Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач - Комунальне некомерційне підприємство «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» звернулися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] коштів заробітної плати. В подальшому позивач змінив предмет позову та просить стягнути з відповідача [PERSON] виплачені кошти на навчання в інтернатурі в сумі 92713,30 грн. В обґрунтування позову зазначає, що Комунальне некомерційне підприємство «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» являється правонаступником майна, всіх прав та обов`язків реорганізованої шляхом перетворення з комунального закладу «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради в комунальне підприємство «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради». 01.08.2018 року між [PERSON] та Комунальним закладом «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» була укладена Угода № 2 про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури. Умовами Угоди, передбачено, що КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» бере на себе зобов`язання зарахувати випускника на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури за спеціальністю: психіатрія на підставі диплому, вищезазначеної Угоди та наказу департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 09.07.201 8 № 833-о. Також в умовах Угоди зазначено, що після навчання в інтернатурі та одержання сертифікату з відповідної спеціальності, КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» зобов`язана працевлаштувати на посаду лікаря- нарколога, де [PERSON] зобов`язана відпрацювати не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця на зазначену посаду або відмови приступити до роботи, виконання договору, повернути грошові кошти витрачені на навчання в інтернатурі. За період проходження відповідачем інтернатури КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» було витрачено коштів на навчання в інтернатурі 75994,51 грн., до того ж нарахування ССВ 22% склали 1671 8,79 грн. Наказом № 24-к від 19.02.2020 року у зв`язку із закінченням інтернатури [PERSON] було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Враховуючи вимоги Угоди та наказу департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 09.07.2018 № 833-о, після закінчення інтернатури, а саме з 15.02.2020 відповідач мала прибути для працевлаштування на посаду лікаря-нарколога до КНП «Синельниківська центральна міська лікарня». По сьогоднішній день відповідач на роботу не прибула, заяву про прийняття на роботу не подавала, з питань працевлаштування не зверталася та про причини, що унеможливлюють працю у позивача не повідомляла. Також зазначають, що випускники медичних вузів мають на вибір два варіанта проходження інтернатури, а саме, або ж влаштовуються та сплачують власні кошти за проходження інтернатури, або ж укладають договір з медичним закладом на безоплатне проходження інтернатури. Відповідач проходила заочну частину інтернатури за даним фахом на базі КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», але більше року [PERSON] табелювалась і отримувала заробітну плату в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня». Звертають увагу на те, що якби відповідач не погодився на умови Угоди, не взяв на себе зобов`язань після проходження інтернатури пропрацювати в лікарні 3 роки, то йому б не була надана база для навчання і вона б мала проходити інтернатуру за власні кошти. Натомість лікарня б кошти, які були виділені на фінансування закладу і які були виплачені за умовами Угоди відповідачу, витратила б на інші поточні потреби. Посилаються на те, що відповідно до Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, затвердженим наказом МОЗ України від 19.09.1996 року № 291 інтернатура є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх медичних та фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форм власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора) спеціаліста певного фаху. Пунктом 1.4 цього Положення передбачено, що інтернатура проводиться в очно-заочній формі навчання на кафедрах медичних (фармацевтичних) вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів і закладів медичної (фармацевтичної) післядипломної освіти та стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я. Зазначають, що відповідач не дотрималася умов угоди про проходження інтернатури від 01 серпня 2018 року щодо відпрацювання не менше трьох років після проходження інтернатури в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради, а тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.509, 526, 611 ЦК України , які регулюють договірні відносини, а не трудові. У зв`язку з цим, просять стягнути з [PERSON] на користь комунального некомерційного підприємства «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради виплачені кошти на навчання в інтернатурі у сумі 92713 (дев`яносто дві тисячі сімсот тринадцять) гривень 30 копійок , а також судові витрати в розмірі 2102,00 грн. Представник відповідача Наконечна Т.М. у відзиві на позовну заяву позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю. Вказує, що за час проходження інтернатури в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» відповідач [PERSON] отримувала заробітну плату за виконання своїх трудових обов`язків, яку позивач на даний час просить повернути. Вважає, що передбачених законом підстав для стягнення з неї зазначених коштів немає, оскільки виплачена [PERSON] заробітна плата не є витратами позивача на її навчання, а повернення виплаченої працівнику заробітної плати законодавством не передбачено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно з Наказом Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації №833-о від 09.07.2018 випускницю 2018 року ДЗ « Дніпропетровська медична академія МОЗ України» [PERSON] зараховано у КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Психітрія» з 01.08.2018 по 14.02.2020. Виплату заробітної плати під час проходження інтернатури, витрати по відрядженню для проходження очної частини інтернатури [PERSON] проводити за рахунок КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» . Наказом головного лікаря КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» Синельниківської обласної ради №75-к від 25.07.2018 [PERSON] прийнято на посаду лікаря-інтерна з психіатрії з 01.08.2018. Згідно з Наказом головного лікаря КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради №24-к від 19.02.2020 звільнено [PERSON] лікаря-інтерна з психіатрії з 14 лютого 2020 року за ч.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну проходження інтернатури та ненаданням Сертифікату лікаря-спеціаліста у встановлений термін. Відповідно до Угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури №2 від 01.08.2020 , укладеної між Комунальним закладом «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради в особі головного лікаря [PERSON] та [PERSON] , КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» бере на себе зобов`язання зарахувати випускника на посаду лікаря-інтерна для проходження інтернатури за спеціальністю: психіатрія на підставі диплому, вищезазначеної Угоди та наказу департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської облдержадміністрації від 09.07.201 8 № 833-о. Після навчання в інтернатурі та одержання сертифікату з відповідної спеціальності, КЗ «Синельниківська центральна районна лікарня» зобов`язана працевлаштувати [PERSON] на посаду лікаря- нарколога, де вона зобов`язана відпрацювати не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця на зазначену посаду або відмови приступити до роботи, вона зобов`язана відшкодувати вартість навчання в інтернатурі та компенсувати комунальному закладу всі витрати, пов`язані з навчанням в інтернатурі. Згідно з додатковим рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.06.2019 [PERSON] після розірвання шлюбу відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». На підставі рішення Синельниківської міської ради сьомого скликання сорок шостої сесії №897-46/VІІ від 18.12.2019 комунальне підприємство «Синельниківська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради прийнято до комунальної власності територіальної громади м.Синельникове та змінено назву підприємства на Комунальне некомерційне підприємство «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради». Згідно з довідкою про доходи , наданою КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради», [PERSON] дійсно працює (навчається) в КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради», форма працевлаштування основне місце роботи, посада лікаря-інтерна, та за період з 01.08.2018 по 31.01.2020 отримала заробітну плату в розмірі 92713,30 грн. Відрахування на заробітну плату 22% - 16718,79 грн. \~ \~ \~ \~Позивач вказує, що КНП «Синельниківська центральна міська лікарня» Синельниківської міської ради» затратило 92713,30 грн. на проходження інтернатури [PERSON] , на підтвердження чого надана довідка про доходи [PERSON] . Водночас із вказаної довідки вбачається, що зазначені в ній кошти є нарахованою заробітною платою, з якої проведено відповідні нарахування. З копії трудової книжки відповідача та отриманих нею доходів відповідно до наданих відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків вбачається, що відповідач [PERSON] фактично перебувала з позивачем у трудових відносинах та за час проходження інтернатури отримувала у позивача заробітну плату. Інших виплат позивачем відповідачу здійснено не було, зокрема відповідних доказів щодо їх нарахування позивач суду не надав. Аналіз заявлених позовних вимог з доданими позивачем доказами на підтвердження позовних вимог фактично передбачає вимогу про повернення заробітної плати, однак передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю - інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату витратами на навчання - немає. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно до положень ст.94 КЗпП України заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України. Враховуючи, що відповідно до норм матеріального права заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, та позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов`язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, позивач, як на підставу своїх вимог покликається на обов`язок відповідача нести відповідальність за порушення зобов`язань, порядок виконання яких регулюється ст. 526,611 ЦК України , оскільки [PERSON] не отримала відповідний Сертифікат та не приступила до роботи після завершення інтернатури. Щодо вказаної підстави слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч.1,2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7 ст. 10 України). У пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. П. 10 ч.3 ст.3 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що формування і реалізація державної політики у сфері вищої освіти забезпечуються шляхом створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, забезпечення гарантії рівних можливостей щодо вибору місця роботи, виду трудової діяльності на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності з урахуванням здобутої вищої освіти та відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ч. 2\~ст.\~64\~Закону України\~«Про вищу\~освіту» держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками закладів вищої освіти права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Відповідно до п. 4.5 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України від 19.09.1996 року № 291 лікарі (провізори)-інтерни зобов`язані: набувати, поглиблювати і удосконалювати професійні знання, вміння і навики; у повному обсязі та своєчасно виконувати навчальний план і програму інтернатури; виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку в установах і закладах охорони здоров`я, правила проживання в гуртожитках та правила внутрішнього трудового розпорядку в вищих закладах освіти Згідно з п. 7.3 цього Положення заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством. Зазначені вище нормативно-правові акти не передбачають обов`язку лікаря-інтерна відпрацювати не менше трьох років після проходження інтернатури за місцем її проходження, а також повернення коштів, виплачених під час проходження інтернатури. Посилання позивача на обов`язок лікаря-інтерна відпрацювати у замовника не менше трьох років, як обов`язок, передбачений угодою про проходження інтернатури із випускником від 01.08.2018 не може бути підставою для повернення виплаченої йому за час проходження інтернатури заробітної плати, оскільки не відповідає вимогам ст.127 КЗпП України та ст.1215 ЦК України . Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З наведеного вбачається, що умови договору не можуть суперечити вимогам закону, іншим нормативно-правовим актам, що регулюють спірні правовідносини. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення виплачених відповідачу під час проходження інтернатури коштів в розмір 92713,30 грн. не знайшли свого обґрунтування, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2102 грн. залишити за позивачем.

Outcome: dismissed