доказів які саме обставини можуть підтвердити ці докази, або аргументи, які він може спростувати. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. До фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, необхідно віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров`ю або майну споживача. Всупереч наведених норм діючого законодавства, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається в обґрунтування позову. Слід зазначити, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів необхідно враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на виконавцеві. Проте в даному випадку, поряд з тим, що позивачка невірно та помилково тлумачить норми діючого законодавства щодо неможливості здійснення послуг з перевезення пасажирів водіями, які не є суб`єктами підприємницької діяльності та не отримали відповідної ліцензії, останньою не реалізовано належним чином її процесуальне право на звернення до суду з клопотанням про витребування доказів, через що у задоволенні такого клопотання їй було відмовлено. Таким чином, оскільки матеріали справи не містять: доказів наявності у першого відповідача Служби таксі 838 ліцензії, яка б надавала право здійснювати господарську діяльність з перевезення пасажирів, доказів існування договірних (трудових) відносин між відповідачами; доказів здійснення позивачкою замовлення на надання послуг з перевезення в таксі 23.12.2020 року; доказів того, що замовлення здійснював другий відповідач [PERSON] , суд вважає, що позивачкою не надано доказів в обґрунтування тих підстав позову, ні які вона посилалася в позовній заяві, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити фактичні обставини справи. При цьому суд акцентує, що в даному випадку, у зв`язку з ненаданням позивачкою таких доказів, та звернення останньої з неналежно обґрунтованим клопотанням про витребування доказів, тобто всупереч встановленим ст. 84 ЦПК України вимогам до такого клопотання, суд позбавлений можливості з`ясовувати обставини щодо невиконання чи неналежного виконання відповідачами зобов`язання з надання послуг перевезення, в тому числі й щодо спричинення шкоди. Позивачкою заявлено до стягнення розмір моральної шкоди, яку вона оцінює у 10000,00 грн., а саме по 5000,00 з кожного відповідача. Положеннями частин першої-третьої статті 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд вважає, що оскільки позивачкою в ході судового\~розгляду цієї\~справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які остання посилалася в обґрунтування своїх позовних вимог, суд позбавлений можливості встановити обставини щодо наявності такої\~шкоди,\~протиправності діяння\~її заподіювачів,\~наявності причинного\~зв`язку\~між шкодою\~і протиправним\~діянням заподіювачів\~та вини\~останніх в\~її заподіянні,\~у зв`язку\~з чим підстави для задоволення позову відсутні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed