Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (відповідач-2), про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги. Свої вимоги мотивує тим, що 23 квітня 2008 року між ним та відповідачем-1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11338664000, відповідно до якого [PERSON] отримав кошти у розмірі 23 200,00 дол. США та взяв на себе зобов'язання повернути їх в термін не пізніше 23 квітня 2018 року. 08 грудня 2011 року між відповідачами було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до ПАТ «Дельта банк» набув права вимоги за договором від 23 квітня 2008 року. Вважає, що даний договір слід визнати недійсним, оскільки вказаний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року має ознаки договору факторингу, при його укладенні було порушено приписи Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» та Конвенцію УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.88 року. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відео конференції. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п.9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу; У зв'язку із зазначеним судом проведено підготовче засідання, яке ухвалою 12.02.2018 закрито та призначено судовий розгляд по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та з викладених підстав просив їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» Чубко Я.С. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Просила взяти до уваги заперечення, які містяться в матеріалах справи, в яких зазначено, що позивачем не доведено існування обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину. Представник ПАТ «Укрсиббанк» Прокофєва Л.В. направила до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача, з урахуванням поданих письмових заяв відповідача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між позивачем та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11338664000 (а.с. 9-16) Відповідно до п. 1.1. даного договору банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 23200,00 дол. США. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Судом встановлено, що при укладанні договору про надання споживчого кредиту № 11338664000 від 23 квітня 2008року були дотриманні всі законодавчо встановлені вимоги щодо дійсності правочину. Підтвердженням дійсності правочину є виконання сторонами його умов (надання коштів в кредит, користування такими, часткове повернення, сплата інших платежів за умовами договору). Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до наведеного та умов вказаного вище кредитного договору банк в повному обсязі виконав зобов'язання за кредитним договором, що не заперечується позивачем. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» заборгованість позивача про кредитному договору № 11338664000 від 23 квітня 2008року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували па момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 ЦК України) Враховуючи вищенаведені норми договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено в письмовій формі, як і Договір про надання споживчого кредиту № 11338664000 від 23 квітня 2008року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Поззивач не є стороною у договорі, укладеному 8грудня2011 рокуміж ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк». Крім того, слід вказати, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Посилання позивача на недотримання під час укладення договору купівлі-продажу вимог норм чинного законодавства регулюючих відносини факторингу є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу за своєю природою є комбінованим договором в якому врегульовані відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги, іпотеки тощо. А договір факторингу у відповідності до ч.1 ст.1077 ЦК України передбачає передання однією стороною грошових коштів в розпорядження іншої за плату з зобов'язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника). За таких обставин договір купівлі-продажу не може бути віднесений до договору факторингу, оскільки не містить відповідних посилань щодо здійснення факторингової операції. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину про відступлення права вимоги недійсним, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, оскаржуваний договір укладався між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк», а тому позивачем не зазначено та не надано доказів в обґрунтування того, які його права були порушені зі сторони відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги. Посилання позивача на недодержання відповідачами положень Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг суд не бере до уваги з огляду на те, що остання застосовується, коли грошові вимоги, відступлення згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав (ст.2). Зазначена Конвенція не може бути застосована до спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України. Договір відповідає вимогам законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed