Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

28.11.2019р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Міністерства юстиції України про встановлення факту проведення над ним медичних і наукових дослідів без його згоди, зобов`язання Міністерства юстиції України оприлюднити факти порушень (а.с. 1). Ухвалою судді Наумової О.С. від 29.11.2019р. позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. 3-4). Ухвалою судді від 12.12.2019р. визнано необґрунтованим заявлений позивачем відвід судді Наумової О.С. та справу передано на автоматичний розподіл для вирішення питання про відвід (а.с. 9). Ухвалою судді Батманової В.В. позивачеві відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Наумової О.С. (а.с. 15), у зв`язку із чим справа повернута на розгляд судді Наумової О.С. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ЄСПЛ від 26.02.2012р. у справі «Заїченко проти України № 2» у п. 78 суд зазначив, що на відміну від інших справ, в яких він розглядав тримання у психіатричному закладі не тільки за статтею 5, а й за статтею 3 та/або 8 Конвенції (див. наприклад, рішення у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пп. 57-111, від 05.06.2014р.), у цій справі заявник не скаржився на те, що його було піддано будь-якому лікуванню всупереч його волі», й на підставі чого не погодився кваліфікувати примусове перебування заявника у лікарні «нелюдським або таким, що принижує гідність, поводженням». Відповідно до ст. 53 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ніщо в цій Конвенції не можна тлумачити як таке, що применшує та обмежує будь-які права людини, які можуть бути визнані на підставі закону України. Таке положення прямо розповсюджується на рішення Суду, постановлені згідно з Конвенцією. Згідно із ст. 28 Конституції України, яка має пряму дію, заборонено проведення медичних і наукових дослідів над людиною без її вільної згоди. Однак, при примусовому триманні позивача у КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», яка за визначенням є медичною і експертною установою, тобто науковою установою, над ним проводилися численні досліди (тести), що відображено в Акті № 36 СПЕ від 08.10.2009р., складеним експертами цієї установи. Цим документом зафіксовано, що позивач неодноразово відмовлявся від проходження тестів (досліджень над собою). Крім того, до наукових досліджень належать спостереження за поведінкою людини, яка не в змозі позбутися такого спостереження. Щоденні записи таких спостережень за позивачем з 14.09.2009р. до 08.10.2009р. велися лікарями та середнім медперсоналом лікарні. Ці докази досліджень містяться в медичних картках позивача у вказаному психіатричному закладі. Особи, які утримували позивача в узіліщі, спромоглися оманою отримати його згоду на проведення частини тестів, оскільки після первинної відмови позивача від проходження тестів - обіцяли йому негайне звільнення після проходження тестів. Крім того, сутність тестів і «наукове» їх опрацювання полягала у приниженні гідності позивача, що найяскравіше усього проявилося в описі та тлумаченні психологом (дослідником) афоризму позивача « [INFO]». Згідно з п. 5 ст. 5 Конвенції кожен, хто став жертвою незаконного позбавлення свободи має гарантовану правовою санкцією право на компенсацію. Відповідно до п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права так ж компенсація гарантована позовом. Згідно з резолюцією ГА ООН № 60/147 від 16.12.2005р. щодо введення в дію тлумачення ст. 9 вказаного Пакту, складовою компенсації є оприлюднення правди та встановлення фактів. Факт незаконного позбавлення позивача свободи встановлений зазначеним рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р. На підставі викладеного, позивач просив встановити факт проведення в періоди 23 - 24.07.2009р. і 14.09 - 8.10.2009р. медичних і наукових дослідів над [PERSON] без його згоди і зобов`язати відповідача оприлюднити такий факт порушення ст. 28 Конституції України та ст.ст. 3 і 8 Конвенції, включно з інформуванням про це від імені Уряду ЄСПЛ. На адресу відповідача судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів, які ним отримані 09.12.2019р. (а.с. 18). У зв`язку із тим, що від відповідача тривалий час не надходив відзив на позов, судом повторно була направлена ухвала про відкриття провадження у справі, і було встановлено двотактово десятиденний строк для подання відзиву (а.с. 23). Від відповідача - Міністерства юстиції України, 03.03.2020р. в особі провідного спеціаліста відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Семенкової Н.І. (діє як особа, що здійснює самопредставництво на підставі п. 4 Посадової інструкції провідного спеціаліста відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), затвердженої 02.01.2020р. в.о. начальника Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) О.Більчук та наказу в.о. начальника цього управління О.Більчук від 27.12.2019р. - а.с. 32-36) надійшов відзив на позов, у якому відповідач позовні вимоги не визнав (а.с. 25 - 49), вважав їх безпідставними і необґрунтованими. Щодо участі Міністерства юстиції України у спірних правовідносинах вказав, що згідно з абз. 1, 2 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Міністерство юстиції України» № 228 від 02.07.2014р. (далі - Положення № 228) Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб -підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробапії. у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації. Згідно з п. 3 Положення № 228 основними завданнями Мін`юсту є: 1) забезпечення формування та реалізація державної правової політики, політики з питань банкрутства, політики щодо функціонування електронної торгової системи; 2) забезпечення формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації; 2-1) забезпечення проведення перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 2-2) забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності; 2-3) забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; 2-4) забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством; 2-5) забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; 2-6) забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; 2-7) контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту; 2-8) забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері правової освіти, правової обізнаності, інформування населення, доступу громадян до джерел правової інформації; 3) здійснення загального управління у сфері надання безоплатної первинної правової допомоги та безоплатної вторинної правової допомоги; 4) забезпечення представництва інтересів держави у судах України, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України; 5) експертне забезпечення правосуддя; 6) організація роботи нотаріату; 8) протидія легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, та фінансуванню тероризму (щодо нотаріусів, адвокатів та інших осіб, які надають юридичні послуги); 9) здійснення міжнародно-правового співробітництва, забезпечення дотримання і виконання зобов`язань, узятих за міжнародними договорами України з правових питань. Абзацом 3-1 п. 5 Положення № 228 передбачено, що Мін`юст з метою організації своєї діяльності: забезпечує висвітлення інформації про діяльність апарату Мін`юсту та структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту в засобах масової інформації та на власному веб-сайті, організовує проведення заходів з питань, що належать до компетенції Мін`юсту. В свою чергу, офіційним сайтом в Україні де розміщується інформація стосовно рішень Європейського суду з прав людини є сайт Європейського суду з прав людини. Міністерство юстиції України розміщує на офіційному веб-сайті лише інформацію, яка стосується діяльність апарату Мін`юсту та структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту і не має повноважень розміщувати на офіційному веб-сайті інформацію від імені Уряду ЄСПЛ. Отже, Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем по справі № 201/13186/19 з огляду на те, що останній не відноситься до компетентних органів, який розміщує вище загадану інформацію. Також, вважав, що суд не вірно визначив коло учасників у справі, не вірно визначив відповідача при підготовці справи до розгляду (з урахуванням вимог п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»). Вказав, що відповідно до п. 7 Положення № 228 Мін`юст здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи Мін`юсту. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019р. № 870 утворено 8 міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту. Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України затверджене наказом Мін`юсту від 23.06.2011р. № 1707/5, зареєстрованим в Мін`юсті 23.06.2011р. за № 759/19497 (далі - Положення № 1707/5). Міжрегіональні управління Міністерства юстиції України підпорядковуються Міністерству юстиції України та є його територіальними органами (п. 1 Положення № 1707/5). Затверджуючи положення про свої територіальні органи, Мін`юст наділяє ці органи частиною своїх повноважень, в тому числі за дорученням Мін`юсту представляти інтереси Кабінету Міністрів України, Мін`юсту під час розгляду справ у судах Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, готувати матеріали до розгляду цих справ (пункт 4.51 Положення № 1707/5). Відповідно до пп. 10.7 п. 10 Положення № 1707/5 начальник міжрегіонального управління затверджує положення про структурні підрозділи і посадові інструкції працівників міжрегіонального управління. Згідно з Положення про відділ судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), затвердженим наказом Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10.01.2020 № 22/7 (далі - Положення про Відділ), одним з основних завдань відділу є забезпечення самопредставництва інтересів Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та їх посадових осіб в судах України (пункт 7.1. Положення про Відділ). Відповідно до п. 9.2.6 Положення про Відділ начальник відділу, його заступники, головні спеціалісти, провідні спеціалісти мають право, крім іншого: брати участь у справах, діяти в судах України від імені Міністерства юстиції України та його посадових осіб з усіма правами, що надані процесуальним законодавством України стороні, третій особі; представляти інтереси Міністерства юстиції України та його посадових осіб, у випадках передбачених законом, на стадії виконавчого провадження в межах компетенції Департаменту; засвідчувати копії документів, що підтверджують повноваження (накази, положення, інструкції тощо); засвідчувати копії документів, що подаються до суду (засвідчена належним, чином копія Положення про Відділ додається). Згідно з наказом Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 27.12.2020 № 1696-к «Про призначення», представника відповідача - [PERSON] призначено на посаду провідного спеціаліста відділу судової робот» та міжнародної правової допомоги Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яка бере участь у справі у порядку самопредставництва на підставі п. 4 Посадової інструкції провідного спеціаліста відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), затвердженої 02.01.2020р. в.о. начальника Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) О. Більчуком. Враховуючи вказане, представник Мін`юсту просив відмовити у задоволенні позовний вимог у повному обсязі. Також просив у відповідних клопотаннях справу розглядати у порядку загального позовного провадження за участю представника Міністерства (а.с. 50-54). Відповідач направив позивачеві свій відзив 26.02.2020р. (а.с. 24а), але станом на день розгляду справи позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався. Враховуючи категорію спору (малозначна справа), справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, вважаю, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 26.02.2015р. у справі стосвоно позивача - «Заїченко проти України (№ 2)», заява №45797/09, встановив, серед іншого, таке: 7. У липні 2009 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд отримав від заявника кілька листів, в яких містилися надзвичайно образливі зауваження на адресу суддів, у провадженні яких перебували ініційовані ним справи (зокрема, одного з суддів було названо «гнидою», чий відвід він заявляв «відповідно до … загальновідомих відомостей з підручників з паразитології»). 8. 23 липня 2009 року у зв`язку з цими листами секретар суду склав протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначалось, що заявник висловлює свою неповагу до суду. Справу було передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (далі - Красногвардійський суд). 12. 31 липня 2009 року заявник оскаржив постанову суду від 23 липня 2009 року. Він стверджував, зокрема, що постанова порушувала його право на презумпцію психічного здоров`я та що такого виду постанови не було у переліку постанов, які суд має право ухвалювати згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. Заявник також посилався на положення в оскаржуваній постанові, що ця постанова не підлягає оскарженню, як на ще один приклад її незаконності та сваволі. 16. 14 серпня 2009 року апеляційний суд Дніпропетровської області залишив апеляційну скаргу заявника на постанову від 23 липня 2009 року без розгляду. Суд зазначив, що оскаржувана постанова стосувалась процесуального питання і оскарженню не підлягала. 33. З матеріалів справи випливає, що 9 листопада 2009 року заявник ініціював у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська адміністративне провадження щодо психіатричної лікарні. Він вимагав визнання його госпіталізації і тримання у цій лікарні незаконними та відшкодування 500000 грн (на той час ця сума становила близько 41000 євро) моральної шкоди. Заявник не надав Суду копії зазначеної позовної заяви. 34. 7 червня 2011 року Жовтневий суд частково задовольнив позов заявника. Посилаючись, зокрема, на статтю 5 Конвенції, суд дійшов висновку, що поміщення заявника до лікарні 23 липня та 14 вересня 2009 року, а також тримання його у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року були неправомірними. Так, суд вважав, що відповідач діяв у порушення презумпції психічного здоров`я заявника. Більше того, зазначена лікарня мала право тільки на проведення судово-психіатричної експертизи осіб, які тримаються під вартою, тоді як заявник на час подій під вартою не тримався. Суд також зазначив, що хоча проведення експертизи заявника було призначено рішенням суду, лікарня могла відмовитися її проводити. Проте у задоволенні позову заявника у частині відшкодування моральної шкоди було відмовлено. 35. 1 вересня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд скасував вищезазначену постанову та закрив провадження у справі на тій підставі, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. 36. 11 жовтня 2011 року Вищий адміністративний суд України повернув касаційну скаргу заявника на ухвалу від 1 вересня 2011 року як подану з порушенням процесуального строку. 37. 14 листопада 2011 року Вищий адміністративний суд України повідомив заявника про його право подати нову касаційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку подання скарги. Стверджуючи про порушення п. 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з примусовим триманням заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, суд зазначив: 86. Заявник не мав можливості оскаржити постанову Красногвардійського суду від 23 липня 2009 року, якою призначалась його стаціонарна судово-психіатрична експертиза. Крім того, жодних, доступних заявникові, механізмів, здатних забезпечити його звільнення з психіатричної лікарні, не було. Відповідно у заявника не було превентивних засобів правового захисту, які він міг би вичерпати. Проте він дійсно звертався за відшкодуванням ретроспективно - після того, як його було виписано з психіатричної лікарні,- та подав кілька адміністративних і цивільних позовів у зв`язку з примусовим триманням його у зазначеному закладі. Суд зауважує, що жодне з цих проваджень не завершилося ухваленням остаточного судового рішення за результатами розгляду його позову по суті. Перше питання, на яке необхідно відповісти - чи можна за обставин вказаної справи вважати зазначені вище провадження ефективним національним засобом правового захисту. Якщо відповідь позитивна, тоді наступне питання - чи можна, як пропонував Уряд, дорікати заявникові за те, що суди не розглянули його позов. 94. Суд зазначив, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. 102. Суд дійшов висновку, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Отже, Європейським судом з прав людини було вже надано висновки щодо постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року про призначення стаціонарної психіатричної експертизу [PERSON] та наслідків, які ця постанова потягнула за собою для заявника [PERSON] , у справі «Заїченко проти України (№ 2)», заява №45797/09, яке 06 липня 2015 набуло статусу остаточного, відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції. У сталій практиці Європейського Суду з прав людини в подібних правовідносинах, зокрема, висновку від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», йдеться про те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі Преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Можливість продовження строків передбачена, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Поновлення строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності. Позивач посилається у позові на п. 78 вказаного рішення, в якому ЄСПЛ вказав таке: Суд, якому належить провідна роль щодо здійснення юридичної кваліфікації фактів справи, з огляду на суть скарги заявника доходить висновку, що зазначену скаргу слід розглядати лише за підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Анатолій Руденко проти України» (Anatoliy Rudenko v. Ukraine), заява № 50264/08, п. 85, від 17 квітня 2014 року). У зв`язку з цим Суд зазначає, що на відміну від інших справ, в яких він розглядав тримання у психіатричному закладі не тільки за статтею 5, а й за статтею 3 та/або 8 Конвенції (див., наприклад, рішення у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пп. 57-111, від 5 червня 2014 року), у цій справі заявник не скаржився на те, що його було піддано будь-якому лікуванню всупереч його волі. Тому позивач просить суд першої інстанції встановити факт проведення над ним медичних і наукових дослідів без його згоди у період з 23 по 24 липня 2009 року і у період з 14 вересня 2009 року до 08 жовтня 2009 року, зобов`язати Міністерства юстиції України оприлюднити ці факти порушень норм ст. 28 Конституції України та ст.ст. 3 і 8 Конвенції, включно з інформуванням про це від імені Уряду ЄСПЛ. Частинами 1 та 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно зі ст. 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Разом із тим, факт, який просить установити заявник не відноситься до переліку фактів, які визначені ст. 315 ЦПК України, а фактично зводиться до вимог про надання оцінки діям працівників та експертів установи КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», проте ні працівників (експертів), ні саму установу позивач не залучив до участі у справі у якості відповідача, а звернувся із позовом до Мін`юсту з вимогами про оприлюднення факта порушення норм Конституції України та Конвенції від імені Уряду ЄСПЛ, при тому, що Міністерство юстиції України не має повноважень діяти від імені Уряду ЄСПЛ і, відповідно, розміщувати від цього органу будь-яку інформацію на своєму сайті. Крім того, незаконне проведення медико-біологічних, психологічних або інших дослідів над людиною, якщо це створювало небезпеку для її життя чи здоров`я, є кримінально караним правопорушенням (ст. 142 КК України). Тобто, особу, винну у проведенні незаконних дослідів над людиною може бути притягнуто до кримінальної відповідальності у встановленому законом порядку - шляхом здійснення відповідного досудового розслідування і судового розгляду, а не у порядку встановлення такого факту в межах цивільного судочинства. Підсумовуючи викладене, доходжу до висновку, що позивач не вірно обрав спосіб захисту порушеного права, вимагаючи цивільний суд установити факт проведення над ним медичних і наукових дослідів без його згоди. Доходячи такого висновку, виходжу з того, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Забезпечення органами державної влади України конституційного права людини і громадянина на судовий захист складає діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України та інших органів виконавчої влади, Конституційного Суду України та системи судів загальної юрисдикції, правоохоронних та контрольно-наглядових органів нашої держави, їхніх службових і посадових осіб щодо здійснення своїх функцій із використанням наданих їм законом повноважень з метою створення умов для найбільш повної реалізації зазначеного суб`єктивного права, а в разі порушення - його відновлення та притягнення винних до юридичної відповідальності. Положення про Міністерство юстиції України, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02.07.2014р. не передбачає повноважень Міністерства оприлюднювати запитувану позивачем інформацію, а лише оприлюднення наказів Мін`юсту які є регуляторними актами (п. 10), тому відповідач не є таким, що повинен відповідати за цим позовом. Обраний позивачем спосіб захисту - зобов`язання Мінюсту оприлюднити інформацію про порушення його прав людини не виповідає ані нормам ЦК України, ані положенням інших нормативних актів. З урахуванням викладеного, приходжу до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проведення над ним медичних і наукових дослідів без його згоди та зобов`язання Міністерства юстиції України оприлюднити ці факти - не підлягають задоволенню через невірно обраний спосіб захисту права та невірно обраного відповідача. Щодо клопотання відповідача про перехід до справи у загальному позовному провадженні і розгляду справи за його участю (а.с. 50-54), то слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 274 ЦПК України). За змістом ч. 1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 2 цієї статті, у випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Отже, суд вправі розглянути будь-яку справу за правилами спрощеного позовного провадження за наявності клопотання позивача про це і при цьому враховує обставини справи, передбачені ч.3 ст.274 ЦПК України. З аналізу нових редакцій ЦПК, КАС, ГПК вбачається, що вирішення судом питань, пов`язаних з розглядом справи, за критерієм малозначності спору передбачає широкі дискреційні повноваження суду (судді). З урахуванням категорії спору (малозначна справа) та вищенаведених положень ст.ст. 274, 277 ЦПК України справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, про що сторонам було повідомлено в ухвалі про відкриття провадження. Саме з цих підстав відповідач скористався правом на надання відзиву на позов у порядку ст. 179, 278 ЦПК України, і таким чином відповідачеві було забезпечено право представляти інтереси сторони у справі у відповідності до вимог чинного процесуального законодавства. Окремо слід зазначити стосовно доводів відповідача у відзиві про помилкове, як на його думку, визначенні кола учасників у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суд не вправі самостійно залучати до участі іншого відповідача, що випливає з норми ст. 51 ЦПК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018р. у справі № 523/9076/16-ц). За приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України, яка регламентує принцип змагальності сторін, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням принципу змагальності сторін і категорії справи, а також того, що позивач чітко визначив у позові відповідачем Міністерство юстиції України і пред`явив зобов`язальні вимоги саме до цієї особи, не скористався своїм процесуальним правом на залучення або заміну відповідача, справа розглянута в межах заявлених ними вимог і на підставі наявних доказів. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed