Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 25.02.2013 року дійсним та визнати за ним право власності на транспортний засіб автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель 110D, 1999 року випуску, тип ТЗ - фургон малотоннажний - В, номер кузова (шасі, рама) VIN-VSA63807413177547/VSA63807413177547, реєстраційний номер [NUMBER]. В обґрунтування позову вказав, що 25 лютого 2013 року він придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель 110D, 1999 року випуску, тип ТЗ - фургон малотоннажний - В, номер кузова (шасі, рама) VIN-VSA63807413177547/VSA63807413177547, реєстраційний номер [NUMBER], за 40000 грн., даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 25.02.2013 року, якій підписаний ними в присутності [PERSON]. Згідно п. 4.1 Договору купівлі-продажу автомобілю ними було досягнуто домовленості про те, що [PERSON] забезпечить зняття з обліку автомобілю та здійснення його перереєстрації на його ім'я в Криворізькому ВРЕР УДАІ МВС України в Дніпропетровській області протягом десятиденного терміну з дати укладання даного договору, тобто до 07.03.2013 року. Після підписання договору та отримання коштів [PERSON] передав йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та повідомив, що у зв'язку з напруженим графіком роботи здійснювати зняття з обліку та перереєстрацію даного автомобіля буде його представник - [PERSON], який буде діяти на підставі довіреності від 25.02.2013 року № 128, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] Згідно довіреності від 25.02.2013 року № 128, [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з питань експлуатації та розпорядження, (у тому числі: керувати, продавати, обмінювати, передавати в найм або позичку, передавати в заставу в забезпечення його зобов'язань, або як майнового поручителя в забезпечення зобов'язань третіх осіб, на умовах і за ціну на свій розсуд, ставити на облік та знімати з обліку в органах ДАІ), належний йому автомобіль марки МЕК.СЕОЕ8-ВЕМ2, модель 11 ОБ, 1999 року випуску, тип ТЗ - фургон малотоннажний - В, номер кузова (шасі, рама) УІИ -У8А63 807413177547/У8А63 807413177547, реєстраційний номер [NUMBER]. Але по сьогоднішній день зобов'язання згідно п. 4.1. Договору купівлі-продажу автомобіля від 25.02.2013 року [PERSON] та [PERSON] не виконано. Він, усвідомлюючи, що повністю розрахувався за вищезазначений транспортний засіб в повному обсязі, а саме сплатив [PERSON] кошти у розмірі 40000 грн., неодноразово звертався до нього та його представника [PERSON] з проханням звернутися до Центру ДАІ 1213 (ВРЕР [PERSON] Ріг) для перереєстрації даного автомобілю на його ім'я. Вони в свою чергу постійно ухилялись від вирішення даного питання по суті. Вважає, що він набув права власності на автомобіль, тому що він фактично знаходиться у його володінні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнав. Вислухавши позивача та її представника, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступними підставами. Встановлюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного. Як убачається із матеріалів справи, 25.02.2013 року [PERSON] продав [PERSON], автомобіль марки МЕКСЕБЕ8-ВЕМ2, модель 11 ОБ, 1999 року випуску, тип ТЗ - фургон малотоннажний - В, номер кузова (шасі, рама) УШ -У8 А63 807413177547/У8 А63 807413177547, реєстраційний номер [NUMBER] за 40000 (сорок тисяч) грн. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 25.02.2013 року підписаного сторонами в присутності [PERSON]. Даний договір ніким не посвідчений та ніде не зареєстрований. Згідно довіреності від 25.02.2013 року № 128, [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з питань експлуатації та розпорядження, (у тому числі: керувати, продавати, обмінювати, передавати в найм або позичку, передавати в заставу в забезпечення його зобов'язань, або як майнового поручителя в забезпечення зобов'язань третіх осіб, на умовах і за ціну на свій розсуд, ставити на облік та знімати з обліку в органах ДАІ), належний йому автомобіль марки МЕК.СЕОЕ8-ВЕМ2, модель 11 ОБ, 1999 року випуску, тип ТЗ - фургон малотоннажний - В, номер кузова (шасі, рама) УІИ -У8А63 807413177547/У8А63 807413177547, реєстраційний номер [NUMBER]. Суд дійшов до наступного. У справах за позовом про визнання права власності на автомобіль із підстав придбання його за договором купівлі-продажу суд може задовольнити такий позов у тому разі, коли встановить, що сторонами були додержані правила ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу такого майна. Зокрема його змісту і наявні умови виникнення права власності за договором. Сама по собі довіреність на право користування та розпорядження майном не свідчить про укладення сторонами договору купівлі-продажу автомобіля. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Належною формою договору купівлі-продажу автомобіля є письмова, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України. При цьому, письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена й постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (із наступними змінами), якою затверджені Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі Правила), згідно з п. 2 яких вони є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб. Відповідно до вимог зазначених Правил перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Згідно з п. 40 Правил (у редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) зняття з обліку транспортних засобів проводилося після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду. Відповідно до п. 8 зазначених Правил правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в них документами, зокрема: довідкою-рахунком, виданою за формою згідно з додатком № 1 до цих Правил; договором та іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль. Бланки довідок-рахунків є бланками суворого обліку і виготовляються в порядку, передбаченому Правил згідно постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №283. Окрім цього договір купівлі - продажу на той час згідно до чинного на час видачі довіреності положень Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" підлягав оподаткуванню на користь держави. З наведеного вбачається, що довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, а тому суд вважає, що видачу довіреності на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу за формою, що передбачена чинним законодавством, не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на ім'я якої таку довіреність видано. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося позивачем в суді, письмовий договір купівлі-продажу вказаного автомобіля від 25.02.2013 року, який не був зареєстрований у встановленому законом порядку, між сторонами оформлено лише при подачі позову до суду. Позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки доказів в підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу автомобіля позивачем не надано, а видача довіреності на право розпорядження спірним автомобілем не є таким договором. При цьому, згідно Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. N 1200, ( в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, та іншими механізмами та транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі - транспортні засоби) та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані відповідно в Державтоінспекції або в інспекції державного технічного нагляду Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, визначено вказаним Порядком. Натомість, згідно довіреності від 25.02.2013 року № 128, [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з питань експлуатації та розпорядження, (у тому числі: керувати, продавати, обмінювати, передавати в найм або позичку, передавати в заставу в забезпечення його зобов'язань, або як майнового поручителя в забезпечення зобов'язань третіх осіб, на умовах і за ціну на свій розсуд, ставити на облік та знімати з обліку в органах ДАІ). В свою чергу [PERSON] 26.06.2014 року виданою довіреністю уповноважив позивача представляти його інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах ДАІ, органах страхування, на станціях, підприємствах технічного обслуговування та ремонту, в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, які стосуватимуться експлуатації від його імені та в його інтересах належного йому транспортного засобу, яку позивач вважає підтвердженням факту укладення договору купівлі-продажу. Оскільки довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, тим паче, що вона була зроблена 26.06.2014 року, що спростовує ствердження позивача про укладення договору від 25.02.2013 року, суд прийшов до переконання, що видачу довіреності на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу, не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на ім'я якої таку довіреність видано. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина 3 ст.334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Оскільки інших доказів, передбачених законом, переходу права власності на автомобіль від відповідача до позивача, останнім у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, не надано, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами. Сукупність зібраних судом доказів свідчить про те, що в установленому порядку договір купівлі-продажу спірного автомобіля між його власником і позивачем не укладався, а з огляду на викладене підстав для визнання права власності на автомобіль на підставі договору, який ніким не посвідчений є безпідставним, тому що суперечить вищезазначеним вимогам закону. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини , які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог, в порядку ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed