Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, у якій просить усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування спільним допоміжним приміщенням загального користування кухнею загальною площею 8,7 кв.м, розташованою за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні спільним допоміжним приміщенням загального користування кухнею загальною площею 8,7 кв.м, розташованою за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати забезпечити вільний доступ [PERSON] у дане приміщення і виділення вільного місця для розміщення кухонного інвентарю; стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн, збитки у вигляді витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 6500,00 грн та судовий збір у розмірі 1681,60 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , є власником комунальної квартири у будинку готельного типу за вказаною адресою та їй належить кімната під номером 35, розташована на другому поверсі п`ятиповерхового будинку. На другому поверсі вказаного будинку також проживають відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та [PERSON] , [PERSON] , які проживають у квартирі [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , у житловому будинку готельного типу № 143 у загальному користуванні знаходиться приміщення під номером 5, яке є кухнею площею 8,7 кв.м. Через сумісне проживання з відповідачами, між сторонами по справі постійно виникають конфліктні ситуації з приводу користування кухнею. Конфліктні ситуації призвели до того, що відповідачі фактично перешкоджають [PERSON] користуватися вищезазначеною кухнею, в тому числі газовою плитою та кухонною мийкою. Протягом 20 років позивач щоденно зазнає морального тиску з боку відповідачів, а останнім часом він ще більше посилився. У 2017 році на цьому підґрунті позивач зазнала і фізичного насилля від [PERSON] , на бійку було викликано патрульну поліцію і є медичний висновок про нанесені тілесні ушкодження. \~ \~ \~ \~Відповідачі продовжують постійно погрожувати [PERSON] , відповідач [PERSON] взагалі погрожує позивачеві перекрити прохід по цій частині коридору, який теж є приміщенням загального користування. Таким чином, як зазначає позивач, відповідачі своїми протиправними діями порушують її право на вільне користування місцем загального користування, яке знаходиться у спільній власності, завдаючи цим також моральної шкоди, яку позивач оцінює в 10000,00 грн, оскільки вказані обставини негативно вплинули на загальний психічний стан і рівновагу [PERSON] , у зв`язку з чим остання вимушена звернутися до суду. 22.10.2020 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху з наданням строку позивачеві на усунення недоліків (а.с. 25-27). 23.11.2020 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання (а.с. 75-77). У судовому засіданні позивач підтримала позов у повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Окрім того, 15.12.2020 відповідачами подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вони ніколи не перешкоджали [PERSON] в користуванні кухнею. Спори та сварки з приводу санітарії виникали часто. Відповідачі зазначають, що позивач увесь час користувалась і плиткою, і мийкою для посуду, а також санвузлом. Ніхто й ніколи не забороняв позивачеві користуватись допоміжним приміщенням. Стосовно судово-медичної експертизи, то [PERSON] зазначає, що до відзиву додає свій висновок судово-медичної експертизи, який було складено на підставі конфлікту, котрий відбувся між нею та [PERSON] 31.05.2016. Конфлікт було вирішено у присутності співробітників поліції. Відповідач [PERSON] вважає недоречним піднімати це питання в ході розгляду даної справи. Відповідачі вважають вимоги позивача необґрунтованими, а усі звинувачення в їхню сторону безпідставними (а.с. 96-102). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст.ст.\~12\~і\~13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 18,5 кв.м, у будинку готельного типу, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21.11.2019, реєстраційний № 6-19-322530-Ц2 (а.с. 16). Зі свідоцтва про право власності від 21.06.2016, реєстраційний № 6-16-319964-Ц2, вбачається, що відповідачам [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної спільної сумісної власності разом з [PERSON] квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,5 кв.м, у будинку готельного типу (а.с. 113). Також, як вбачається зі свідоцтва про право власності від 23.07.2018, реєстраційний № 6-18-309222, квартира [ADDRESS] , загальною площею 33,3 кв.м, у будинку готельного типу належить на праві приватної спільної сумісної власності відповідачам [PERSON] та [PERSON] (а.с. 117). Вказані вище житлові приміщення об`єднують місця загального (спільного) користування, а саме: коридор площею 12,6 кв.м та коридор площею 3,0 кв.м, вбиральня площею 1,2 кв.м, душ площею 2,1 кв.м, кухня площею 8,7 кв.м, комора площею 1,2 кв.м, що відображено у технічних паспортах на вказані квартири, складених КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 17-19, 114-116, 118-121). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що закріплено в ст. 316\~ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Як встановлено ч. 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 355\~ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).\~Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Статтею ч. 1 ст.\~369, ч.ч. 1,\~2\~ст.\~372 ЦК України\~передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Ст. 382 ч. 2 ЦК України\~передбачає, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Позивач зазначає, що відповідачі постійно чинять їй перешкоди у користуванні спільною кухнею. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 523/4591/16-ц зазначено, що власник (титульний володілець), за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Негаторний позов це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. Перешкодою в здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Право на негаторний позов має власник, а також титульний власник, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Підставою для подання позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.\~Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні приміщенням загального користування кухнею, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що діями відповідачів порушується її право власності чи законного володіння; що є реальна небезпека порушення її права власності чи законного володіння зі сторони відповідачів; не доведена наявність такої небезпеки. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У абзаці 2 п. 11\~постанови N 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року\~Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга\~статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до положень ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Крім того, суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, та вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до положень ст.ст. 32, 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав та законних інтересів. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Зазначений перелік дій, внаслідок яких особа може зазнавати моральної шкоди, безперечно не є виключним та не перелічує всі випадки, коли особі завдається моральна шкода. Отже, правильним є визначення моральної шкоди, яке надається п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1195 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого під моральною шкодою слід розуміти\~ втрати\~ немайнового характеру\~ внаслідок\~ моральних\~ чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним\~ перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних особі у кожному конкретному випадку. Стаття 1167 ЦК встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вини завдавача. При цьому треба враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить та інші обставини. Вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивач визначає її розмір, виходячи з особистих міркувань. Як вже вище судом зазначено, моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Факт такої поведінки з боку відповідачів жодними доказами не підтверджено. Таким чином, позивачем не доведено належним чином, що відповідачами завдано їй моральної шкоди. Отже, за таких обставин суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. Також, [PERSON] просила стягнути з відповідачів витрати по оплаті юридичних послуг у розмірі 6500,00 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60 грн, у зв`язку з чим суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами першою та другою статті 137 ЦПК України\~визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу з відповідачів на користь позивача стягненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed