Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10.10.1994 року вона була прийнята на роботу в Кіровоградський навчально-науковий педагогічний комплекс на носаду оператора ЕОМ обчислювального центру, з 02.09.2002 року переведена на посаду викладача, а 20.07.2013 року звільнена за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні адміністрацією комплексу були порушені ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо строків розрахунку при звільненні. Розрахунок був здійснений 30.07.2013 року. Вважає, що на підставі статті 117 КЗпП України на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки за період з 22.07.2013 року по 29.08.2013 року (28 робочих днів), що складає 3750,32 грн. З огляду на зазначене, просила стягнути з відповідачів на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 3750,32 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник комунального закладу «Навчально-науковий педагогічний комплекс Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» (далі за текстом КЗ «ННПК») та ліквідаційної комісії «ННПК Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» (далі за текстом ліквідаційна комісія (ННПК) позовні вимоги не визнав, в межах заявлених позивачем позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 3750,32 грн. просив відмовити позивачу в їх задоволенні, за їх необгрунтованістю та не доведеністю. Крім того, зазначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Тому, в задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права. Представники Кіровоградської міської ради та управління освіти Кіровоградської міської ради, вважаючи себе неналежними відповідачами по зазначеній справі, позовні вимоги не визнали, просили відмовити позивачу в задоволенні позову, при цьому зазначили, що із змісту позовної заяви, обставин справи встановлено, що ні Кіровоградська міська рада, ні управління освіти Кіровоградської міської ради жодним чином не порушують трудові права позивача. Крім того, просили звернути увагу на ті обставини, що відповаідно до наказу на момент звільнення 20 липня 2013 року позивач не працювала, 20 липня 2013 року є останнім днем відпустки, в порядку ст.116 КЗпП України доказів звернення до КЗ «ННПК» з вимогою про розрахунок не надала, що, в свою чергу виключає відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП України. Крім того, позивач пропустила строки визначені ч.1 ст.233 КЗпП України. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши і оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому, вст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та підтверджується записами в трудовій книжці [PERSON] серії АН №058645, що позивач 10.10.1994 року була призначена на посаду оператора ЕОМ обчислювального центру Навчального науково-педагогічного комплексу Кіровоградського міського управління освіти на умовах контракту, 15.08.1996 року була звільнена з займаної посади у звязку з закінченням строку дії контракту. 16.08.1996 року була призначена на посаду лаборанта коледжу на умовах контракту. 02.09.2002 року переведена на посаду викладача інформатики ККТК на умовах контракту, 16.08.2003 року контракт укладено на посаду викладача програмування коледжу, 16.08.2011 року контракт продовжено на посаді викладача відділення програмування кібернетико-технічного коледжу, 20.07.2013 року звільнена з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (наказ №62-К від 19.07.2013 року). Крім того, відповідно до наказу ННПК від 13 червня 2012 року №67-к про укладання контрактів та строкових трудових договорів з працівниками ННПК подовжено контракти на наступний термін з 16.08.2012 року, в тому числі і з [PERSON], викладачем економічного відділення ККТК на 1 рік по 15.08.2013 року на умовах неповного тижневого навантаження за її згодою. Зазначене підтверджується контрактом, укладеним між КЗ «ННПК» та [PERSON], згідно з яким працівник [PERSON] приймається на роботу в ККТК ННПК за посадою викладача (інформаційних систем і технологій у фінансових установах), строк дії контракту з 16.08.2012 року по 15.08.2013 року (а.с. 7). Судом також встановлено, що позивачу на картковий рахунок було перераховано 31.07.2013 року та 30.08.2013 року грошові кошти в загальному розмірі 26 383 грн. 72 коп. з призначенням операції зарахування заробітної плати та виплат, прирівняних до неї, що підтверджується випискою ПАТ «Укрсиббанк» по картковим рахункам клієнта за період з 01.04.2013 року по 16.09.2013 року. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1 ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку незалежно від розміру належних до виплати сум у разі відсутності спору про їх розмір. Визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог (Правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі № 6-15цс13). Більш того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року строк для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивач в судовому засіданні зазначила, що про порушення своїх прав вона дізналася 22.07.2013 року, а остаточний розрахунок з нею відповідачем було проведено 30.08.2013 року. З позовною заявою до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернулася 17 грудня 2013 року. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. За наведених обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. В порядку ст.88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивачі звільняються від сплати судового збору у разі подання позову про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових відносин, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed