Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є батьком її доньки. Відповідач сплачував аліменти на утримання доньки [PERSON] до досягнення нею повноліття у розмірі 1/6 частині від заробітку відповідача. На цей час [PERSON] вступила до Київського вишу на денне відділення (Національний технічний університет України імені І.Сікорського). Навчання на денній формі навчання, на контрактній формі, потребує матеріальної допомоги, яку в змозі надавати відповідач, який є прокурором обласної прокуратури, отримує заробітну плату більше 30 тисяч гривень на місяць, тому до суду і просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення 23-х років. Ухвалою суду від 11.11.2019 року провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07.05.2020 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому він посилався на ту обставину, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , а повнолітня [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право матері дитини на звернення до суду з відповідним позовом та наділяє таким правом повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Крім того, зі слів [PERSON] йому стало відомо, що вона в січні 2020 року припинила навчання та ніде не навчається, однак зареєстрована та мешкає у м. Києві. Тому він просить суд відмовити позивачці в задоволенні позову. До суду сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Представник позивач на задоволенні позову наполягав. Відповідач просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2001 року 18.01.2016 року. Копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого 16 листопада 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Петрівського районного управління юстиції Кіровоградської області підтверджується, що батьками [PERSON] , [INFO] є: батьком - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] лютого 2018 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно довідки ВПІ "КПІ ім.. Ігоря Сікорського " від 10.10.2019 року № 493, [PERSON] є студенткою ВПІ КПІ ім. Ігоря Сікорського 1 курсу, групи РЗ-91 денної форми навчання і закінчує університет 30.06.2023 року. Навчається за договором. У відповідність ст.199 Сімейного Кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У відповідність ст.200 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 ЦПК України. Згідно ст.182СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Обов`язок утримання своїх повнолітніх дітей на період їх навчання відповідно до норм ст.199СК України несуть обоє із батьків. Згідно довідки Видавничо-поліграфічного інституту «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» від 14.05.2020 року №1800/67, [PERSON] була зарахована студенткою 1 курсу гр. РЗ-91 першого (бакалаврського) рівня вищої освіти, спеціальність 061 Журналістика, навчання за договором за рахунок коштів фізичних осіб з 01.09.2019 р. наказом №2253-с від 07.08.2019. відповідно до наказу №162-с від 27.01.2020р. [PERSON] була відрахована з Видавничо-поліграфічного інституту КПІ імені Ігоря Сікорського за невиконання індивідуального навчального плану з 27.01.2020; на теперішній час не являється студенткою Видавничо-поліграфічного інституту. Таким чином судом встановлено і не заперечується позивачем, що на момент розгляду справи повнолітня донька [PERSON] , припинила навчання, а відповідно до вимог чинного законодавства: частини 2 статті 199 Сімейного Кодексу України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. У зв`язку з вищевикладеним, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами, а відтак у їх задоволенні слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed