Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом, вимогами якого просила суд визнати [PERSON] , таким що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що вона є власником даної квартири. 04.01.2021 року на прохання відповідача, який є її знайомим, вона зареєструвала його в квартирі, з метою виготовленням ним документів. Відповідач запевнив, що через два тижня зніметься з реєстрації. З часу реєстрації відповідач в квартирі жодного дня не проживав, в квартирі відсутні будь-які його речі. В даний час вона має намір продати належне їй житло, але через реєстрацію в квартирі відповідача не може виконати умови попереднього договору з покупцем про зняття всіх зареєстрованих в квартирі осіб з квартирного обліку. Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила задоволити. Не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. У строк встановлений судом відповідач відзив на позов не подав, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном внаслідок чого власник позивається про його відновлення, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу квартири від 08.11.2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно(а.с.3). У квартирі зареєстровано двоє осіб, у тому числі [PERSON] , що підтверджується довідкою ДАП (Центр надання адміністративних послуг м.Івано-Франківська) № 3236 від 19.10.2021 року (а.с.33). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Дану правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16. Відповідно до довідки ОСББ «Китайська стіна 54» №42 від 28.07.2021 року, [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] фактично не проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.19). Отже, відповідача, який не є членом сім`ї позивача, не проживає у спірній квартирі більше шести місяців, не несе витрати по утриманню житла, слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме в квартирі [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову до суду, відповідно до вимог п.1.2.2 ст. 2 ЗУ "Про судовий збір" сплачено судовий збір у розмірі 908 грн (а.с.24), який відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачкою на підтвердження понесених витрат на правову допомогу долучено квитанцію від 16.06.2021 року в розмірі 1 000 грн. за складання позовної заяви (а.с.9). Разом з цим в матеріалах справи відсутній договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг. Таким чином, понесені позивачем витрати за надану йому професійної правничої допомогу в розмірі 1 000 грн. суд вважає не доведеними, та дана вимога не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст. 391 ЦК України,

Outcome: dismissed