Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивував тим, що рішенням спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації локомотиво - ремонтного заводу від 20.02.2000 року за № 54 йому було надано кімнату [ADDRESS] на трьох осіб - позивача, дружину та доньку. В січні 2008 року позивач розлучився, дружина виписалась з даної квартири. 13.11.2015 року донька попросила позивача виписатися з квартири з метою оформлення субсидії, а після виготовлення субсидії вона знову зареєструє позивача в даній квартирі в строк до квітня 2016 року. В зв'язку з тим, що на його прохання [PERSON] відмовлялася надати згоду на реєстрацію позивача в квартирі, 24.09.2017 року позивач звернувся до голови Івано-Франківського міськвиконкому із заявою щодо законності приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS]. Листом від 05.10.2017 року Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради повідомили його, що так, як позивач добровільно знявся з реєстрації місця проживання в гуртожитку на [ADDRESS] 13.11.2015 року, то така приватизація проведена законно. Позивач вказує, що після зняття з реєстрації до 24.03.2016 року він проживав в даній квартирі, однак, коли попросив доньку віддати ордер на квартиру, остання відмовилася, так як приватизовує дану квартиру. За наведених обставин просив суд скасувати рішення виконкому Івано-Франківської міської ради № 225 від 06.04.2017 року та визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Управлінням ЖКГ Івано-Франківського міськвиконкому на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та підтвердили зазначені вище обставини. В судовому засіданні представник відповідача виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позовні вимоги не визнав, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.53-57), та просив в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позовні вимоги не визнав, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.43-44), та просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.73-74), та просили відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач її рідний брат. Зі слів позивача знає, що відповідач [PERSON] просила його виписатися з квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її чоловіком. 11.11.2015 року позивачу телефонувала донька [PERSON] і просила його виписатися. 13.11.2015 року позивач взяв у неї паспорт та повідомив, що виписався з квартири, однак сказав, що донька обіцяла приписати його 01.04.2016 року. Свідок разом з позивачем з 2010 року до вересня 2015 року проживали в квартирі, що належить її сину, на [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач її колишній чоловік. З 2001 року в спірній квартирі проживає їхня донька. Позивач після розірвання шлюбу час від часу приходив, однак проживав з іншою сім'єю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача приблизно 13 років. Вказала, що в квартирі [ADDRESS] позивач не проживає близько 7-8 років. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуванихх судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною другою статті 345 ЦК України передбачено, що приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України " громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з протоколу № 54 спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації локомотиворемонтного заводу від 20.02.2000 року (а.с.9) кімнату [ADDRESS] житловою площею 29,9 кв.м. надано сім'ї слюсара тепловозоскладального цеху [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON]). Як вбачається з копії паспорту позивача [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] 13.11.2015 року ( а.с.5-6). Згідно довідки № 02-02/157 від 26.08.2016 року [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] та являється уповноваженим власником даної кімнати (а.с.11). 30.08.2016 року позивач звертався з заявою до міського голови про надання дозволу на реєстрацію за фактичним місцем проживання в кімнаті [ADDRESS] (а.с.17). Як вбачається з заяви [PERSON] від 24.09.2017 року він звертався до голови міськвиконкому про надання пояснення щодо виготовлення приватизаційних документів квартири, що знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, [ADDRESS] на прізвище [PERSON], оскільки ордер на одержання даної квартири був виданий на ім'я позивача. Відповідно до ст.. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців 05.10.2017 року позивачу надійшла відповідь директора Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою № В/2575 (а.с.12-13), де зазначалося, що дозвіл на передачу у власність житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] надавався на підставі ст.ст. 1,4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Окрім того, згода позивача не отримувалася відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України. Позивач стверджує, що до 24.03.2016 року він продовжував проживати у спірній квартирі. Суд критично ставиться до зазначених пояснень і вважає. що вони спростосуються як поясненнями відповідачів, так і письмовими доказами. Допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили факт проживання позивача у спірній квартирі на час приватизації. Оцінюючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що будь-які належні і допустимі докази того, що позивач постійно проживав у спірному приміщенні, в матеріалах справи відсутні. Згідно пункту 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 , громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету № 225 від 06.04.2017 року надано дозвіл на передачу жилих приміщень (кімнат) у гуртожитках міста у власність: жиле приміщення [ADDRESS] житловою площею 12,6 кв.м. на [ADDRESS], [PERSON] (а.с.49, 59). Відповідно до ч.2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» ( в редакції на час виникнення спірних правовідномин) передача займаних квартир(будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі(будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири(будинку). Згідно довідки № 111 від 27.03.2017 року Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою (а.с.63) [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], право на безоплатну приватизацію житла не використано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність нерухомого майна у власності [PERSON], відомості відсутні (а.с.64). 28.03.2017 року та 13.05.2017 року [PERSON] зверталася з заявами про передачу в приватну власність кімнати в гуртожитку (а.с.51, 60). Судом встановлено, що на час приватизації жилого приміщення (кімнати) у гуртожитку [ADDRESS], в ній була зареєстрована та постійно проживала [PERSON], яка і стала власником кімнати (а.с.50, 62). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Позивач у зазначеній кімнаті на момент її приватизації не проживав та не був у ній зареєстрований, позивачем не підтвержено належними та допустимими доказами, що на час приватизації кімнати за ним зберігалось право на користування кімнатою, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв»язку з необгрунтованістю. Відповідно до ч.2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» , пункту 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396,

Outcome: dismissed