Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України (за кордон) громадянину України [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON] до Турецької Республіки строком на 3 тижні у період липня - серпня 2019 р. для оздоровлення та відпочинку з обов'язковим поверненням до України без згоди та супроводу батька [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.04.2009 р. вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Від даного шлюбу у них народилась дитина [PERSON], [INFO]. Коли дитині було вісім місяців, відповідач залишив сім'ю та переїхав до міста Стрий Львівської області. 18.03.2013 р. шлюб між ними розірвано. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18.02.2016 р. визначено місце проживання дитини з матір'ю. З урахуванням наявності у сина численних захворювань, він потребує дороговартісного лікування, а також оздоровлення та відпочинку за кордоном. Однак, відповідач у продовж 5 років відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, внаслідок чого вона змушена звертатися до суду. Минулого року вона оформила для сина паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який для дітей його віку видається на 4 роки. Вказує, що для належного виконання материнського обов'язку, нею робиться все можливе щоб поїхати разом з сином за межі України для його оздоровлення, проте відповідач своєю безпідставною бездіяльністю позбавляє її змоги виконати такий, чим завдає шкоди життю та здоров'ю дитини. Окремо зазначає, що син перебуває на медичному обліку в КПП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва - як дитина, яка часто хворіє та стан здоров'я якої потребує систематичного прийому лікарських засобів за призначенням лікарів. Дитина перебуває на диспансерному обліку: з 2013 р. у фтизіатра поліклініки (відповідно до результатів реакції Манту) і 4 роки відвідувала спеціалізований дитячий садочок; з 2013 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у ортопеда, діагноз: вальгусна деформація колінних суглобів, Д-залежний рахіт 2- го типу; з 2014 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у ортопеда з діагнозом Транзиторний синовіїт обох кульшових суглобів; з 2016 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» в імунолога, діагноз: лейкопенія, зниження абсолютних показників клітинної ланки при збереженні відносних показників; імунна дисфункція; герпес 6, 7 типів. За рекомендаціями лікарів дитина, потребує оздоровчого відпочинку на морі. Проте, батько дитини ігнорує не лише свої батьківські обов'язки щодо утримання дитини, а й не визнає самого факту існування проблем зі здоров'ям у сина. Вказує, що протягом 2014 - 2015 років з дитиною їздили відпочивати на море в Одеську область, проте, море в Україні у найкращий період (липень - серпень), коли син оздоровлювався, часто дуже холодне та брудне, непридатне для безпечного і належного купання і плавання для дитини. А в час, коли можна приймати сонячні ванни (ранок 6-7 година, вечір - після 17 години) - майже завжди холодно, відсутнє сонце і сильні вітри. Зазначає, що дитині за станом його здоров'я потрібні саме плавання у морі і сонячні вигрівання. Саме тому дитина потребує оздоровлення на морі за кордоном. Потреби сина в оздоровленні є постійними. Їх причина - генетичне і хронічні захворювання. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 06.06.2018 р. у її позові до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини їй було відмовлено, однак постановою Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 р. дане рішення суду було скасоване як незаконне. У зв'язку з тим, що відповідач на даний час категорично відмовляється надати дозвіл дитині на тимчасовий виїзд за межі України, та й у разі надання ним нотаріально посвідченого дозволу в подальшому буде вчиняти реальні перешкоди аби відпочинок дитини не відбувся, тому вважає що надання відповідного дозволу має відбуватись саме у судовому порядку. Позивач [PERSON] будучи присутня у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та додатково пояснила, що відповідач протягом шести років ігнорує всі її усні та письмові звернення до нього про надання їхньому сину, який має проблеми зі здоров'ям, дозволу на відпочинок за кордоном, чим порушує гарантоване право дитини на відпочинок та оздоровлення. Вказала, що відповідач [PERSON] вводить суд в оману про те, що ним надано дозвіл на виїзд сина за кордон, оскільки такого дозволу вона не отримувала. Окрім цього за надання такого дозволу останній вимагав у неї грошової компенсації. Також, вважає, що надана нотаріально посвідчена згода, на виїзд закордон, а саме до Турецької Республіки на період липень - серпень 2019 р., про який їй стало відомо у ході судового розгляду, не є належною гарантією того, що вона зможе виїхати з дитиною на відпочинок, оскільки відповідач, може відкликати цей дозвіл, про що ним неодноразово вказувалось, а тому, оскільки між нею та відповідачем існує спір, дозвіл повинен бути наданий саме за рішенням суду. Вказала, що на даний час проживає разом з сином за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Так вказав, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а подана заява є грубим зловживанням позивачкою своїми процесуальними правами, оскільки такій достовірно відомо про завідомо безпідставний характер заявленого позову. Підставами звернення до суду позивач вказує факт відсутності участі батька у житті сина, злісне ухилення від сплати аліментів зі сторони батька та відмова від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Так, що стосується несплати аліментів, то зазначив, що він сплачує аліменти у встановленому судом розмірі, а тому заборгованість за аліментами у нього відсутня, даний факт стверджується - ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2016р. згідно якої заборгованість по сплаті за виконавчим листом № 2610/27695/2012р. відсутня, а переплата становить 7094,90 грн., перерахунком від 01.10.2018 р. на розрахунок заборгованості по аліментах від 21.08.2018 р. та 13.09.2018 р., довідкою № 09-04-14/423 від 02.10.2018 р. виданою Стрийським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Львівській області згідно якої заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.10.2018р. відсутня, переплата по сплаті аліментів становить 467 грн., листом начальника ГТУЮ у Львівській області від 26.09.2018 р.. З невідомих йому причин 05.12.2018 р. заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Львівській області Зубик О.І. йому нарахована заборгованість по сплаті аліментів за період з жовтня 2012 р. по листопад 2018 р. у сумі 52 369,67 грн. Даний розрахунок заборгованості на даний час оскаржується ним у Шевченківському районному суді м. Києва, а тому такий не може бути законною підставою для підтвердження факту існування заборгованості. Що стосується його участі у спілкування та вихованні сина, то зазначив, що він ніколи не відмовлявся та не відмовляється від участі у вихованні та спілкуванні з сином. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] зобов'язано не чинити йому перешкоди у спілкуванні з їх сином [PERSON] та визначено час для такого спілкування. Однак позивач завідомо не дає можливості бачитись йому з сином, що стверджується його численними зверненнями в органи поліції. Щодо твердження позивача про те, що він нібито впродовж п'яти років відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, вказав, що позивачем жодним чином не обґрунтовано у чому полягає порушення її прав, адже у добровільному порядку до нього остання не зверталась, у наданні ним дозволу на виїзд його дитини за кордон, зокрема саме до Туреччини на період липень - серпень 2019р, він їй не відмовляв. А навпаки, як тільки він дізнався про те, що у провадженні Стрийського міськрайонного суду перебуває дана цивільна справа, ним 22.01.2019 р. було надано нотаріальну згоду на виїзд за кордон до Туреччини у період з 01.07.2019 р. по 31.08.2019 р. його сина [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], а тому предмет спору у даній справі відсутній взагалі. Він неодноразово намагається зв'язатися з позивачем щоб передати їй відповідну заяву про дозвіл на виїзд за кордон їх сина, однак остання на контакт з ним не йде. Рекомендований лист з повідомленням, який було відправлено на адресу проживання позивача ([ADDRESS]) з оригіналом нотаріально посвідченої згоди на виїзд за кордон, свідомо [PERSON] не отриманий у поштовому відділені та такий повернувся у зв'язку з закінченням терміну зберігання. На підставі вищенаведеного просив суд у задоволені позову відмовити, та стягнути на його користь з позивача понесені ним судові витрати пов'язані з наданням йому професійної правничої допомоги у розмірі 6 750 грн.. Представник відповідача адвокат Кріль\~О.М. у судовому засіданні позовні вимоги заперечила з підстав викладених у відзиві на позов та просила суд відмовити у їх задоволенні. Зокрема вказала, що у відповідності до Правил перетинання державного кордону України громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57 з наступними змінами та доповненнями виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Така нотаріально посвідчена згода була надана відповідачем саме у ту країну прямування та у тому часовому проміжку про який просить позивач у позовній заяві, тому її права та права дитини жодним чином не порушені. Небажання позивача [PERSON] та ухиляння нею від отримання вищевказаної згоди не є та не може бути підставою для звернення до суду з даним позовом для захисту прав дитини. У зв'язку з цим просить суд у позові відмовити. Представник служби у справах дітей та сім»ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, однак надіслали на адресу суду заяву згідно якої просили проводити розгляд справи без представника служби у справах дітей та сім»ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації та винести рішення на користь та в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO]. Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити з таких міркувань. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06.12.2012р.. Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], місце проживання якого визначено з матір'ю [PERSON], згідно рішення Апеляційного суду міста Києва від 18.02.2016р. Також, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва №761/9088/16-ц від 25.05. 2017 р. [PERSON] встановлено час спілкування із малолітнім сином [PERSON] наступним чином: перший тиждень кожного місяця: п'ятниця з 16.00 год. до 20.00 год., субота з 10.00 год. до 12 .00 год. та з 17.00 год. до 20.00 год., неділя з 10.00 год. до 12.00 год. Відповідно до листа комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Шевченківського району м. Києва від 08.02.2017 р., довідки ДУ "Інститут травматології та ортопедії НАМН України" від 27.05.2014 р. та довідки цього інституту від 03.10.2017 р. малолітній дитині позивача та відповідача [PERSON] рекомендовано у зв'язку зі станом здоров'я відпочинок та санаторно - курортне лікування на морі. Вищевикладені обставини встановлені постановою Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третьої особи Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, яка набрала законної сили 20.12.2018 р. і долучена до матеріалів справи, та такі не заперечувались сторонами у судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, вказана постанова Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 р. має преюдиціальне значення, а тому посилання на обставини встановлені нею доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Згідно з п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 р. та яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 р. Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст.313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; У судовому засіданні з достовірністю встановлено той факт, що відповідачем [PERSON] було надано згоду на тимчасовий виїзд за межі України дитини, що стверджується наявною у матеріалах справи копією нотаріально посвідченої згоди від 22.01.2019 р., на тимчасовий виїзд за кордон до республіки Туреччина у період 01.07.2019 р. по 31.08.2019 р. його сину [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], яка несе відповідальність за життя та здоров'я сина та буде здійснювати перевезення сина за кордон та забезпечить його повернення в Україну. /а.с.168/. Оригінал даної нотаріально посвідченої згоди було оглянуто та досліджено у судовому засіданні у результаті чого встановлено, що даний доказ відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достовірності, а тому посилання позивача на те, що відповідач на даний час категорично відмовляється надати дозвіл дитині на тимчасовий виїзд за межі України, а саме у Туреччину на три тижні в липні - серпні 2019 р. судом до уваги не беруться. Окрім того, твердження позивача про те, що відповідач навіть після надання ним нотаріально посвідченого дозволу в подальшому буде вчиняти реальні перешкоди аби відпочинок дитини не відбувся, зокрема відкличе надану ним нотаріальну згоду, у зв'язку з чим надання відповідного дозволу має відбуватись саме у судовому порядку є голослівними та надуманими, нічим не підтвердженими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яким регулюється порядок перетину державного кордону громадянами України. Твердження позивача про те, що про надану згоду їй не було відомо, та така в її розпорядження відповідачем не надавалась спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме роздруківкою смс переписки між позивачем та відповідачем. Окрім того, вищевказана заява - згода була надіслана 06.03.2019 р. відповідачем [PERSON] на адресу по місцю проживання позивачки та дитини (([ADDRESS]), яку остання у судовому засіданні підтвердила, рекомендованим листом з повідомленням /а.с.95-105/, який 16.04.2019 р. повернувся за зворотньою адресою у зв'язку з не врученням адресату, а саме за закінченням терміну зберігання./а.с. 166-167/ Також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні посилання позивача [PERSON] на те, що вона неодноразово в усній та письмовій формі зверталась до відповідача з проханням надати нотаріальну згоду на виїзд сина за межі України на відпочинок саме до Турецької Республіки на період липень - серпень 2019 р., докази такого звернення у матеріалах справи відсутні та суду не представлені. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно правової позиці викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) вбачається, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Суд приходить до переконання, що надана відповідачем [PERSON] нотаріально посвідчена згода від 22.01.2019 р., на тимчасовий виїзд за кордон до Туреччини у період 01.07.2019 р. по 31.08.2019 р. його сину [PERSON], [INFO] є достатньою підставою для виїзду дитини за межі України, згідно чинного законодавства, відповідає найвищим інтересам дитини та не порушує її право на відпочинок та оздоровлення. Окрім цього, згідно ч. 5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Дане рішення суду чи висновок, який затверджується рішенням розпорядження районної, районної у м.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі його утворення ради) сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади) є документом пред'явлення якого дозволяє на підставі підпункту 3 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 579 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20101 р. №724 зі змінами і доповненнями внесеним Постановою КМУ від 22.08.2018 р.№ 619)тимчасовий виїзд з України на строк до одного місяця, громадян які не досягли 16 річного віку у супроводі одного батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків. На підставі вищенаведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, зокрема врахувавши те, що місце проживання дитини [PERSON] визначено з матір'ю [PERSON], згідно рішення Апеляційного суду міста Києва від 18.02.2016р., що встановлено у постанові Львівського апеляційного суду від 20.12.2018 р.,тобто в даних спірних правовідносинах, які існують між сторонами, наявні підстави передбачені абз. 1 ч. 5 ст. 157 СК України, окрім того врахувавши той факт, що відповідач [PERSON] надав 22.01.2019 р. нотаріально посвідчений дозвіл сину [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон до Турецької Республіки у період 01.07.2019 р. по 31.08.2019 р. у супроводі матері [PERSON], у зв'язку з чим права дитини на відпочинок не є порушені, суд прийшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки спір між сторонами відсутній, а права позивача та дитини [PERSON], 11.02.2011 р. н. не порушені, а тому такі задоволенню не підлягають. Окрім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Так, відповідачем [PERSON] було заявлено клопотання про стягнення з позивача у його користь понесених ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6750 грн. Увідповідно дост. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов»язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. В підтвердження понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду надано ордер серії ЛВ № 150347 від 06.03.2019 р. про надання правової допомоги адвокатом Кріль О.М., договір - доручення про надання правової допомоги №015 від 08.01.2019 р, відповідно до якого у п.5.2 не вказана вартість години роботи адвоката, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, додаток №1 до договору, акт виконаних робіт №3 та дублікат квитанції про сплату 7500 грн.. Однак, в даному випадку враховуючи характер спірних правовідносин, зокрема те, що позов заявлено в інтересах малолітньої дитини та стосується захисту прав дитини, той факт, що малолітній [PERSON], [INFO], перебуває на утриманні його матері [PERSON] (позивачки), та в судовому засіданні встановлено, що дитина часто хворіє і потребує систематичного лікування у зв'язку з наявними у нього хронічними захворюваннями, з приводу заборгованості по сплаті аліментів між позивачем та відповідачем на даний час існує спір, позивач в судовому засіданні заперечила можливість сплати нею відповідачу судових витрат, оскільки вона перебуває в скрутному матеріальному становищі, при цьому не заперечуючи самого факту понесених відповідачем витрат на правову допомогу, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача понесених судових витрат.

Outcome: dismissed