Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

06 грудня 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Зазначало, що [PERSON] відповідно до укладеного договору № б/н від 08.11.2011 року отримав кредит у розмірі 15\~000 грн. шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. 15.09.2015 року позичальник [PERSON] помер. Заборгованість за кредитним договором на дату смерті складала 15 710,56 грн., в тому числі 13 678,11 грн. - заборгованість за кредитом, 2 032,45 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом. Посилаючись на те, що: - відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять, в тому числі кредитні зобовязання спадкодавця; - [PERSON], яка є дружиною спадкодавця та постійно проживала разом із ним на час відкриття спадщини за адресою: м. Мирноград, мкр-н Молодіжний[ADDRESS], відповідно до частини 3 ст. 1218 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину; - на виконання вимоги частини 2 ст. 1281 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 січня 2016 року направив свою претензію до Димитровської державної нотаріальної контори, на підставі якої було заведено спадкову справу після смерті [PERSON]; - 17 липня 2016 року банк направив відповідачу претензію щодо погашення кредитної заборгованості, проте відповідь не отримав просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 08 листопада 2011 року у сумі 15 710,56 грн. та судові витрати. (а.с. 2-3). Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 10 травня 2017 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 123-126). В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що судом встановлено, що у спадкодавця були невиконані боргові зобовязання, які мають чітке грошове визначення, що відповідач прийняла спадщину і повинна відповідати перед кредитором, а тому суд не міг відмовити у задоволенні законних позовних вимог. За наданими суду даними відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року належить квартира № 51 в будинку № 25 на мікрорайоні Молодіжний м. Мирноград Донецької області, яка придбана під час шлюбу з [PERSON], а тому ? частка цієї квартири належить померлому і є майном, що входить до складу спадщини після його смерті. Суд відмовив у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що не надано даних про вартість майна, одержаного у спадщину після смерті [PERSON], будь-якої процесуальної можливості зясувати ці обставини самостійно суд позбавлений, що виключає виконання судом вимог частини 1 ст. 1282 ЦК України. Такий висновок суду суперечить обставинам справи. Адже вбачається, що ціна позову становить 15\~710,56 грн., а ця сума не може перевищувати ринкову вартість квартири, одержаної у спадщину. Отже, необхідності проводити оцінку вартості нерухомого майна не має. Крім того, посилання суду на те, що відповідач відмовився від проведення експертизи на предмет встановлення вартості спадкового майна є передчасним, так як вартість майна зазначається у правовстановлюючих документах і у разі, якщо відповідач її оспорює, то саме вона повинна довести іншу вартість майна. Банк, як кредитор спадкодавця, самостійно не має можливості встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, оцінити їх в грошовому еквіваленті, тому при встановленні факту відсутності такої інформації, для повного та всебічного зясування обставин справи, суд повинен був самостійно встановити дану інформацію (а.с. 130-133). В судове засідання апеляційного суду сторони повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності юридичної особи від 27.12.2016 року № 7745-К-О (а.с. 150), надіслала заяву про розгляд справи у відсутність представника банку, просила апеляційну скаргу задовольнити (а.с. 159-160). Відповідач [PERSON] надіслала телеграму про те, що приїхати не зможе (а.с. 162). В судове засідання 12 червня 2017 року відповідач також не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 07 червня 2017 року за № 2407 (а.с. 145, а.с. 147), причини неявки у судове засідання 12 червня 2017 року суду не повідомила. Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність не зявившихся сторін, оскільки відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Враховуючи, що відповідач 22 червня 2017 року повторно не зявилася у судове засідання, конкретні причини неявки у судове засідання не повідомила, апеляційний суд вважає, що вона не зявилася у судове засідання 22 червня 2017 року без поважних причин і підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що 8 листопада 2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору (а.с. 6). Згідно розрахунку позивача станом на 31.07.2016 року заборгованість за кредитним договором № б/н від 08.11.2011 року становила 15 710,56 грн., у тому числі 13 678,11 грн. - залишок заборгованості за тілом кредиту; 2 032,45 грн. - заборгованість за відсотками (а.с. 4-5). 15 вересня 2015 року [PERSON] помер. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46899056 від 27 лютого 2017 року та листа Димитровської державної нотаріальної контори від 27 лютого 2017 року № 137/01-16 після смерті [PERSON], який помер 15 вересня 2015 року, 4 лютого 2016 року заведена спадкова справа № 14/2016 за претензією кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 84-86). Відповідач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] і спадкоємцем першої черги за законом, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію 27 вересня 1994 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON]Г.) (а.с. 92). Відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року є власником квартири № 51 в будинку № 25 мікрорайон Молодіжний м. Мирноград Донецької області (а.с. 89-90). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення із спадкоємця заборгованості спадкодавця за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що: - зобовязання за кредитним договором (заборгованість за кредитним договором) входять до складу спадщини; - відповідач є такою, що після смерті чоловіка [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої, крім кредитних зобовязань, входить і ? частка квартири № 51 в будинку № 25 мікрорайон Молодіжний м. Мирноград, яка була придбана відповідачем під час шлюбу зі спадкодавцем [PERSON]; - позивач своєчасно та з дотриманням норм ст. 1281 ЦК України пред'явив свої вимоги до спадкоємця [PERSON]; - проте позивачем суду не надано доказів про вартість ? частки квартири, що входить до складу спадкового майна, що виключає можливість виконання судом вимог частини першої ст. 1282 ЦК України і є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можливо. Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 1049, 1054, 1281, 1282 ЦК України. Згідно частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд першої інстанції правильно встановив, що 08 листопада 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг № б/н, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн. шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Зазначена обставина підтверджується Анкетою-заявою [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 08 листопада 2011 року (а.с. 6). В анкеті-заяві позичальник [PERSON] просив ПАТ КБ «ПриватБанк» видати йому платіжну карту «Пенсійна карта» та своїм підписом погодився з тим, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 6). Згідно пункту 2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06.03.2010 року № СП 2010-256, для надання послуг Банк видає [PERSON], її вид визначений в Памятці клієнта/Довідці про умови кредитування та Заяві, підписанням якої [PERSON] та Банк укладають Договір про надання банківських послуг (а.с. 14-37). Згідно розрахунку позивача заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 08.11.2011 року станом на 31.07.2016 року становить 15 710,56 грн., у тому числі 13 678,11 грн. - залишок заборгованості за тілом кредиту; 2 032,45 грн. - заборгованість за відсотками (а.с. 4-5). Як зазначив суд першої інстанції, даних на спростування розрахунку позивача про заборгованість за кредитним договором відповідачем суду не надано. Проте апеляційний суд вважає, що зазначений розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями (п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Позичальник [PERSON] помер 15 вересня 2015 року, тобто спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя, тобто до 15 вересня 2015 року. З розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 15 вересня 2015 року заборгованість позичальника за процентами (загальний залишок) складала 2\~404,88 грн. 10 листопада 2015 року погашено відсотків 1\~614,06 грн., тобто заборгованість позичальника за відсотками, які йому нараховані за життя складає 790,82 грн. (2\~404,88 - 1\~614,06). Відсотки за період з 16 вересня 2015 року по 26 жовтня 2015 року у сумі 1 052,74 грн., які нараховані на залишок поточної заборгованості (30.09.2015 р. за період 14 днів з 16 по 30 вересня 2015 року у сумі 367,52 грн.; 01.10.2015 р. за 1 день у сумі 28,09 грн.; 02.10.2015 р. за 1 день у сумі 26,5 грн.; 26.10.2015 р. за 24 дні за період з 3 по 26 жовтня 2015 року у сумі 630,63 грн.) та у сумі 188,89 грн., які нараховані на залишок простроченої заборгованості (30.09.2015 р. за період 14 днів з 16 по 30 вересня 2015 року у сумі 46,2 грн.; 01.10.2015 р. за 1 день у сумі 3,53 грн.; 02.10.2015 р. за 1 день у сумі 5,35 грн.; 26.10.2015 р. за 24 дні за період з 3 по 26 жовтня 2015 року у сумі 133,81 грн.), всього у сумі 1\~241,63 грн. (1 052,74 +188,89), фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Після 26 жовтня 2015 року відсотки позичальнику не нараховувалися. Тобто, заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором № б/н від 08.11.2011 року станом на 15.09.2015 року (на момент відкриття спадщини), яку зобов'язані погасити спадкоємці, становить 14 468,93 грн., у тому числі 13 678,11 грн. - залишок заборгованості за тілом кредиту; 790,82 грн. - заборгованість за відсотками (а.с. 4-5). Позовні вимоги про стягнення зі спадкоємців процентів, які нараховані за період з 16 вересня 2015 року по 26 жовтня 2015 року у загальній сумі 1\~241,63 грн., тобто після смерті спадкодавця [PERSON] є необґрунтованим та такими, що не відповідають закону, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач своєчасно та з дотриманням норм ст. 1281 ЦК України пред'явив свої вимоги до спадкоємців. Згідно свідоцтва про смерть позичальник [PERSON] помер 15 вересня 2015 року (а.с. 91). Згідно листа Димитровської державної нотаріальної контори від 27 лютого 2017 року № 137/01-16 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46899056 від 27 лютого 2017 року після смерті [PERSON], який помер 15 вересня 2015 року, спадкова справа № 14/2016 заведена 4 лютого 2016 року за претензією кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 84-85). Згідно претензії ПАТ КБ «ПриватБанк» (вих. № SAMDNWFC00001419428 від 14.01.2016 року) на адресу Димитровської державної нотаріальної контори банк заявив свої вимоги до спадкоємців [PERSON] та просив включити до спадкової маси саме заборгованість за договором про надання банківських послуг у розмірі 15\~710,56 грн. (а.с. 44), яка є предметом позову по цій справі. Тобто, вимоги до спадкоємців банком пред'явлені в межах встановленого частиною 2 ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку від дня смерті, а тому спадкоємці померлого позичальника, який не виконав умови кредитного договору, прийнявши спадщину, у силу ст. ст. 1281 ЦК України зобов'язані задовольнити вимоги кредитора. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 27 лютого 2017 року № 46899072 інформація щодо заповітів складених [PERSON] відсутня (а.с. 86). Суд першої інстанції правильно встановив, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина - відповідач [PERSON], яка відповідно до ст. 1261 ЦК України належить до спадкоємців першої черги за законом. Факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON]Г.) був зареєстрований 27 вересня 1994 року (а.с. 92). Відомостей про розірвання цього шлюбу відповідачем суду не надано. В суді першої інстанції відповідач пояснювала, що з [PERSON] на день відкриття спадщини вони розлучені не були. Відомостей про наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON] відповідачем суду не надано. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач є такою, що після смерті чоловіка [PERSON] прийняла спадщину. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3). Довідкою Мирноградської міської ради вих. № 4644 від 12.12.2016 р., копіями паспортів громадян України [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що [PERSON] на час відкриття спадщини постійно, з 2002 року, проживала разом із спадкодавцем [PERSON] за адресою: м. Мирноград мікрорайон Молодіжний[ADDRESS] (а.с. 61, а.с. 31-34). Відповідач [PERSON] зазначений факт визнає. Відповідачем не надано суду доказів про її відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] З матеріалів справи встановлено, що квартира № 51 в будинку № 25 мікрорайон Молодіжний м. Мирноград (до 2016 року м. Димитров) Донецької області, в якій спільно проживали на час відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року на праві власності зареєстрована за відповідачем [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та доданим до нього реєстраційним посвідченням (а.с. 89-90). Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, який діяв на час купівлі-продажу квартири 17.10.2002 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 28 КпШС УРСР встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його роздільне майно і на частку в спільній сумісній власності подружжя, яка належала б йому при поділі цього майна (стаття 31 КпШС УРСР). Враховуючи, що зазначена квартира придбана [PERSON] за час шлюбу з [PERSON], суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вона є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] і частка [PERSON] складає ?, яка і входить до складу спадщини після його смерті. Посилання суду першої інстанції на норми статей 368, 370 ЦК України є помилковим, оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року та згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Ні позивачем, ні відповідачем суду не надано доказів про наявність у спадкодавця іншого майна, яке входить до складу спадкового майна. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 46899056 від 27 лютого 2017 року свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалися (а.с. 85). Враховуючи, що право власності на всю квартиру № 51 в будинку № 25 мікрорайон Молодіжний м. Мирноград Донецької області зареєстровано на [PERSON], її звернення за оформленням спадщини не викликається необхідністю. Згідно правового висновку, який викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі № 6-2962цс16, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу "Оформлення права на спадщину"). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Тобто, невиконання спадкоємцями вимог закону щодо оформлення та реєстрації спадкового майна (відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину) не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Про це йдеться і в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Тобто по цій справі спадкоємець [PERSON] зобовязана задовольнити вимоги банка щодо погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг в межах вартості ? частки квартири, яка належить померлому [PERSON] Банк 17 липня 2016 року направляв відповідачу претензію (вих. №SAMDNWFC00001419428 від 06.07.2016 року) про погашення заборгованості позичальника [PERSON] за договором про надання банківських послуг у розмірі 15\~710,56 грн. (а.с. 47-50). Проте до теперішнього часу зазначена заборгованість не погашена, що свідчить про наявність між сторонами спору про право. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив саме з недоведеності вартості майна, одержаного відповідачем у спадщину. Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що ціна позову становить 15\~710,56 грн., а ця сума не може перевищувати ринкову вартість квартири, одержаної у спадщину. Отже, необхідності проводити оцінку вартості нерухомого майна не має. Крім того, посилання суду на те, що відповідач відмовився від проведення експертизи на предмет встановлення вартості спадкового майна є передчасним, так як вартість майна зазначається у правовстановлюючих документах і у разі, якщо відповідач її оспорює, то саме вона повинна довести іншу вартість майна. Банк, як кредитор спадкодавця, самостійно не має можливості встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, оцінити їх в грошовому еквіваленті, тому при встановленні факту відсутності такої інформації, для повного та всебічного зясування обставин справи, суд повинен був самостійно встановити дану інформацію. Апеляційний суд вважає, що зазначений довід апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права є частково обґрунтованим. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно частини 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Адже довід апеляційної скарги позивача про те, що суд повинен був самостійно встановити вартість спадкового майна, є необгрунтованим. Згідно норм ЦПК України суд з метою з'ясування обставин справи може за власною ініціативою витребувати необхідні докази лише у справах окремого провадження. Ця справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» не є справою окремого провадження, вона є справою позовного провадження. Довід апеляційної скарги про те, що ціна позову по цій справі становить 15\~710,56 грн., а ця сума не може перевищувати ринкову вартість квартири, одержаної у спадщину; отже, необхідності проводити оцінку вартості нерухомого майна не має, також не ґрунтуються на законі. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд першої інстанції приймав заходи щодо надання сторонами доказів про оцінку вартості спадкового майна, зокрема: - ухвалою від 06 квітня 2017 року суд викликав представника ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання для надання особистих пояснень (а.с. 114-115); супровідним листом про направлення цієї ухвали попереджав представника позивача, що в разі неявки у судове засідання представника позивача справа буде розглянута на підставі наявних у справі доказів (а.с. 115); проте представник позивача у судове засідання не з'явився та доказів про вартість спадкового майна (? частки квартири) не надав; - суд пропонував відповідачу заявити клопотання про призначення судової експертизи з метою визначення вартості квартири на час відкриття спадщини після смерті [PERSON]; однак відповідач від призначення експертизи відмовилась, про що в матеріалах справи є відповідна заява від 06 квітня 2017 року (а.с. 112). В судове засідання апеляційного суду представник позивача також вже двічі не зявився, надіслав заяви про розгляд справи у його відсутність. В апеляційній скарзі позивач, який в своєму штаті має значну кількість фахівців у галузі права, один з яких і готував апеляційну скаргу, зазначає, що необхідності проводити оцінку вартості нерухомого майна не має. Враховуючи зазначене, апеляційний суд при визначенні вартості спадкового майна виходить з наявних у справі доказів. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 жовтня 2002 року інвентаризаційна оцінка квартири № 51 в будинку № 25 мікрорайон Молодіжний м. Димитров (після перейменування в 2016 році місто Мирноград) Донецької області, складає 6\~530 грн., що перевірено по довідці-характеристиці, виданої Бюро технічної інвентаризації м. Димитрова 06 серпня 2002 року за № 793 (п. 4); продаж квартири вчинено за 1\~200 грн. (п. 3) (а.с. 89). В матеріалах справи є технічний паспорт на квартиру, який виготовлений станом на 26 серпня 2008 року. В технічному паспорті є відомості про те, що інвентаризаційна (остаточна) вартість квартири складає 14\~717 грн. (п. 5) (а.с. 87-88). Відповідно до п. 1.4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773), в редакції яка діяла станом на час проведення поточної інвентаризації 26 серпня 2008 року, технічні паспорти складаються на підставі матеріалів технічної інвентаризації. Відповідно до п. 3.1 зазначеної Інструкції під час технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна установлюється, в тому числі і вартість об'єктів; установлення вартості обєктів передбачає визначення: а) площ і об'ємів будинків, допоміжних будівель та споруд; б) одиниці виміру (ціна одного кубометра або одного квадратного метра будинку) за таблицями збірників з відповідними поправками; в) будівельної та інвентаризаційної вартості будинків, уключаючи прибудови, підвали (цокольні поверхи, погреби під будинками), а також господарські будівлі та споруди. Отже, технічний паспорт на квартиру є документом, який містить інформацію про інвентаризаційну вартість квартири, тобто відповідно до ст. 59 ЦПК України є допустимим доказом у справі щодо вартості квартири. Враховуючи відмову сторін у справі від проведення судової експертизи з метою визначення вартості спадкового майна на час відкриття спадщини, апеляційний суд вважає, що вартість квартири слід визначити на підставі даних, зазначених в технічному паспорті, оскільки в ньому інвентаризаційна вартість квартири визначена на більш пізню дату станом на 26 серпня 2008 року, в той час як в договорі купівлі - продажу вона визначена станом на 06 серпня 2002 року. Тобто, апеляційний суд вважає, що доведеною є вартість квартири 14\~717 грн. і відповідно вартість майна, одержаного у спадщину, а саме, ? частки квартири 7\~358,50 грн. (14\~717 х 1/2 частку). В порушення норм ст. 57, ст. 58, ст. 59, ст. 212 ЦПК України суд першої інстанції не врахував вартість квартири, яка зазначена в технічному паспорті на квартиру, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Зазначене порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини 1, частини 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме, в сумі 7\~358,50 грн. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду з позовом позивачем з позовних вимог в розмірі 15\~710,56 грн. був сплачений судовий збір в розмірі 1\~378,00 грн. (а.с. 2). Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 7\~358,50 грн., з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору з позовної заяви підлягають стягненню 645,43 грн. (7\~358,50 х 1\~378 / 15\~710,56). З апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1\~515,80 грн. (а.с. 129). Виходячи з задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 7\~358,50 грн., з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору з апеляційної скарги підлягають стягненню 709,97 грн. (7\~358,50 х 1\~515,80 / 15\~710,56). Всього з відповідача на користь позивача на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору підлягають стягненню 1\~355,40 грн. (645,43 + 709,97).

Outcome: partial