Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що з 08 вересня 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Під час шлюбу за спільні кошти ними був побудований двохповерховий житловий будинок в [ADDRESS] який був зареєстрований 14 березня 2014 року на ім'я [PERSON] В подальшому ними була приватизована земельна ділянка, на якій розташований даний будинок. Позивач зазначає, що однією сім»єю вони з відповідачкою проживали до вересня 2016 року, а після цього перестали вести спільне господарство та почали проживати окремо. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року шлюб між ними було розірвано. Оскільки у нього не має відокремленого житла, він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд визнати право особистої приватної власності на ? частину житлового будинку в [ADDRESS], визнати право особистої приватної власності на ? частину земельної ділянки під житловим будинком в [ADDRESS], загальний розмір якого становить 10 соток та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати вільному доступу до житлового будинку в [ADDRESS], що є у спільній сумісній власності, наданням копії (дублікатів) ключів від калитки, будинку, гаражу та комори, які відповідають оригіналу ключів. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Позивач суду пояснив, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою, за спільні кошти був побудований вказаний житловий будинок, тому вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки, відповідач добровільно відмовляється розподілити спільне майно, він змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували. Відповідач суду пояснила, що в будівництві будинку брали участь її батьки за накопичені власні кошти, які в повній мірі допомагали будувати спірний будинок. Для того, щоб допомогти їй побудувати будинок батьки заклали в іпотеку свою квартиру. Відповідач зазначила, що позивач не приймав участі ні у грошовій, а ні у фізичній формі з будівництва даного будинку, оскільки весь час був зайнятий власними потребами. Вважає, що вказаний будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він був побудований виключно за подаровані їй її батьками грошові кошти, а не за спільні кошти з позивачем. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з Свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] від 08 вересня 2001 року, [PERSON] та [PERSON], уклали шлюб 08 вересня 2001 року, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міського управління юстиції Київської області зроблено актовий запис за № 254. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 03 березня 2010 року, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS], що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка була видана [PERSON] на підставі Рішення Фастівської міської ради № 1/2-LXI-У від 18 грудня 2009 року. Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, Серія [NUMBER] від 11 березня 2014 року, житловий будинок [ADDRESS] по праву приватної власності за реєстровий за [PERSON]. Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року, шлюб між сторонами було розірвано та [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище «[PERSON]». Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що будівництво даного будинку було розпочату у 2007 році, а у 2014 році будинок був введений в експлуатацію, тобто під час перебування в шлюбі, тому вважає його спільною сумісною власністю подружжя. При цьому позивач посилається як на підставу для задоволення свого позову на вимоги Сімейного кодексу, що регулюють природу правовідносин майна, що набуте під час шлюбу та являє ознаки спільного майна подружжя. Між тим, як вбачається за змістом резолютивної частини позовних вимог, то позивач просить суд визнати право особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS], а також визнати право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки під цим житловим будинком в [ADDRESS], загального розміру - 0,10 га та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати вільному доступу до вказаного житлового будинку, що є у спільній сумісній власності, надати копії (дублікатів) ключів від калитки, будинку, гаражу та комори, які відповідають оригіналу ключів. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відтак, зважаючи на обов»язок суду розглядати позовні вимоги виключно в тих межах, в яких сторони зазначають про це у резолютивній частині позову, суд вважає застосувати до цих вимог норми матеріального права, що регулюють порядок визнання права особистої приватної власності на певне нерухоме майно. Так, відповідно до п.1-5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Для правильного вирішення цієї справи слід дотримуватися висновку щодо застосування норм права викладеному у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (провадження 6-612цс15) та 16 грудня 2015 року (провадження 6-2641цс15). У зазначених постановах Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції ст.ст. 57, 60 СК України дійшла наступного правового висновку. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 частини першої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено зі змісту позовних вимог, то сам позивач зазначає, що вказані об»єкти нерухомості придбані та побудовані за спільні кошти подружжя та при цьому не надав суду жодних доказів того, що вказане майно є тільки його особистою приватною власністю у розумінні вимог ст.57 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд вважає недоведеними позивачем обставини для визнання за ним права особистої приватної власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки в [ADDRESS], наслідком чого є відмова у задоволенні позову за заявленими позовними вимогами в цій частині. Розглядаючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні вказаним будинком з боку [PERSON] та не перешкоджати вільному доступу до нього слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач є власником спірного житлового приміщення, а отже вправі просити суд усунути перешкоди у його користуванні, а також не доведено, що саме відповідач по справі перешкоджає йому користуватись спірним житлом, оскільки жодних доказів заміни замків, іншої заборони входження саме до вказаного приміщення з боку відповідача суду станом на даний час надано не було. Вказані обставини вказують на наявність підстав для відмови у позові і у цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed