Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

У квітні 2016 року Концерн «Міські теплові мережі» (надалі- Концерн «МТМ») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 2687 грн. 08 коп. за період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року, також просить стягнути з відповідача сплачені судові витрати у розмірі 1378 грн. У позовній заяві зазначав, що надавав послуги у кв.[ADDRESS] у період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року на загальну суму 7601,43 грн. Відповідач за вказаний період здійснював оплату за надані послуги частково. Станом на 01.07.2011 року виникла заборгованість у розмірі 2687,08 грн. Посилаючись на наведене,просив суд задовольнити позов. У процесі слухання справи ухвалою суду від 04.08.2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] Концерном «МТМ» у зв'язку із тим, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, а [PERSON] є власником 2/3 частини квартири, уточнено позовні вимоги (09.08.2016р) , і остаточно позивач просив суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду , поновити строк позовної давності, стягнути з [PERSON] заборгованість за період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року у розмірі 153,31 грн., стягнути з [PERSON] заборгованість за період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року у розмірі 2533,76 грн., стягнути з відповідачів судовий збір 1378,00 грн. пропорційно задоволеним вимогам У судовому засіданні Концерн «МТМ» підтримав викладене в позовній заяві, наполягав на позовних вимогах, просив суд задовольнити їх в повному обсязі на підставі викладених у позовній заяві. Зазначав, що Концерн «МТМ» звертався до суду із заявою про видачу судового наказу 13.10.2011 року, було видано судовий наказ, який ухвалою від 19.03.2013 року було скасовано, про що Позивач дізнався із постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 30.06.2013 року, до суду звернувся 06.04.2016 року, що на думку позивача є підставою для визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та поновлення строку звернення до суду. Крім того, зазначав, що дійсно у Концерну «МТМ» з КП «ВРЕЖО 13» було укладено договір доручення за яким, отримані кошти від населення на розрахунковий рахунок за послуги з централізованого опалення надані з 01.01.2009 року зобов'язаний перерахувати Концерну «МТМ», а тому надані відповідачем квитанції є боргом перед КП «ВРЕЖО №13», а тому не враховуються позивачем. У судовому засіданні [PERSON] заперечувала проти позову Концерну «МТМ» посилаючись на те, що позивач надавав у житлове приміщення відповідачів послуги неналежної якості, також зазначала, що доказів поважності пропуску звернення до суду із позовом позивач не надав. Крім того, зазначала, що згідно укладеного Договору від 13.06.2007 року, який був чинний на спірний період, вона перераховувала оплату за послуги позивача на рахунок КП «ВРЕЖО №13», однак Концерн МТМ не врахував безпідставно деякі з квитанцій про оплату послуг, тоді як інші сплачені у той період грошові кошти на рахунок ВРЕЖО №13 були враховані. Жодних відміток у квитанціях про сплату боргу КП ВРЕЖО 13 немає. Заявляє суду про застосування строку позовної давності і просить у позові відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, до матеріалів справи також долучені заперечення [PERSON] проти позову, в яких [PERSON] також просить суд застосувати строки позовної давності. А відтак, за згодою усіх учасників процесу, суд ухвалив слухати справу за відсутності [PERSON] на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Концерну «МТМ» підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно до вимог ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Пунктом 2.1. Статуту встановлено, що основною метою діяльності концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Згідно п.1.1. статуту Концерн «Міські теплові мережі» створено на підставі рішення 34 сесії 23 скликання Запорізької міської ради від 11.01.2002 року № 17 «Про створення комунальних підприємств теплових мереж», згідно із законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно рішенню Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Вказане рішення Виконавчого комітету ЗМР є чинним і на теперішній час ніким не скасовано. Як встановлено судом, Концерн «МТМ» у період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року надавав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 7601,43 грн. Відповідачі за вказаний період здійснювали оплату за надані послуги частково. Відповідачі є співвласниками по квартири [ADDRESS]. [PERSON] згідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить 2/3 частини квартири [ADDRESS], а [PERSON] -1/3 частина квартири. Згідно п. 18 „Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005р. № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Судом встановлено, письмовий договір про надання послуг з централізованого опалення між Концерном «МТМ» укладено 24.06.2010 року з [PERSON] Згідно з ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк, а відповідно до ст.64-68 ЖК України наймач /або власник/ жилого приміщення та повнолітні члени його сім'ї зобов'язані своєчасно та належним чином сплачувати комунальні послуги. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовідносини між сторонами у справі склалися на підставі надання/отримання послуг з тепло, водо-теплопостачання, тобто відносини фактично існували. Відносини, які склалися між сторонами підпадають під норми «Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за N 869 від 1 червня 2011 р. та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005р. №630. Відповідно до ст. 20, ст. 32 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги щомісяця у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст.66,67,162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. ст. 319, 322 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Місце реєстрації та проживання власника на зміст права власності не впливає. Згідно із ст.. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання ( ст..541 ЦК України). Зазначені норми цивільного кодексу в повній мірі узгоджується зі статтею 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, власник несе витрати по утриманню майна відповідно до своєї частки у власності, не залежно від фактичного проживання у квартирі, що є його власністю. Отже, зважаючи на те, що квартира належить кожному з відповідачів у рівних долях кожен співвласник повинен відповідати за зобов'язаннями відповідно до своєї частки у належному відповідачам житлі. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг та мають у зазначених частках відповідати за заборгованістю. З матеріалів справи не вбачається, що між відповідачами як співвласниками квартири встановлений договором певний порядок розрахунків з постачальниками послуг за надані послуги, тому їх відповідальність за надані послуги має розраховуватись у відповідності до частки кожного у спільному майні, тобто у 1/3 частині та 2/3 частинах відповідно. Постановою КМУ від 17.02.2011 року №151 «Про затвердження порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення,постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості» визначений механізм проведення перерахунків розміру плати за послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі. Перелік випадків, в яких виконавець повинен здійснити перерахунок споживачу згідно Порядку є вичерпним. Згідно п.2 вказаної Постанови у разі ненадання послуг або надання їх не в повному обсязі, зниження якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, виконавець проводить перерахунок розміру плати за фактично надані послуги шляхом зменшення розміру плати за надання послуг з урахуванням вимог, наведених у додатку. П. 3 Постанови передбачено, що Виконавець зобов'язаний провести протягом місяця, що настає за розрахунковим, перерахунок розміру плати за надані споживачеві послуги у разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості незалежно від наявності заборгованості за надані послуги. Відповідачі не надали суду жодного з передбачених Постановою документа, до позивача з заявою про перерахунок жодного разу не зверталися, а отже підстави для зменшення розміру заборгованості , як про це зазначено у запереченнях проти позову, відсутні. У відповідачів виник обов'язок сплачувати ці послуги пропорційно до їх частки у праві власності на приміщення, у яке надаються зазначені послуги. Разом із тим, судом встановлено, що 13 червня 2007 року між КП «ВРЕЖО №13 та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. (а.с.105-107). Вказаний договір укладено згідно до п. 28 на 3 роки. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмове заявлено про розірвання або необхідність перегляду. Відповідно до п. 13 цього договору, який був чинний на спірний період з 01.01.2009 року по 24.06.2010 року, плата вноситься за послуги на розрахунковий рахунок КП «ВРЕЖО №13». Отже, у зазначений період усі платежі які надходили від [PERSON] на розрахунковий рахунок КП «ВРЕЖО № 13», мають бути враховані у погашення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. З вказаний період суду надано квитанцію, яка підтверджують сплату [PERSON] послуг: №00442.086.300 від 27.01.2009 року за опалення -100 грн., абонентська плата за опалення- 60 грн.)? (всього 160 грн .- отримувач КП «ВРЕЖО №13) (а.с.107), у розрахунку Концерну «МТМ» не враховано за опалення 100 грн, абонентська плата 60 грн. Отже, за спірний період позивачем не враховано квитанцію на суму 160,00 грн., яка сплачена на розрахунковий рахунок КП «ВРЕЖО №13» у відповідності до п. 13 Договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 13.06.2007 року, доказів того, що ця сума є боргом перед КП «ВРЕЖО №13» позивачем не надано, отже ця сума підлягає виключенню із суми до стягнення. 30.01.2009 року між Концерном «МТМ» та КП «ВРЕЖО №13» був укладений Договір доручення №200903, відповідно до п. 3.2.21 розділу 3.2. цього договору, отримані КП ВРЕЖО №13 від населення на свій розрахунковий рахунок кошти за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, надані з 01.01.2009 року зобов'язаний перерахувати Концерну «МТМ» протягом п'яти робочих днів з дня отримання. Разом із тим, позивач не позбавлений права звернутися із вимогами до КП «ВРЕЖО №13», або його правонаступників із вимогою про повернення платежу від 27.01.2009 року, тобто до укладення Договору доручення №200903 як безпідставно отриманих від [PERSON] Отже, щодо решти наданих відповідачем квитанцій то слід зазначити, що вказані квитанції містять графу Борг ГВП, чи Борг абонентська плата, Борг опалення із прямою вказівкою: отримувач КП «ВРЕЖО №13», поряд із цим, містять також і оплату послуг Концерну «МТМ», а тому ці платежі є сплатою боргу перед КП «ВРЕЖО №13», який виник у період до 01.01.2009 року, а тому у розрахунок боргу судом не враховуються. Квитанція від 11.07.2011, 01.08.2011, 29.08.2011 року не стосується спірного періоду, а тому також не враховуються судом. Квитанція від 02.11.2009 року також не враховується судом, так як сплачена на рахунок ПАТ «Запоріжгаз». Отже, як заявлено у позовній заяві до [PERSON] сума її боргу становила згідно позову 153,31 грн. ( із нарахованого 5067,66 грн., внесено [PERSON] 4914,35), разом із тим, судом також встановлено, що позивачем не враховано у розрахунок платежів внесені [PERSON] грошові кошти у розмірі 160,00 грн., отже з урахуванням положень ст. 10,11 ЦПК України та меж заявлених вимог, у урахування внесених коштів, суд вважає, що боргу перед Концерном «МТМ» у [PERSON] за період з 01.01.2009 року по 31.06.2011 року немає, а тому у задоволенні позовних вимог до [PERSON] відмовляє за недоведеністю. Разом із тим, позивач просить стягнути також з [PERSON] -2533,76 грн., а тому суд виходячи із меж заявлених вимог та положень ст. 10,11 ЦПК України визнає обґрунтованими вимоги до [PERSON] у сумі 2533,76 грн., яка утворилася з а період з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року. Разом із тим, Відповідачами до суду надані заяви про застосування строків позовної давності. Згідно з роз'ясненнями п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом порушено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, за таких обставин не підлягають застосуванню положення ст. 257 ЦК України за заявою [PERSON], оскільки у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з його недоведеністю. Щодо заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач. У ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів чи витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України № 6-214цс15 від 21 січня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст.264 ЦПК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Судом встановлено, у тому числі і з матеріалів цивільної справи № 2н-3670/11, 13.10.2011 року Концерн «МТМ» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані з 01.01.2009 року по 30.06.2011 року послуги у розмірі 2687,08 грн. 07.11.2011 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя видано судовий наказ щодо [PERSON] Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2013 року заяву [PERSON] задоволено судовий наказ скасовано. Отже строк позовної давності перервався з 13.10.2011 року і по 19.03.2013 року, з 20.03.2013 року почався знову щодо вимог до [PERSON] і тільки 06.04.2016 року Концерн «МТМ» звернувся до суду із позовом до суду до [PERSON] Так, в своїх позовних вимогах позивач ставить питання про поновлення строку звернення до суду з вимогами до [PERSON] поза межами трирічного терміну, однак суд не находить підстав для його поновлення. Щодо [PERSON], то слід зазначити, що Концерн «МТМ» звертався до суду із заявою про видачу судового наказу за спірний період з [PERSON] та [PERSON] (помилково зазначено прізвище [PERSON]), ухвалою Орджонікідзевського районного суду від 06.09.2011 року у прийнятті заяви про видачу судового наказу відмовлено. Відмова суду у прийнятті заяви про видачу судового наказу не зупиняє перебігу позовної давності, оскільки судом не прийнято рішення про суті наказу. Отже, таке звернення Концерну «МТМ» не перериває строку позовної давності, а тому із вимогами про стягнення заборгованості за період 2009-2011 роки з [PERSON] Концерн «МТМ» звернувся у серпні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, поважних підстав для поновлення п'ятирічного строку Концерн «МТМ» суду не надав, доказів переривання строку давності шляхом внесення платежів [PERSON] не надано, з розрахунку заборгованості до нього вбачається, що ним жодного платежу не вносилося, а тому у позові до [PERSON] слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed