Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Представник позивача від імені позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову покликається на те, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку, крім позивача, з 15 червня 2016 року зареєстрований його племінник - [PERSON], але фактично з моменту реєстрації у ньому не проживав та не проживає на даний час. Також зазначив, що у будинку відсутні його особисті речі. Відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг та поточному ремонті будинку. У зв'язку з реєстрацією місця проживання відповідача, у позивача виникли труднощі щодо реалізації своїх прав, а саме: оформлення субсидії на комунальні послуги. 18.09.2018 року [PERSON] подав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якій зазначає про те, що всі доводи позивача і його вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству, оскільки у будинку розташованому за адресою: [ADDRESS], залишено його побутові речі та одяг, а саме: взуття осіннє та зимове, технічні засоби (мікрохвильова пічка, мобільний телефон, машинка для стрижки та багато інших речей). Окрім цього зазначив, що на протязі багатьох років він надавав матеріальну допомогу покійній [PERSON] та [PERSON] у вигляді купівлі будівельних матеріалів та проведенні робіт по поточному ремонту будинку, ним особисто був куплений сайдинг на весь будинок, на який було витрачено 1100 доларів США, майстри повністю перекрили дах, за що він додатково сплатив ще 250 доларів США, допоміг з ремонтом у будинку та придбав прихожу на загальну суму 10 000 грн. Додатково надавав матеріальну допомогу для придбання ліків та спеціальних медичних засобів (памперси, пеленки та інше). Також зазначив, що при житті [PERSON] та її чоловік, [PERSON] неодноразово наголошували, що залишуть на нього заповіт. У 2015 році [PERSON] захворіла і його мати протягом двох років до смерті [PERSON], щотижня їздила до неї та привозила їй ліки, їжу та інші необхідні речі. Крім того, він з братом [PERSON] за свій кошт возили [PERSON] на лікування в м. Надвірну, м. Львів, с. Гошів, с. Зарічне та інші місця, де з'являлася надія її одужання. Згодом після смерті [PERSON], позивач привів в будинок співмешканку [PERSON], після чого між ними почали виникати конфлікти. У позивача постійно знаходяться ключі від будинку, що унеможливлює йому доступ до нього та перешкоджає в користуванні ним. Коли він неодноразово приїзжав у село, то ворота були замкнені на колодку. Окрім цього зазначив, що сільська рада жодного разу не робила обстеження місця проживання та не складала акт на предмет його проживання. Для уникнення конфліктів він приходив рідко, а його неодноразові пропозиції, солідарно сплачувати комунальні послуги, якими він не користувався, позивач ігнорував. В судовому засіданні позивач [PERSON], будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України повідомив, що він проживає за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним проживає його дружина [PERSON] Відповідач є його племінником, сином сестри його померлої дружини [PERSON] Відповідач зареєстрований в будинку з 15.06.2016 року, однак ніколи в ньому не проживав. [INFO] року померла його дружина, він сам її поховав, відповідач йому не допомагає, тому він змушений звернутись до суду, оскільки не може оформити субсидію. Відповідач жодного разу до нього не приїжджав, останній раз був на похороні у його дружини та 01.01.2018 року у нього на дні народження. Просить позов задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON], будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України повідомив, що позивач є його хрещеним батьком. Він надавав допомогу позивачу до того часу, поки він не познайомився з [PERSON] Окрім цього зазначив, що в будинку по [ADDRESS] він не проживав, проте постійно приїжджав, ночував та допомагав по господарству, також пропонував позивачу допомогти у сплаті комунальних послуг, однак позивач відмовився. [INFO] року померла його тітка і він з матір'ю, братом [PERSON] та його дружиною [PERSON] фінансово допомогли у похоронах та у підготовці поминок. Після того, як тітка померла вони усі разом допомагали позивачеві пережити це горе. Так як він працював у с. Гірне на меблевому комбінаті з 8.00 год. і до пізнього вечора, то змоги приїжджати в село він не мав, оскільки робота займала дуже багато часу. Натомість його брат [PERSON] щотижня на протязі чотирьох місяців приїжджав до позивача у гості та допомагав йому поратися по господарству, привозив продукти харчування (овочі, фрукти, м'ясо та інше). Також повідомив, що він тимчасово проживає разом зі своєю матір'ю та братом в [ADDRESS], в даній квартирі зареєстровані його матір та брат, а він розлучений і у нього є неповнолітня донька, майна у власності він немає. Покійна дружина позивача хотіла залишити будинок йому та мала намір скласти на нього заповіт. Окрім цього зазначив, що він має намір проживати в будинку за адресою: [ADDRESS], оскільки такою була воля його покійної тітки [PERSON], а даний будинок належав його бабусі та дідусеві. Також зазначив, що останній раз був у будинку в січні 2018 року, після цього приїжджав близько п'яти разів, однак будинок був зачинений на ключ, а хвіртка на колодку, оскільки позивач зі своєю співмешканкою [PERSON], чинили йому перешкоди у користуванні житлом. Просить в задоволенні позову відмовити, оскільки він має намір проживати у спірному помешканні, і іншого місця проживання у нього немає. Що стосується витрат за оплату комунальних послуг, то він готовий в будь-який сплачувати їх у рівних частках з позивачем. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просить його задоволити, зазначив, що відповідач більше року не проживає за адресою: [ADDRESS]. Окрім цього повідомив, що у позивача скрутне матеріальне становище, у зв'язку з чим він не може оформити субсидію. Також зазначив, що відповідачу ніхто не чинить перешкоди у користуванні житлом та з позовом до суду про усунення перешкод останній не звертався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивач є її чоловіком, вони познайомились більше року тому та 30.10.2018 року зареєстрували шлюб. Коли вони познайомились, то в будинку у позивача був безлад, а він сам був у відчаї, вона дзвонила відповідачу, але той не приїжджав. На річницю смерті колишньої дружини позивача йому ніхто не допомагав, тому вона погодилась допомогти, в тому числі і матеріально. Вони проживали разом близько року, на свято [PERSON] вона поїхала додому, однак до позивача ніхто не приїхав. Згодом позивач їй розповідав, що до нього приїжджали на Новий Рік. Окрім цього зазначила, що відповідача речей у будинку немає, є його порвані джинси, шорти, дві футболки та кросівки. Відповідач подарував позивачу телефон, однак вони мають намір його повернути. Відповідач не приїжджає до позивача, тільки дзвонить. Також зазначила, що до них прийшов соціальний працівник та повідомив, що необхідно виписати відповідача, щоб отримати субсидію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що є сусідкою позивача. Поки не померла дружина позивача, то відповідач та його брат часто приїжджали та допомагали їм, робили все необхідне по господарству, позивач постійно їх чекав та був в добрих відносинах з відповідачем, вони ніколи не конфліктували, відповідач часто залишався ночувати. Однак після смерті дружини позивача, коли до нього прийшла жити співмешканка [PERSON], хвіртка постійно закрита на ланцюг, туди неможливо зайти, остання постійно йому все підказує. 04.08.2018 року була річниця смерті дружини позивача, а 06.08.2018 року [PERSON] повела позивача в сільську раду, щоб виписати відповідача. Окрім цього зазначила, що восени 2017 року відповідач приїжджав та допомагав по господарству, а одного разу коли він у 2018 році приїхав, то вони всі сварилися і в будинок відповідача позивач та його дружина не впускали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивач є її вуйком, його померла дружина та її матір були рідними сестрами, а відповідач є її братом. Також повідомила, що відповідач разом з братом постійно допомагали позивачу по господарству та фінансово, допоки не з'явилась його нова дружина. Згодом позивач перестав спілкуватися з родиною. Також зазначила, що мати відповідача допомагала зробити поминки для померлої дружини позивача. Однак згодом [PERSON] повела позивача в сільську раду, щоб виписати відповідача. Окрім цього зазначила, що будинок позивача постійно закритий на ключ, а хвіртка на ланцюг. 03.12.2018 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про приєднання доказів до матеріалів справи та долучено письмові пояснення гр. [PERSON] від 14.11.2018 року, відповідно до яких останній зазначив, що [PERSON], [INFO], у житловому будинку [ADDRESS] ніколи не проживав та не проживає на даний час. Дані пояснення у [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS] відібрав адвокат [PERSON] на підставі ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Суд, заслухавши пояснення сторін, допитаних судом в якості свідків, пояснення представника позивача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та показань свідків, які були допитані в судовому засіданні. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії заповіту, посвідченого 23.12.1987 року Виконавчим комітетом Семигинівської Ради народних депутатів, [PERSON] все своє майно разом з будівлями, що знаходяться в с. Семигинів Стрийського району Львівської області заповіла своєму зятеві [PERSON] /а.с. 4/. Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі розпорядження Представника Президента 09.11.1993 року, житловий будинок з приналежними до нього спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить на праві особистої власності колгоспному двору головою якого є [PERSON] /а.с. 5/. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за № 1761, спадкоємцем майна гр. [PERSON], 1946 р. н., яка померла [INFO] року, є її чоловік гр. [PERSON], [INFO], що проживає в с. Семигинів, Стрийського району, Львівської області /а.с. 6/. Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 15.06.2018 року Стрийською державною нотаріальною конторою Стрийського районного нотаріального округу, земельна ділянка площею 1,1515 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що за адресою: Львівська область, Стрийський район, с. Семегинів належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину /а.с.7/. Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в [ADDRESS], відповідач [PERSON] зареєстрований в даному будинку 15.06.2016 року як племінник /а.с.8-13/. Відповідно до довідки, виданої Виконкомом Семигинівської сільської ради № 250 від 13.08.2018 року, [PERSON], 1973 р.н., зареєстрований, але не проживає в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с. 14/. Відповідно до відповіді відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за вх. № 14364 від 29.08.2018 року на запит Стрийського міськрайонного суду Львівської області за вих. № 456/3286/18/01.42.2/133/2018 від 15.08.2018 року, [PERSON] за адресою [ADDRESS] не значиться /а.с. 23/. Згідно з копією акту обстеження місця проживання від 11.10.2017 року комісії в складі: сільського голови [PERSON], секретаря сільської ради [PERSON], депутата сільської ради [PERSON] виявлено, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, проживає в м. Стрий /а.с. 36/. Відповідно до копії довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації за вих. № 2348 від 20.11.2018 року, згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на об'єкт нерухомого майна зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 09.11.1993р. Адміністрацією Представника Президента України, на підставі розпорядження Представника Президента України №726 від 09.11.1993р. та зареєстровано в реєстровій книзі №1 за реєстровим № 56. Згідно витягу з господарської книги с. Семигинів від 25.10.1993р. № 396, виданого Виконавчим комітетом Семигинівської сільської ради народних депутатів Стрийського району Львівської області головою колгоспного двору був [PERSON], член колгоспного двору: [PERSON] /а.с. 49/. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Верховний Суд України в Постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак ВС вказав, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Слід зазначити зазначити, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є хрещеним батьком відповідача [PERSON] Дідусь відповідача [PERSON] та його бабуся [PERSON] були власниками будинку, що за адресою: [ADDRESS]. Після смерті дідуся відповідача, майно успадкувала його бабуся [PERSON], яка згодом склала заповіт на користь свого зятя [PERSON] Окрім цього встановлено, що відповідач зареєстрований у спірному будинку з 15.06.2016 року, як племінник та на протязі тривалого часу надавав матеріальну допомогу позивачу та покійній [PERSON] у вигляді купівлі будівельних матеріалів та проведенні робіт по поточному ремонту будинку, також допомагав по господарству, додатково надавав матеріальну допомогу для придбання ліків та спеціальних медичних засобів (памперси, пеленки та інше). Після того, як у 2015 році [PERSON] захворіла його мати протягом двох років та до смерті [PERSON], щотижня їздила до неї та привозила ліки, їжу та інші необхідні речі. Крім того він з братом [PERSON] за свій кошт возили [PERSON] на лікування в м. Надвірну, м. Львів, с. Гошів, с. Зарічне та інші місця, де з'являлася надія її одужання. Після смерті [PERSON] відповідач допоміг у похованні останньої та організації поминок. У зв'язку з наведеним суд вважає, що відповідач [PERSON] є членом сім'ї позивача, оскільки був зареєстрований, як племінник за згодою власників помешкання, а саме позивача [PERSON] та його покійної дружини [PERSON] та вселений у будинок за їх згодою, і хоча постійно не проживав, однак періодично приїжджав та залишався ночувати в будинку за адресою: [ADDRESS], в будинку є наявними його особисті речі. Окрім цього, весь цей час відповідач надавав матеріальну допомогу позивачу та покійній [PERSON], та був пов'язаний з позивачем та його покійною дружиною спільним побутом, а покійна тітка відповідача, та й сам [PERSON] мали намір скласти на нього заповіт. Окрім цьому суд звертає увагу, що відповідач за місцем реєстрації, що за адресою: [ADDRESS] не проживає, оскільки позивач та його дружина [PERSON] чинять у цьому йому перешкоди, про що ствердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], однак він має намір там проживати, так як майна у його власності немає, фактично він проживає у матері, де зареєстрована остання та його рідний брат. Також в судовому засіданні з пояснень вказаних свідків встановлено, що відповідач не має можливості проживати в спірному будинку, оскільки такий постійно зачинений на ключ, а хвіртка на ланцюг. А відтак, суд вважає, що відповідач не проживає у спірному будинку з поважних причин, оскільки позивач та його дружина чинять йому перешкоди, що доведено в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Слід зазначити, що доводи позивача про те, що реєстрація відповідача у спірному будинку призводить до її надмірних витрат на оплату житлово-комунальних послуг не є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а може бути підставою для звернення до відповідача з вимогою про відшкодування понесених витрат на оплату таких послуг. У зв'язку з наведеним, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі, доводи про те, що відповідач за місцем реєстрації, що за адресою: [ADDRESS] не проживає, оскільки йому чинять перешкоди у цьому, враховуючи те, що відповідач на протязі тривалого часу надавав матеріальну допомогу позивачу та його покійній дружині та був пов'язаним з ними спільним побутом, допомагав по господарству, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням слід відмовити. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації. Оскільки, у задоволенні позову щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовлено, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо зняття [PERSON] з реєстрації. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed