Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

05.10.2017 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , в якій позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.07.2011 року у розмірі 62 726,69 грн. станом на 31.08.2017 року, яка складається з наступного: 3 187,87 грн. - заборгованість за кредитом; 52 175,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 963,18 грн. - штраф (процентна складова). 19.02.2021 року до канцелярії суду від представника позивача надійшла заява від представника позивача про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач остаточно просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.07.2011 року у розмірі 15 446,58 грн., яка складається з наступного: 3 187,87 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 7 811,19 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 4 447,52 грн. - заборгованість з пені. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідачка звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 01.07.2011 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Так, оскільки відповідачка порушила зобов`язання з повернення суми кредиту, позивач просить позов задовольнити, стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С . Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 25.10.2017 року, після отримання судом відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки, відкрито провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження кервіника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 09.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 15.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 274 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 31.07.2019 року до канцелярії суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовну в повному обсязі. Зазначає, що в позові представник позивача зазначає, що відповідачка отримала кредит у розмірі 3 200,00 грн., проте анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку містить іншу інформацію стосовно розміру кредитного ліміту, а саме 5 000,00 грн. Відповідачкою Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» не підписувались. Цей документ також не містить дати його підписання представником позивача. Також неможливо встановити того, що ці Умови та Правила були додатком до підписаної відповідачем анкети-заяви. Відповідачка вважає, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» не можна вважати складовими частинами укладеного між нею сторонами кредитного договору. Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором № б/н від 01.07.2011 року не містить номер картки, рахунку, по якому його здійснено. Відповідно до такого розрахунку заборгованості відповідачкою було сплачено на погашення кредитної заборгованості 6 482,14 грн., що значно перевищує суму наданого кредиту. Також, із наданих до суду доказів незрозуміло яким є строк дії кредитного договору. сума кредитної заборгованості розрахована з 01.07.2011 року по 31.08.2017 року, тобто більше ніж за 6 років. Тобто, позивач подав позов до суду із спливом трирічного строку позовної давності. Відповідачка не підписувала будь-яких договорів на збільшення строку позовної давності. Кредитним договором передбачено відповідальністю за порушення зобов`язання, а саме: пеню та штраф. Тобто за одне і те саме порушення зобов`язання передбачена подвійна відповідальність одного виду. Поряд з цим, у розрахунку заборгованості станом на 31.08.2017 року можна прослідкувати різний розмір відсотків за користування кредитом, зокрема, спочатку процентна ставка була 30, з 01.09.2014 року - 34,8, з 01.04.2015 року - 43,2. Тобто, незрозуміло за якою ставкою повинні сплачуватися відсотки за користування кредитом. Розмір відсотків за користування кредитом є істотною умовою. Відповідачка зазначає, що жодної вимоги про дострокове повернення суми кредиту, та сплати процентів і штрафів не отримувала. 03.09.2019 року до канцелярії суду надійшла від позивача відповідь на відзив, де представник позивача зазначає, що Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Відповідачкою було підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Твердження відповідачки, що в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення її з Умовами та Правилами надання банківських послуг не відповідають дійсним обставинам справи. Згідно Заяви відповідачка зобов`язалася самостійно ознайомлюватись зі всіма змінами Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів на сайті Приватбанку. Із виписки вбачається, що відповідачка знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачці були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Підписавши анкету-заяву відповідачка підтвердила, що вона була ознайомлена з умовами кредитування та погодилась з ними, що засвідчила власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідачка прийняла умови договору та погодилась з ними. Крім того, застосування банком в кредитному договору та штрафів, та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. Представник позивача вказує, що кредитний договір чинний, а заперечення відповідачки нічим не обґрунтовані. Зміни процентної ставки повністю узгоджують з Умовами та правилами надання банківських послуг та відповідачка була ознайомлена із зазначеними змінами. Відповідно до Правила користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 07/2021 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідачки 26.09.2017 року, тобто до спливу строку позовної давності. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 01.07.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 2 700,00 грн., який в подальшому біло збільшено до 3 200,00 грн., що підтверджується довідкою, виданою АТ КБ «Приватбанк» та доданою до матеріалів справи. 01.07.2011 року відповідачкою також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». У довідці сторони узгодили наступні умови: базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік), складає 2,5 %; розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів за звітний період) становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що слідує за звітним; за несвоєчасне погашення заборгованості базова процентна ставка пені становить 30 % та нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня у розмірі 1% від заборгованості, але не менше 30 гривень в місяць нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення по кредиту чи відсоткам 5 та більше днів при виникнення прострочення більше 50 гривень; штраф при порушенні строків платежів по кожному грошовому зобов`язанню, передбаченому договором більш ніж на 30 днів, складає 500 гривень + 5% від суми заборгованість за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії. Виписка по рахунку [PERSON] за договором № б/н станом на 05.10.2017 року підтверджує, що відповідачка користувалася платіжною карткою зі встановленим кредитним лімітом. Позивач посилається, що згідно розрахунку заборгованості відповідачка кредит вчасно не сплачувала, порушила графік погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, яка становить 15 446,58 грн., що складається з наступного: 3 187,87 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 7 811,19 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 4 447,52 грн. - заборгованість з пені. Поряд з цим, з розрахунку заборгованості, що надавався позивачем на момент звернення з позов до суду, тобто 05.10.2017 року, вбачається, що станом на 31.08.2017 року останній платіж по картковому рахунку відповідачкою був здійснений 12.05.2014 року. З виписки за договором № б/н станом на 10.06.2020 року вбачається, що 12.05.2014 року відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 150,00 грн., а 10.02.2014 року картку було поповнено в терміналі самообслуговування на суму 200,00 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що анкета-заява позичальника від 01.07.2011 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також кінцевого терміну погашення кредиту. За таких обставин, момент перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тобто перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу [PERSON] по кредиту - з 12.05.2014 року. Оскільки останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачка внесла 12.05.2014 року, а з позовом до суду банк звернувся 05.10.2017 року, суд дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі. Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.01.2021 № 494/366/19 (61-2084св20). Крім того, сама по собі часткова оплата боргу, яка була здійснена відповідачкою 08.10.2020 року, не є підставою для переривання строку позовної давності. Потрібно мати на увазі, що вчинення боржником будь-яких дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку поза межами строку позовної давності не може тягти за собою його переривання, оскільки цей строк сплив у зв`язку з чим не міг перериватися (Ухвала ВССУ від 11.02.2015 р. по справі № 6-42505св14). При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини боргу (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року у справі за № 6-43цс17. З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до позову, в межах наданих сторонами доказів, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Outcome: dismissed