Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, мотивованим тим, що він з відповідачем перебував у шлюбі з 04.08.1994 по 01.10.2002, а 18.01.2001 ними було придбано квартиру, однак в договорі купівлі-продажу покупцем зазначена лише відповідач. Після розірвання шлюбу позивач разом із сином проживали у вказаній квартирі, однак, з жовтня 2014 року відповідач почала вимагати від позивача звільнити квартиру, перешкоджаючи йому користуватись нею. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із позовом, в якому позивач просить поділити квартиру, як об'єкт спільної сумісної власності на визнати за ним право власності на ідеальну частку в розмірі 1/2 частини квартири. До початку розгляду справи по суті представник [PERSON] та [PERSON] заявив клопотання про допуск його довірителів до участі у справі в якості третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору та подав суду їх позови до [PERSON] та [PERSON] про визнання спірної квартири об'єктом спільної часткової власності та визнання за ними права власності по 1/4 частини спірної квартири, на кожного, ? частину квартири залишити за відповідачем [PERSON] та просили відмовити в задоволенні первісного позову. Під час судового розгляду позивач за первісним позовом підтримав свій позов та не визнав позови третіх осіб, просив суд їм відмовити. Надав суду додаткові пояснення. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримала, а позови третіх осіб не визнала. Відповідач за первісним позовом в судові засідання жодного разу не з'явилась. ЇЇ представник під час судового розгляду не визнав первісний позов, але визнав позови третіх осіб. Треті особи в судові засідання не з'являлись. Їх представник під час розгляду справи просив відмовити в первісному позові та задовольнити ти позови третіх осіб. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін спору, дослідивши матеріали справи, докази та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення, як первісного позову так і позовів третіх осіб, враховуючи таке. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. За правилами ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як слідує з матеріалів справи, 04.08.1994 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, прізвище дружини після одруження [PERSON]. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). 18.01.2001, перебуваючи в шлюбі з позивачем [PERSON], [PERSON] придбала двокімнатну кімнатну квартиру [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу серії АВО №898868. Згідно відмітки бюро технічної інвентаризації на договорі право власності зареєстровано 22.01.2001 (а.с.6,154,155-158). 01.10.2002 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.5). Після розірвання шлюбу 19.11.2015 [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Дана обставина підтверджується свідоцтвом про зміну імені (а.с. 52). На момент придбання спірної квартири діяв ЦК УРСР (України) 1963 p., КпШС УPCP (України) 1969 p., Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. № 697- ХП. Відповідно до положень ст. 22 КпШС України, чинного на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Стаття 24 КпШС України передбачала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. В ч.1 ст. 28 КпШС України було вказано, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 2 вказаного Кодексу він встановлював, зокрема, майнові відносини, які виникали в сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім'ї. При вирішенні даного спору суд встановив також те, що треті особи [PERSON] та [PERSON], разом з відповідачем [PERSON] були співвласниками однокімнатної квартири [ADDRESS], яку їх мати [PERSON], яка діяла в своїх та їх інтересах продала 13.08.1997 з метою поліпшення житлових умов. Квартира належала їм на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого фондом комунального майна міста Могилева-Подільського 31.03.1995 на підставі розпорядження №2244 від 30.03.1995 та зареєстрованого в КПМБТІ 03.04.1995 за №44. Майно набуте на підставі положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Продаж квартири здійснено за 2743,00 грн. Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми дозвіл матері на продаж даної квартири надано опікунською радою при виконкомі Могилів-Подільської міської ради, в зв'язку з придбанням іншого житла, більшого за площею. Дані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло, копією договору купівлі продажу даної квартири, свідоцтвами про народження третіх осіб, довідкою КП МБТІ від 09.10.2015 №544 та рішенням опікунської ради (а.с. 32, 66, 67, 79,81,217,218,220). Згідно ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до положень ч. 5 ст. 5 вказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Тобто на підставі вказаного закону, [PERSON] реалізувала своє право та право своїх дітей на безоплатну приватизацію житла. Зокрема, ст. 15 ч.2, ч.3 Закону України «Про власність» було передбачено, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського жилого фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати , обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно до ст. 17 цього Закону, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою міме ними. При вирішенні спору суд зважає на те, що вказана вище квартира була придбана у власність відповідачем [PERSON] теж в час коли вона перебувала в шлюбі з позивачем [PERSON] Тобто, кошти отримані за її продаж в межах її частки були спільною сумісною власністю подружжя. Іншого ст. 24 КпШС України не передбачав на час придбання такого майна. При вирішенні спору суд зважає на те, що з пояснень самого ж [PERSON], наданих ним в судовому засіданні слідує, що спірне майно придбано було в 1997 році. До оформлення документів про придбання спірного майна сім'я уже чотири роки там жила. Документи оформили пізніше бо в попереднього власника були якісь питання з документами на це майно. Про дану обставину також вказували і представники відповідача та третіх осіб. На переконання суду вона також підтверджується тим, що в договорі купівлі продажу спірної квартири адреса відповідача, як покупця, вказана ця ж квартира. Крім того, купівля двокімнатної квартири згідно умов вказаних вище договорів здійснена за ціною меншою ніж продаж однокімнатної. При вирішенні спору суд не бере до уваги посилання позивача на те, що старшому сину відповідача вони придбали квартиру, а тому його частки від продажу однокімнатної квартири немає, оскільки, як слідує з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.05.2006 [PERSON] набув у власність квартиру, однак за договором купівлі-продажу і такий договір укладено було 17.05.2006, тобто в час коли він уже був повнолітнім і в час коли шлюб між позивачем та відповідачем уже був розірваний. Крім того, з 1997 року до 2006 року пройшло більше часу ніж до 2001, а тому ту обставину, що поліпшення умов житла для [PERSON] відбулось саме в такий спосіб суд вважає недоведеною. Крім того, суд зважає на те, що право власності на однокімнатну квартиру набувалось в порядку приватизації, правом на яку можна скористатись лише один раз і яке фактично було використано від імені третіх осіб їх матір'ю в час коли вони були неповнолітні. В подальшому таке майно було продано і в замін нього на ім'я неповнолітніх дітей не було оформлено жодне інше нерухоме майно. Відповідачем та її представником не доведено ту обставину, що спірна квартира придбана нею за її власні кошти. Таким чином, суд вважає доведеною ту обставину, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності усіх членів сім'ї, яку на той час складали позивач, відповідач та двоє синів, один з яких є спільним в сторін спору. При вирішенні спору суд не приймає до уваги ті обставини, що відповідач не був зареєстрований в спірній квартирі, оскільки дана обставина не впливає на прав власності. Враховуючи вказані вище висновки, суд вважає недоведеною ту обставину, що спірна квартира придбана за кошти які належали лише відповідачу та синам. Крім того, суд не вважає можливим застосування наслідків спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, з огляду на положення ст. 261 ЦК України та ст. 72 СК України, до вимог за первісним позовом, оскільки в ході судового розгляду відповідачем не доведено факту пропуску такого строку позивачем. Усі матеріали правоохоронних органів наданих суду свідчать лише про наявність конфлікту між сторонами спору з приводу користування спірним майном. Також з рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами спору не можна встановити доведеність будь-якої обставини що стосується сторін спору, оскільки в рішенні вказані лише пояснення та позиція позивача - [PERSON] Тобто, доказів факту коли саме позивач дізнався про порушення свого права або факту того коли він припинив проживати в квартирі і що такий строк становить більше ніж три роки до дати звернення до суду, відповідач та її представник не надали. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що право позивача та третіх осіб, як співвласників спірного майна підлягає захисту шляхом визнання за кожним з них права на таке майно. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З 01.01.2014, тобто на час вирішення даних спорів набрали чинності та діють положення Сімейного Кодексу України та Цивільного кодексу України. Так, згідно роз'яснень У п. п.23. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства , з'ясувати джерело і час ного придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя , набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти , які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а згідно ст. 70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи ту обставину, що однокімнатна квартира належала відповідачу та її синам на праві спільної сумісної власності, частка кожного з співвласників фактично становила 1/3. Таким чином, вирішуючи дані спори суд вважає, що право власності на 1/3 частину в однокімнатній квартирі кожного із третіх осіб відповідає ? частині в спірному майні, оскільки така квартира є двокімнатною. Таким чином, інша половина квартири є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя. Враховуючи рівність їх часток, оскільки іншого доведено не було в ході розгляду справи, за позивачем також слід визнати право власності на ? частину спірного майна. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed