Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

02.07.2019 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ясні зорі - Полтавщина» та просила стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за час\~затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, яку відповідач зобов`язаний сплатити за період з 29.06.2013 року по 21.03.2019 року в сумі 375 806 гривень 92 копійки, моральну шкоду в сумі 1,00 гривні. В обґрунтування\~своїх вимог\~посилається на\~те,\~що з 02 квітня 2013 року по 28 червня 2013 року вона працювала у відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ясні зорі - Полтавщина» на посаді укладальник-пакувальник з окладом 3050,00 гривень. Звільнилася з роботи із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Однак, при звільненні їй було виплачено не всю заробітну плату. У січні 2017 року вона звернулась до Решетилівського районного суду Полтавської області із позовною заявою до ТОВ «Ясні зорі Полтавщина» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, оскільки відповідач не повністю розрахувався з нею під час звільнення. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року її позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача 508,92 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та судовий збір у сумі 704,80 грн. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2018 року рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ясні зорі - Полтавщина» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ясні зорі - Полтавщина» на її користь 1103,17 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та судовий збір в сумі 1 762 грн. Постанова апеляційного суду набрала законної сили 24 травня 2018 року з дня її прийняття. Проте в подальшому добровільно відповідач заборгованість із заробітної плати не виплачував, тому вона була змушена звернутися із відповідною заявою до Кобеляцького районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області. Листом їй повідомлено, що постановою від 21.03.2019 року закінчено виконавче провадження, у зв`язку зі сплатою боргу відповідачем згідно розпорядження від 19.03.2019 року. Згідно виписки по картковому рахунку банку вбачається, що сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 1103,17 грн. надійшла на її рахунок 21.03.2019 року. Таким чином вона мала дізнатися і дізналася, що відповідач повністю з нею розрахувався 21.03.2019 року. Зазначає, що станом на 22 червня 2019 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку відповідач зобов`язаний сплатити позивачу за період з 29.06.2013 р. по 21.03.2019 р., розрахованого у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100, становить 375806,92 гривень (8624,29 грн. (сума заробітку за останні два місяці роботи згідно відомостей ПФУ) : 33 (кількість відпрацьованих днів за травень, червень 2013 року) х 1438 (дні затримки). Позивач вказує, що вищезазначені обставини та письмові документи є безспірними доказами порушення її прав ТОВ «Ясні зорі - Полтавщина», а тому\~вважає,\~що відповідач\~має сплатити\~їй середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні по\~день фактичного\~розрахунку в\~розмірі 375806,92 грн. та одну гривню на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05.07.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаного недоліку (а.с.23-24). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 31.07.2019 року звільнено [PERSON] від сплати судового збору за подання позовної заяви (а.с.45-46). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 31.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 24.09.2019 року (т.1 а.с.47-48). Ухвалами суду від 18.09.2019 року, 20.11.2019 року, 16.12.2019 року, 20.01.2020 року, від 04.02.2020 року, від 27.02. 2020 року задоволено заяву позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т.1 а.с.58, 147, 162, 203, 215, т.2 а.с.18). Ухвалою суду від 07.11.2019 року заяву позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції залишено без розгляду (а.с.141). Ухвалою суду від 05.12.2019 року поновлено позивачу [PERSON] строк для складання відповіді на відзив (т.1 а.с.155-156). Ухвалою суду від 30.01.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Ясні зорі Полтавщина» про поновленні строку для подачі заперечення на відповідь на відзив (т.1 а.с.208-209). Ухвалою суду від 17.02.2020 року клопотання представника відповідача ТОВ «Ясні зорі Полтавщина» про приєднання письмових доказів до матеріалів справи було залишено без розгляду (т.2 а.с.11-12). Позивач в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 88, 150, 197, 198, 269), надавши заяву про розгляд справи без її участі (а.с.20). Представник позивача в судовому засіданні підтримував заявлені вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав, зазначених у відзиві. Так, до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому ТОВ «Ясні зорі-Полтавщина» заперечує проти задоволення даного позову з огляду на таке. Згідно з\~протоколу №05\~від 18\~жовтня 2016\~року підприємство,\~починаючи з\~19\~жовтня 2016 року вимушено припинило свою виробничо господарську діяльність. Виробництво не відновилось і до сьогоднішнього дня. Відповідно до Наказу №34-ос від 18 жовтня 2016 року «Про вимушене припинення виробничо-господарської діяльності» зазначено, що працівники вивільнятимуться у зв`язку зі скороченням штату персоналу. Наказом №37-ос від 20 жовтня 2016 року «Про зміни в організації роботи підприємства, скорочення штату працівників підприємства» було затвердження скорочення 137 штатних одиниць. На сьогоднішній день, згідно розстановки персоналу, в штаті підприємства перебувають дві штатні одиниці, відповідно, працює лише 2 особи. Тобто, [PERSON] була б також звільнена в 2016 році по причині скорочення штату працівників. Зазначають, що позивач, пропрацювавши лише три місяці, звільнилася з роботи в ТОВ «Ясні зорі-Полтавщина» за власним бажанням, тобто не мала наміру і бажання працювати на даному підприємстві та отримувати заробітну плату. Кобеляцьким РВ ВДВС ГТУЮ у Полтавській області при відкритті ВП №58399174 на кошти, які знаходились на банківських рахунках ТОВ «Ясні зорі-Полтавщина» було накладено арешт, що перешкоджало добровільній виплаті коштів в сумі 1103,17 грн. Також, відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.03.2019 року встановлено, що борг сплачено 19.03.2019 року, а не 21.03.2019 року. Тобто, якби позивач цікавилась ходом виконання даного провадження, то знала б дату стягнення на її користь вищевказаної суми саме 19.03.2019 року. Також даною постановою було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Тому саме до 21.03.2019 року підприємство не могло самостійно розпоряджатися коштами на власних рахунках. Що стосується копії виписки по картковому рахунку за період з 21.03.2019 року по 21.03.2019 року, який сформовано 24.06.2019 року саме в день подачі позовної заяви (тобто позивач усвідомлював, що пропустив строк позовної давності), то даний документ не свідчить про те, що ця сума, зарахована на картковий рахунок позивача, має якесь відношення до боргу ТОВ «Ясні зорі-Полтавщина», сплаченого на користь позивача 19.03.2019 року. Зазначають, що позивачем надано невірний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Так, в таблиці в періоді вказано «з 01.07.2013 по 31.12.2016» і пораховано 131 робочий день; розрахунок був проведений 19.03.2019 року, а не 21.03.2019 року, тобто за 2019 рік було набавлено 2 дні; в періоді «з 01.01.2017 по 31.12.2017 рр.» згідно календаря 248 робочих днів, тоді як позивач в розрахунку вказує 249, що є набавленням ще одного дня до загальної кількості. Що стосується відомостей ПФУ (даних форми ОК-5 ПФУ), то позивач надала до суду лише 3 сторінки з 5, однак і з них вбачається, що позивач в 2014, 2015 перебувала в трудових відносинах з іншими юридичними та фізичними особами, отримувала дохід. Додають, що при звільненні, [PERSON] не з`явилася на територію підприємства для отримання розрахункових коштів та трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи і трудова книжка, і розрахункові листи на сьогоднішній день в розпорядженні позивача, то логічно було б\~думати,\~що й кошти також були передані. Щодо строків\~звернення \~позивачем з\~позовом до\~суду,\~то зазначають,\~що ними\~борг було\~сплачено 19.03.2019\~року,\~а не\~21.03.2019\~року,\~а так,\~як позовна\~заява подана\~24.06.2019\~року,\~то тримісячний\~строк є\~пропущеним; в тому, що суму заборгованості не було виплачено раніше вини Товариства немає, так як на кошти, які знаходились на банківських рахунках був накладений арешт. Зазначають, що не є справедливим той факт, що позивач перебувала в трудових відносинах з Товариством менше трьох місяців, звільнилася за власним бажанням, обманним шляхом, все-таки отримала кошти, які їй підприємство повинно було виплатити, в період між 2013 та 2019 роками працювала і в інших юридичних особах та ФОП, отримувала від того дохід, а тепер, пропустивши строк позовної давності, намагається стягнути з ТОВ «Ясні зорі-Полтавщина» колосальну суму в 375806,92 грн. та 1,00 грн. моральної шкоди. Просили відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог (а.с.61-64). Позивачем [PERSON] \~було надано\~відповідь на\~відзив,\~в якій\~зазначає,\~що у\~позовній заяві\~вона припустилася\~помилки стосовно\~дати отримання\~постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №58399174. Вказує, що враховуючи, що постанова Кобеляцького районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області від 21.03.2019 року могла бути відправленою в день винесення простим листом, з урахуванням нормативних строків пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку, даний простий лист із постановою від 21.03.2019 року до її поштової скриньки міг надійти не раніше 23.03.2019 року. Оскільки 23.03.2019 року є вихідним днем - субота, то першим робочим днем, коли лист міг надійти їй до поштової скриньки є понеділок 25.03.2019 року. Тому, у будь якому разі, дізнатися про постанову Кобеляцького районного ДВС ГТУЮ у Полтавській області від 21.03.2019 року вона могла не раніше 25.03.2019, тобто до суду вона звернулася в межах позовної давності. Що стосується заперечень відповідача стосовно невчасної виплати заборгованості, зокрема перешкоджанню добровільній виплаті коштів в сумі 1103,17 гривень було накладення арешту на банківські рахунки ТОВ Ясні зорі-Полтавщина» при відкритті Кобеляцьким РВ ВДВС ГТУЮ у Полтавській області виконавчого провадження ВП №58399174, дане твердження не відповідає дійсності. У відповідача був обов`язок розрахуватися з нею ще в лютому 2015 року, коли вона зверталася до нього із заявою, в якій я прохала виплатити заборгованість по заробітній платі. Звертає увагу, що відповідач вводить в оману суд стосовно бажання добровільно виконати свій обов`язок по поверненню заробітної плати в сумі 1103,17 грн., оскільки з часу винесення постанови апеляційним судом Полтавської області 24.05.2018 року до відкриття виконавчого провадження 15.02.2019 року пройшло майже дев`ять місяців. Крім того, у відзиві відповідач зазначає, що позивачем надано невірний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Звертає увагу суду, що нею пораховано правильно кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме -1438 робочих дні. Оскільки нею було допущено описку у розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку станом на 22 червня 2019 року, надає суду та відповідачу уточнений розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку станом на 22 червня 2019 року. Щодо тверджень відповідача, що позивач пропустив тримісячний строк позовної давності. Відповідачем у відзиві зазначено, що ним борг сплачено 19.03.2019 року відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.03.2019 року, а не 21.03.2019 року. Однак для\~позивача очевидним\~є той\~факт,\~що відповідач\~фактично розрахувався\~з ним\~саме 21.03.2019\~року,\~оскільки саме\~цією датою\~надійшли кошти\~на картковий\~рахунок позивача,\~і позивач\~міг вільно\~ними розпоряджатися\~саме 21.03.2019\~року,\~а не\~раніше.\~Доказів розрахунку\~з нею\~датою 19.03.2019\~року в\~матеріалах справи\~немає. З огляду на вимоги чинного законодавства України та на те, що відповідач фактично розрахувався з позивачкою 21.03.2019 року, вважає, що перебіг тримісячного строку розпочався 22.03.2019 року. Щодо посилань відповідача на своє скрутне матеріальне становище, позивач зазначає, що у відповідача був обов`язок розрахуватися з нею в повному обсязі при звільненні, про це вона його повідомляла ще в лютому 2015 року, про те він умисно проігнорував вимоги ст.43 Конституції України, яка закріплює право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Враховуючи вищевикладене, просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (а.с.94-105). Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, суд вважає, позов підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких визначено порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частина перша ст.116 КЗпП України наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Відповідно до пункту 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. [PERSON] працювала на підприємстві відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ясні зорі - Полтавщина», починаючи з 02 квітня 2013 року по 28 червня 2013 року, укладальником пакувальником дільниці пакування, що вбачається з трудової книжки позивача серії АХ №349037 (а.с.12). При звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року з ТОВ «Ясні зорі Полтавщина» на користь [PERSON] було стягнуто 508,92 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (8-9). Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2018 року рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2018 року скасовано та ухвалене нове рішення, за яким з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ясні зорі Полтавщина» на користь [PERSON] було стягнуто 1103,17 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/74213021). Відповідно до ч.4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, тобто 28.06.2013 року, відповідач не здійснив виплату усіх належних сум, то з ТОВ «Ясні Зорі-Полтавщина» підлягає стягненню на користь\~ [PERSON] середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий фактичний розрахунок був проведений 21.03.2019 року, оскільки вказана сума заборгованості із заробітної плати в розмірі 1103,17 грн. перерахована позивачу на картковий рахунок 21.03.2019 року та виконавче провадження ВП №58399174 з примусового виконання виконавчого листа №2/546/19/18 закінчено на підставі п.9 ч.1 ст. 39 (фактичне повне виконання рішення) (а.с.11). Заперечуючи проти позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29 червня 2013 року по 21 березня 2019 року відповідач виходив з того, що позивачем при зверненні з позовом до суду 24 червня 2019 року пропущений тримісчний строк звернення з позовом до суду. З цього приводу суд вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущений. Так, відповідно до\~статті 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно\~\~з рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2012 року\~у справі щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку із статтями\~117,\~237-1 КЗпП України\~за\~статтею 47 КЗпП України\~в\~аспекті конституційного звернення положення частини першої\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~116,\~117,\~237-1\~цього\~кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно з виписки по картковому рахунку (а.с.13) вбачається, що сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 1103,17 грн. надійшла на рахунок позивачки 21.03.2019 року та постановою державного виконавця від 21.03.2019 року було закінчено виконавче провадження (а.с.11). З позовом позивачка звернулась 24.06.2019 року. Таким чином, днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався по вказаним сумам, є 21 березея 2019 року та саме з цієї дати повинен відраховуватися тримісячний строк звернення з позовом до суду передбачений статтею 233 КЗпП України, що узгоджується з роз`ясненнями, наданими у рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. При цьому суд вважає, що оскільки останній день строк є 22.06.2019 року, який припадає на вихідний день, то таким днем є 24.06.2019 року. Крім того, у відповіді на відзив (п.п.22-25) позивач посилається на (а.с. 99) та, що їй сплачені не всі суми, що належали від відповідача, а саме: не виплачена індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти того, що відповідачу не виплачена індексація заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, пояснивши, що на теперішній час підприємство відповідача в добровільному порядку не має можливості це зробити, оскільки на рахунки підприємства накладений арешт. Невиплата же працівникові всіх сум, що належали йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, яке припиняється в день фактичного (остаточного) розрахунку. Й перебіг тримісчяного строку встановленого\~ст. 233 КЗпП України розпочинається після сплати всіх належних працівникові сум. \~ \~ \~ \~Непроведення з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~розрахунку з\~працівником у\~зазначені строки\~є підставою\~для відповідальності,\~передбаченої статтею\~117\~КЗпП України,\~тобто виплати\~працівнику його\~середнього заробітку\~за весь\~час затримки\~по день\~фактичного розрахунку.\~Після ухвалення\~судового рішення\~про стягнення\~заборгованості із\~заробітної плати\~роботодавець не\~звільняється від\~відповідальності,\~передбаченої статтею\~117\~КЗпП України,\~а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Оскільки матеріалами справи підтверджено, що з боку роботодавця має місце порушення права працівника на проведення повного розрахунку при звільненні, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача компенсаційної виплати за порушення права на оплату праці - середнього заробітку весь час затримки розрахунку, починаючі з 29.06.2013 року (наступного дня після звільнення) та по 21.03.2019 року (день фактичного розрахунку з заборгованості по заробітній платі). Вирішуючи справу по суті суд виходить з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Згідно з пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100,\~для розрахунку суми компенсації (як і для відпускних) беруть виплати за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати компенсації. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати»,\~\~затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100,\~\~середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2\~\~календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна\~\~виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював,\~\~середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці\~\~роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого\~дня, середня заробітна плата обчислюється, якщо працівник не мав заробітку не\~\~з вини працівника, виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної\~\~ставки, посадового (місячного) окладу. При обчисленні середньої заробітної\~\~плати за останні два місяці не враховується допомога у зв`язку з тимчасовою\~\~непрацездатністю.\~\~ Згідно з п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування\~\~виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці\~\~роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на\~\~число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається\~\~діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців\~\~робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у\~\~випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за\~\~цей період.\~\~ Таким чином, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із її заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за травень та липень 2013 року, поділеної на кількість відпрацьованих днів за цей період. За вказаних обставин, заробітна плата [PERSON] для обчислення середньоденної заробітної плати обчислюється за 27 відпрацьованих робочі дні у травні-червні 2013 року (травень -17; червень-10) та складає 5093,95 грн. (4223,74 грн. + 870,21 грн.). Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати становить: 5093,95 грн. : 27 =188,66 грн. Оскільки позивач була звільнена з роботи з 28 червня 2013 року, а день звільнення є останнім днем роботи, то період затримки розрахунку повинен починатися з 29 червня 2013 року по день фактичного розрахунку - по 21 березня 2019 року та становить днів, з наступного розрахунку. \~ За вказаний період робочі дні становили за 2013 рік: червень (29, 30 вихідні дні), липень 23, серпень 21, вересень 21, жовтень 23, листопад 21, грудень 22, що підтверджується листом Мінпраці від 21.08.2012 №9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік», а всього 131 день. За 2014 рік: січень 21, лютий 20, березень 20, квітень 21, травень 19, червень 19, липень 23, серпень 20, вересень 22, жовтень 23, листопад 20, грудень 23, що підтверджується листом Мінпраці від 04.09.2013 №9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», а всього 251 день. За 2015 рік: січень 20, лютий 20, березень 21, квітень 21, травень 18, червень 20, липень 23, серпень 20, вересень 22, жовтень 22, листопад 21, грудень 23, що підтверджується листом Мінпраці від 09.09.2014 р. №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», а всього 251 день. За 2016 рік: січень 19, лютий 21, березень 22, квітень 21, травень 19, червень 20, липень 21, серпень 22, вересень 22, жовтень 20, листопад 22, грудень 22, що підтверджується листом Мінпраці від 20.07.2015\~р.\~№10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», а всього 251 день. За 2017 рік: січень 20, лютий 20, березень 22, квітень 19, травень 20, червень 20, липень 21, серпень 22, вересень 21, жовтень 21, листопад 22, грудень 20, а всього 248 днів. За 2018 рік: січень 21, лютий 20, березень 21, квітень 20, травень 19, червень 20, липень 22, серпень 22, вересень 20, жовтень 22, листопад 22, грудень 21, а всього 250 днів. За 2019 рік: січень 21, лютий 20, березень 14, що підтверджується листом Мінпраці від 08.08.2018\~р.\~№ 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», а всього 55 днів. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні повинно бути сплачено: 188,66 х 1437 = 271104 грн. 42 коп. Разом з тим, відповідно до ч.2\~ст. 117 КЗпП України\~при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до пункту 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~у разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~ст. 116 цього Кодексу. Разом з тим при розгляді зазначеного питання необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16. Так, судом встановлено, що між сторонами у справі виник спір (цивільна справа №546/53/17) про розмір належних звільненому працівникові сум, що частково вирішений на користь [PERSON] , а саме судом стягнута нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 1103,17 грн. із заявлених 1509,92 грн., тобто вимога працівника про виплату належних при його звільненні сум в розумінні\~статті 117 КЗпП України задоволена частково, що дає підстави для застосування принципу співмірності у визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З обставин справи, встановлених судом убачається, що [PERSON] невчасно виплачена заробітна плата в розмірі 1103,17 грн., що складає 73,06% від заробітної плати, яку позивач просив стягнути у розмірі 1509,92 грн. Враховуючи конкретні обставини та часткове задоволення вимог [PERSON] щодо розмірук належних їй при звільненні сум, а також застосування вимог розумності і справделивості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розріхунку при звільененні з 271104,42 грн. до 198068,89 грн., що становить 73,06% від такої суми. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд виходить з наступного. Умови відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику встановлюються\~ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З аналізу положень цієї статті, вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року\~(з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Оскільки матеріалами справи доведений факт несвоєчасної виплати належних позивачу сум заробітної плати, суд доходить висновку, що мало місце порушення роботодавцем прав працівника, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 грн. на відшкодування моральної шкоди підялгають задоволенню. Відповідно до ч.1\~ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 31.07.2019 року звільнено [PERSON] від сплати судового збору за подання позовної заяви (а.с.45-46). Згідно з підпунктом 1, 2 пункту 1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви\~\~майнового характеру складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру\~прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява подається до суду ( грудень 2018 року - 1762 грн., 0,4 його розміру - 704,80 грн. ). Вріховуючи, що позовні вимоги задоволені чатсково на 198\~068,89 грн., з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1980, 69 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial