Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа Львівська міська рада, про визнання права користування житлом - квартирою [ADDRESS] та зобов'язання відповідача укласти договір найму. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що тривалий час проживає у [ADDRESS]. У дану квартиру вселився в якості члена сімї основного наймача. Квартира складається з однієї кімнати площею 13,9 кв. м. , кухні площею 11,8 кв. м., ванної кімнати площею 4,6 кв. м., вбиральні площею 1,00 кв. м. та балкону. Загальна площа квартири становить 31,3 кв. м.. Разом з основним кватиро наймачем був пов'язаний спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зокрема спільно та за спільні кошти купували продукти харчування , оплачували за житлово - комунальні послуги, спільно проводили дозвілля. Також у квартирі спільними зусиллями та за спільні кошти проводили поточні ремонти, придбали спільний холодильник, телевізор, мікрохвильову піч, набір шаф, стіл, чотири крісла. Факт тривалого його проживання з колишнім квартиро наймачем тьа ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки - колишні співробітники , сусіди, друзі та знайомі. Після вибуття з квартири основного наймача , він позивач продовжує проживати у спірній квартирі, несе витрати по її утриманню, оплачує житлово - комунальні послуги. Вважає, що згідно ст.. 65 Житлового кодексу України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Звертає увагу суду, що статтею 64 Житлового кодексу України та п. 9 Постанови пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», встановлено, що членами сімї наймача може бути визнано осіб, які постійно проживали разом з наймачем та вели з ним спільне господарство. Оскільки він, позивач, вселився в жиле приміщення як член сімї основного квартиронаймача та продовжує нести обов'язки наймача , вважає, що відповідно до вимог ЖК України має право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст.. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Статтею 106 ЖК України, визначено, що повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сімї наймача. Згідно п. 2.11. розділу ІV. Ухвали Львівської міської ради № 3704 від 08 липня 2010 року «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської Міської ради» - до повноважень районних адміністрацій відноситься зміна договору найму житлових приміщень та укладення договору найму з фактично зареєстрованими і проживаючими мешканцями житлових приміщень. Позивач вважає, що необхідно змінити договір найму житлового приміщення та укласти такий з ним, з позивачем. Для цього він Звернувся у ЛКП «Старий квартал» на обліку якого знаходилася спірна квартира, щоб пере6оформити договір найму квартири, однак у 2011 році ЛКП було реорганізовано, а квартира передана баланс ЛКП «Затишне». З цим же клопотанням він звернувся у Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради, проте йому і там було відмовлено та рекомендовано звернутися в суд, що він і зробив. Просить позов задоволити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві та надали додаткові пояснення. Згідно додаткових пояснень, позивач та його представник звертають увагу суду на те, що основним квартиро наймачем квартири була [PERSON] по відношенні до якої він, позивач, є племінником. Він, позивач, вселився у спірну квартиру з дозволу основного квартиронаймача і з 2007 року по 2009 рік проживав з ним однією сімєю, тобто до часу виселення основного квартиро наймача. Отже з серпня 2007 року і по даний час він проживає у спірній квартирі, несе витрати по її утриманню. Зокрема ним було замінено двері в квартирі, що підтверджується відповідним актом, проведено ряд ремонтних робіт, що підтверджується квитанціями про придбання будівельних матеріалів та свідченнями свідка, встановлено газову колонку, що підтверджується актом № 007659 про включення газопостачання , за його заявою відновлено електропостачання, що підтверджується листом балансоутримувача будинку - ЛКП « Затишне». Він, позивач і надалі регулярно сплачує житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями про оплату послуг з утримання будинку, електропостачання, водопостачання та газопостачання, а також довідкоє ЛКП « Затишне» виданою на його імя про відсутність заборгованості по квартирі. Його фактичне проживання у квартирі підтверджується свідками актом ЛКП « Затишне» та довідкою № 393 від 05 березня 2014 року виданою цим же ЛКП. За даною адресою він, позивач також отримує поштову кореспонденцію. Щодо відсутності реєстрації, то дана обставина, на його позивача думку, не може заперечувати проживання, оскільки згідно з п. 15 Постанови Пленуму верховного суду України № 9 від 01 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сімї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Також звертають увагу суду на те, що згідно довідки ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» він, позивач, не має житла де б він міг проживати, а батьки та близькі родичі померли, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть. Відповідно до ст.. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Просять позов задоволити. Не погоджуючись з даними позовними вимогами, представник відповідача по справі - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради подав зустрічний позов, зазначивши третіми особами Львівську міську раду та ЛКП «Затишне» надавши письмові пояснення згідно яких позовних вимог за первинним позовом не визнає та просить задоволити зустрічний позов. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що на обслуговуванні в ЛКП «Затишне» знаходиться квартира [ADDRESS], яка належить Львівській міській раді. Дана квартира складається із двох житлових кімнат площею 30,70 кв. м., має комунальні вигоди та розташована у антресолі. Комісією ЛКП «Затишне» було встановлено, факт що дану квартиру без законних підстав займає [PERSON]. Жодних документів, що дають право на проживання у вищезгаданій квартирі у того не виявилося. Звільнити незаконно зайняте житло у добровільному порядку відповідач відмовляється, на попередження ЛКП «Південне» не реагує. Звертає увагу суду, що згідно ст.. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення у вільне жиле приміщення є ордер, виданий на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Відповідно до ст.. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово - експлуатаційною організацією ( а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на імя якого видано ордер. Покликається на те, що згідно ч. 3 ст. ст.. 116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, висиляються без надання їм іншого жилого приміщення. Просить задоволити зустрічний позов, а первинному позові відмовити. Представник третьої особи Львівської міської ради первинні позовні вимоги в судовому засіданні не визнав, підтримав зустрічну позовну заяву Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та подав позов із самостійними вимогами до первинного позивача - [PERSON], які за своїм змістом є тотожними зустрічному позову Франківської районної адміністрації Львівської міської ради. В обґрунтування позовних вимог, крім тих обставин, що наведені Франківською районною адміністрацією львівської міської ради, покликається на те, що відповідно до Закону України « Про місцеве самоврядування в « Україні», управління майном, що знаходиться в комунальній власності належить до повноважень органів місцевого самоврядування. Будинок [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності, що вбачається з довідки Форми № 2 від 12 вересня 2013 року № 2294, виданої ЛКП «Затишне», отже Львівська міська рада є власником будинку [ADDRESS]. З акту ЛКП «Затишне» від 12 вересня 2013 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. З довідки Форми № 2 від 12 вересня 2013 року № 2294, виданої ЛКП « Затишне», вбачається, що в квартиру [ADDRESS] були вселені відповідно до ордеру № 003301 від 06 липня 2007 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], які виписані 22 травня 2009 року. Протягом всього часу проживання ні [PERSON], ні члени її сімї не зверталися до ЛКП « Затишне» з проханням про реєстрацію [PERSON] за вказаною адресою. Не просили змінити договір найму, не заявляли про наявність у них членів сімї. Сторона звертає увагу, що відповідно до ст.. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Представник третьої особи - ЛКП «Затишне» в судовому засіданні позовні вимоги первинного позивача заперечила з підстав вказаних відповідачем, зустрічний позов та позов третьої особи підтримала. При цьому, представник не змогла пояснити та не надала жодних доказів того, що будинок [ADDRESS] перебуває на обслуговуванні в ЛКП «Затишне» і є власністю Львівської міської ради, як це зазначено у довідці Форми № 2 від 12 вересня 2013 року № 2294, виданої ЛКП «Затишне». Представник третьої особи також не змогла пояснити, чому квартира [ADDRESS] не була прийнята по акту, та не включена на розподіл з травня 2009 року по час судового спору. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши покази свідка [PERSON], який в судовому засіданні підтвердив факт проживання [PERSON] у спірній квартирі з 2007 року, суд приходить до висновку, що первинні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Що стосується зустрічних позовних вимог Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради, то такі задоволенню не підлягають. Так, судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були вселені в квартиру [ADDRESS] відповідно до ордеру № 003301 від 06 липня 2007 року. Тобто їх вселення відбулося на законних підставах. Згідно матеріалів справи, такі 22 травня 2009 року зняті з реєстрації за вказаною адресою, разом з тим, будь - яких даних про те, що з основним квартиронаймачем припинено договір найму квартири сторонами не надано. Позивач [PERSON] є племінником [PERSON]., який вселився у квартиру в серпні 2007 року на правах, передбачених ст.. 65 ЖК України, що позивачем підтверджено, а іншими учасниками процесу не спростовано. Тобто судом встановлено, що [PERSON] вселився як член сімї на законних підставах, а отже хибними є твердження відповідача за первинним позовом та третіх осіб, щодо , як на їх думку, [PERSON] вселився у квартиру самоправно. Відповідач за первинним позовом та терті особи на стороні відповідача не довели суду, що [PERSON] не є членом сімї [PERSON], і не спростували доводів позивача. Відповідач та треті сторони не спростували факту проживання і утримання квартири позивачем, а навпаки, ставлячи питання про його виселення, ними по суті визнається факт проживання. Відповідачем та третіми особами у справі не вмотивовано, чому питання про виселення [PERSON] з спірної квартири виникло через п'ять років після того, як дана квартира була звільнена основним квартиро наймачем. Сторона не спростувала факту звернення [PERSON] з клопотання м про переоформлення договору найму, а не вірити поясненням позивача та показам свідка у цій частині, у суду не має підстав. Суд відхиляє твердження відповідача за первинним позовом - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про те, що [PERSON] не реагує на вимоги ЛКП «Південне» про виселення, оскільки сторонами визнано в судовому засіданні факт перебування будинку на обслуговуванні в ЛКП «Затишне». Суд також відхиляє твердження відповідача за первинним позовом та позивачів за зустрічним позовом підстави виселення [PERSON] з покликанням на ст.. 58 ЖК України, адже [PERSON] не вселявся у вільне приміщення, а був поселений основним квартиронаймачем. Як відповідач за первинним позовом, так і треті особи не надали суду підтверджень того, що будинок [ADDRESS] є власністю державного чи громадського фонду а тим більше, власністю Львівської міської ради. Що стосується покликань представника Львівської міської ради на довідку № 2 від 12 вересня 2013 року № 2294, виданої ЛКП «Затишне», як на документ, що підтверджує право власності, то суд відхиляє такий доказ як неналежний. Суд також визнає безпідставними покликання представника Львівської міської ради на норми ст.. 99 ЖК України, як на підставу виселення, оскільки [PERSON] не укладав договір піднайму, не був піднаймачем і тимчасовим жильцем. Останній ставить питання визнати за ним право користування як члена сімї, проте відповідачем за первинним позовом та третіми особами такі вимоги не спростовані. Суд не приймає до уваги підставу виселення, як таку, що [PERSON] не зареєстрований у приміщенні, на яке просить визнати право користування. Приймаючи рішення про задоволення первинного позову та відмові у задоволенні зустрічного позову, суд бере до уваги, що статтею 64 Житлового кодексу України та п. 9 Постанови пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», встановлено, що членами сімї наймача може бути визнано осіб, які постійно проживали разом з наймачем та вели з ним спільне господарство. Оскільки він, позивач, вселився в жиле приміщення як член сімї основного квартиронаймача та продовжує нести обов'язки наймача , вважає, що відповідно до вимог ЖК України має право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст.. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Статтею 106 ЖК України, визначено, що повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сімї наймача. Щодо відсутності реєстрації у спірному житлі, то дана обставина, не може заперечувати проживання, що і зазначено у п. 15 Постанови Пленуму верховного суду України № 9 від 01 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» , згідно якого, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сімї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім цього не відповідають дійсності твердження відповідача за первинним позовом та третьої особи, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], оскільки за даними паспорта серії [NUMBER] виданого Пустомитівським РВ ГУ МВСУ у Львівській області 15 квітня 2006 року, останній знятий з реєстрації 10 серпня 2010 року (ас. 10). Крім цього, відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено в судовому засіданні, позивач по первинному позову, вселився в квартиру у серпні 2007 року і впродовж цього періоду утримував квартиру, здійснював ремонти, заміну побутових приладів та здійснював оплату за комунальні послуги, які і наділі продовжує оплачувати, а тому твердження позивачів по зустрічному позову, що [PERSON] займає вищезгадану квартиру без законних підстав, є хибним. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була на це письмова згода всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, повний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала, чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови її в цьому. З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з підстав, передбачених ст.. 61, 64 -65 ЖК України, є обґрунтованим, підлягає вирішенню у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 106 ЖК України та задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання відповідача - Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти договір найму, то таку вимогу суд вважає необґрунтованою, оскільки позивач не надав доказів того, що він звертався з відповідним клопотанням, і йому було відмовлено. Вирішуючи питання зустрічного позову Франківської районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради, суд приходить до висновку, що такі слід залишити без задоволення, за відсутністю на те підстав, оскільки позивачі за зустрічним позовом не навели жодного доказу самовільного вселення у квартиру, та доводів виселення з квартири на підставі ст.. 99 та ч. 3 ст.. 116 ЖК України, а відтак покликання позивачів за зустрічним позовом про виселення є надуманими. Приймаючи таке рішення, суд виходить з вимог ст. 55 Конституції України, ст.. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ст..10, ст..60 ЦПК України, щодо судового захисту та обовязку доказування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed