Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про надання йому дозволу на багаторазове вивезення малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] за межі України до досягнення дитиною 16 річного віку та на виготовлення проїзного документа (паспорта) для виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу матері [PERSON] , [INFO] . За твердженням позивача від зареєстрованого шлюбу з [PERSON] вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з батьком [PERSON] . Відповідач тривалий час не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, оскільки остання на даний час проживає за межами України. 13.02.2018 року Оболонським районним судом м. Києва задоволено позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Крім того, позивач зазначає, що 10.04.2018 року Оболонським районним судом м. Києва було задоволено позовні вимоги і встановлено місце проживання доньки разом із ним. За таких обставин [PERSON] просив про задоволення позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала до суду клопотання, в якому позов визнала, вказувала, що часто перебуває за межами України, що не дає їй змоги в потрібний час надавати нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон. Представник третьої особи Служби у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяву, в якій просили розглядати справу за їх відсутності та ухвалити рішення на користь та в інтересах малолітньої дитини відповідно до норм чинного законодавства. Вивчивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 17.08.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 1195 (а.с.12). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.13). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26.01.2018 (а.с.14). Крім того, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.02.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини від всіх її доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно (а.с.15). Також, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.04.2018 року було задоволено позовні вимоги і встановлено місце проживання [PERSON] , [INFO] із її батьком [PERSON] . Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Ст.141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. З аналізу положень ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57 вбачається, що задоволення позову одного з батьків на одноразове вивезення дитини без згоди іншого за межі України можливе лише у разі доведення позивачем ухилення відповідача від надання такого дозволу, або відмови у його наданні, а також того, що така відмова є необґрунтованою. При цьому, такий дозвіл має надаватися іншим із батьків у кожному випадку окремо із зазначенням періоду перебування дитини за кордоном та відповідної країни перебування. Таким чином, надання дозволу на неодноразовий, багаторазовий виїзд дитини за кордон до 16 років без згоди іншого з батьків на підставі одного рішення суду є неможливим та є порушенням засад рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На думку суду, заявником не обґрунтовано необхідність та правомірність надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон у різні країни світу без зазначення конкретної держави прямування, відповідного часового проміжку та підстав для перебування у цій державі. Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не бере до уваги надане відповідачем клопотання, про визнання позову, оскільки воно явно суперечить закону, створює ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Більше того, за правилами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. З огляду на відсутність заперечень відповідача щодо можливості надання дозволу на виїзд дитини за межі України, сторони не позбавлені можливості оформити дану згоду у встановленому порядку поза межами судового провадження. Згідно позовної заяви відповідачем у справі не фігурує орган уповноважений оформляти проїзні документи на виїзд дитини за кордон. За таких обставин та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження перешкод в оформленні батьком дитини проїзного документу для тимчасового виїзду або супроводу малолітньої [PERSON] , [INFO] за кордон вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог необхідно відмовити, оскільки суд не убачає законодавчих підстав для задоволення поданої заяви. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed