Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог в редакції від 07.12.2019р.) до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між нею та [PERSON] і її сином [PERSON] були укладені договори позики, які оформлені розписками: від 10.11.1998р., від 14.06.1999р., від 08.09.2000р., від 18.10.2008р., які написані власноручно [PERSON] та від 17.09.2008р., від 18.05.2009р., власноруч написані [PERSON] . За умовами договорів [PERSON] передала відповідачам 34000 доларів США, що станом на 13.05.2019р. складає 887848грн. 80коп., які зобов`язалися повернути за першою вимогою. Між тим, незважаючи на неодноразові вимоги позивача повернути борг, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали і борг не повернули. Отже, просить суд, - стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу в розмірі 19000 доларів США; стягнути з [PERSON] на свою користь 15000 доларів США. Крім того, посилаючись на ч.1 ст. 1048 ЦК України, просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 596433грн. 78коп. та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України - 5475 доларів США; а також стягнути з [PERSON] на свою користь 470869грн. 54коп. та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК - 4322 доларів США. Також зазначено орієнтовний розрахунок судових витрат, який складається із витрат на правничу допомогу в розмірі 76995грн. та судового збору 8900грн. за подачу позову, 385грн. за подачу заяви про забезпечення позову, 737грн. 91коп. за подачу заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 30.05.2019р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.01.2020р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 17.05.2019р. відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 06.04.2020р. відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення позову. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що матеріал справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які доводять факт передачі позивачем та отримання ним на виконання умов договорів позики 15000 доларів США. Розписка від 18.05.2009р. не містить особи, у якої були взяти кошти, як позика; зазначено 500 у.е. не дають змоги достовірно встановити, що саме було отримано у позику. Крім того, вказує, що він виплатив позивачу грошові кошти в сумі 189784,85грн., чим повністю розрахувався з позивачем за отриманою позикою, що підтверджується квитанціями та розпискою. Заперечує факт нарахування 3% річних по ст. 625 ЦК та нарахування за ч.1 ст. 1048 ЦК. Предметом спору є стягнення заборгованості по договору позики, по якому передавалась валюта і розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Також зазначає, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Отже, якщо позика отримана в іноземній валюті, то норми ст. 1048 ЦК не можуть бути застосовані. Оскільки строк повернення позики у договорах позики встановлений не був, то відповідно до вказаних норм права обов`язок з погашення позики виникає виключно після закінчення 3-ти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги. При цьому, позивач з вимогами про повернення позики до нього не зверталась, він їх не отримував. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Очікуваний розмір витрат на правничу допомогу складає 15000 грн. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що свої зобов`язання перед позивачем повністю виконала і заборгованості немає. В зв`язку з тим, що з моменту погашення позики минуло багато часу, то документів про погашення позики не збереглося. З моменту отримання позики у позивача та до моменту звернення позивача до суду минуло більше 20 років. Позивачка не передавала їй в борг долари США, а з тексту розписок вбачається, що передавались долари, але не долари США, а канадські долари. По розписках від 14.06.1999р. на суму 3000 у.е. та від 08.09.2000р. на суму 3000 у.е. грошові кошти відповідач в борг не отримувала та зобов`язань з повернення доларів США на себе не брала. Тому вимога є необґрунтованою. Крім того, строк позовної давності по заявленим позивачем вимогам: по розписці від 10.11.1998р. закінчився 10.11.2001р.; по розписці від 14.06.1999р. закінчився 14.06.2002р.; по розписці від 08.09.2000р. закінчився 08.09.2003р., а тому слід застосувати норми ЦК УРСР. По розписці від 18.10.2008р. закінчився 18.10.2011р., а тому слід застосувати строки позовної давності. Також вважає необґрунтованими судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу адвоката, розмір яких є завищеним. Просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Митнюк В.І. просили задовольнити позов та заяву про збільшення позовних вимог. Зазначили, що відповідачі неодноразово брали у неї в борг грошові кошти, про що писали розписки. Частково погашали заборгованість, але при цьому, брали нові кошти. Є непогашені розписки, на усні вимоги щодо повернення коштів не реагують; позивач почала наполягати на поверненні коштів, але відповідачі ухиляються від повернення коштів. По розписках від 10.11.1998р., 14.06.1999р., 08.09.2000р. відповідач [PERSON] взяла у борг грошові кошти в доларах США, але час повернення коштів не вказано у розписках. Кошти взагалі не повернуті, незважаючи на те, що 31.05.2019р. направлена письмова вимога. По розписці від 18.10.2008р. відповідач [PERSON] отримала в борг 10000 доларів без строку повернення, на письмову вимогу від 31.05.2019р. не реагує. 3% річних та проценти за ч.1 ст. 1048 ЦК нараховані з 01.05.2010р. на загальну суму боргу 19000 доларів, оскільки станом на 01.05.2010р. відповідачі припинили сплачувати проценти за користування позикою. Розписками не передбачено нарахування відсотків за користування коштами. При нарахуванні процентів за ч.1 ст.1048 ЦК застосована облікова ставка НБУ за період з 01.05.2010р. по 07.12.2019р. При цьому, дата 01.05.2010р. не є строком повернення коштів за договорами позики. Крім того, зазначили, що не знає, в якій сумі вона отримала відсотки від [PERSON] за користування позикою. Вона надавала [PERSON] грошові кошти як фізична особам, а остання брала їх на підприємницьку діяльність. Позивач зазначила, що [PERSON] сплачувала відсотки за користування позикою, хоча вони не передбачені договорами, але борг не повернуто. Позика отримана відповідачами у валюті долари США. Також, зазначили, що 17.09.2008р. та 18.05.2009р. [PERSON] надала як позику [PERSON] грошові кошти, строк повернення вказаний у розписках не був і проценти за користування коштами договорами не передбачено. На письмову вимогу від 31.05.2019р. відповідач не відреагував. Зазначили, що кошти, які вказує [PERSON] , як такі, що ним повернуті, фактично повернуті по інших розписках. Вважає, що відповідач визнав заборгованість на суму 15000 доларів США. Аналогічно по договорах із [PERSON] нараховано 3% річних за ст. 625 ЦК та проценти за користування коштами за ч.1 ст. 1048ЦК. Оригінали розписок і досі знаходяться у позивача. Крім того, зазначили, що з питань про стягнення з відповідачів судових витрат, то будуть подані ними відповідні документи після винесення рішення по справі. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились, будучи неодноразово повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Ніколаєв О.В. просив відмовити у задоволенні позову, враховуючи доводи, викладені у відзив та письмових поясненнях по суті спору. Крім того, зазначив, що стосовно договорів з [PERSON] , то пройшли строки позовної давності; не відомо, у якій валюті надавалася позика, - у.е - такої валюти немає, а долари- невідомо, якої країни (канадські, США тощо). Крім того, зазначив, що [PERSON] не має заборгованості перед [PERSON] . Він повністю сплатив заборгованість. При цьому, позивач підтверджує факт отримання від нього коштів, але вказує, що повернення відбулось по інших розписках. У розписці від 17.09.2008р. не вказано, у кого бралися кошти та відсутній строк повернення; 3% річних не можна застосовувати по договорах, що укладені відносно іноземної валюти; проценти за ч.1 ст. 1048 ЦК - не може ця норма застосовуватися до іноземної валюти. Письмову вимогу від [PERSON] [PERSON] не отримував. Кошти по розписці від 17.09.2008р. [PERSON] сплатив позивачу, що підтверджується квитанціями та платіжними документами, хоч і не зазначено у цих документах, що по цій розписці повертаються кошти. Вважає, що необхідно стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 15000грн., але докази щодо таких витрат, відсутні. За письмовими поясненнями [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: судом досліджено оригінали розписок, що надані позивачем [PERSON] : розписка містить такий текст: «Я, [PERSON] (містяться анкетні дані) взяла у борг гроші в сумі 3000у.е. (три тисячі доларів) у [PERSON] (містяться анкетні дані). По першій вимозі зобов`язуюсь повернути. Підпис, дата 10.11.98р.»; «Я, [PERSON] 14.06.99 отримала додатково ще 3000 у.е. на тих же умовах. Дата 14.06.99р., підпис»; «Я, Бакрадзе В.М . 8.09.2000р. отримала додатково 3000 у.е. на тих же умовах. 8.09.2000р., підпис»; розписка з текстом : « Я, [PERSON] отримала в борг у [PERSON] десять тисяч доларів, 18.10.2008р., підпис»; розписка з текстом: «Я, [PERSON] 17.09.08 отримав в борг 10000 доларів у [PERSON] . 17.09.08 , підпис»; розписка з текстом: «Я, [PERSON] отримав у позику 5000 у.е. під проценти, зобов`язуюсь повернути. Дата 18.05.09. підпис». 31.05.2019р. [PERSON] направлено [PERSON] та [PERSON] письмову вимогу, що датована 28.05.2019р., за якою просить останніх повернути їй грошові кошти на загальну суму 34000 доларів США. Дійсно платіжні документи: квитанції, додаткові квитанції від 29.01.2019р., 05.04.2018р., 16.07.2018р., 29.01.2019р., 29.01.2018р., 07.06.2019р., 07.06.2019р., 12.11.2018р., 07.06.2019р., 12.11.2018р., 12.11.2018р., 04.04.2009р., 02.03.2009р., 04.07.2009р., 04.07.2009р., 14.06.2010р., 26.01.2009р., 22.01.2010р., 21.11.2009р., 05.05.2009р., 26.01.2009р., 18.09.2009р., 18.09.2009р., які надані відповідачем [PERSON] , містять інформацію про те, що певні грошові суми перераховувались на рахунки [PERSON] із призначенням платежу : «поповнення рахунку», «перекази», «погашение кредита [PERSON] за март, февраль, июнь, май 2009г., за февраль- март - апрель 2010г., за декабрь 2008, январь 2009 (авто), за декабрь 2009, январь 2010, сентябрь, октябрь, ноябрь 2009, за апрель 2009, за ноябрь 2008 - январь 2009, за июль 2009, за август 2009». При цьому, сплата коштів відбувалась у валюті гривня. Крім того, не зазначено за якими договорами здійснюються виплати таких коштів. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Розписки підписані відповідачем є документом, що стверджує про вчинення правочину між ним та позивачем, тобто сторонами фактично в письмовій формі був укладений договір позики. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов?язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. За положеннями частин 1 та 3 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Правова позиція з цього приводу викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, постанові 13.12.2017 у справі №309/3458/14-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року справа №524/4946/16-ц. Статтею 99 Конституції України (28.06.1996р.) встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Крім того, слід зазначити, що враховуючи норми ст.ст. 192, 524, 533, 1049 ЦК України, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 525 ЦК України одноособова відмова від виконання зобов`язань і одноособова зміна умов договору не припустимі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Як передбачено статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з приписами ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як передбачено ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Боржник, як зазначено у ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 373/2054/16-ц, у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості в іноземній валюті, що передбачає і нарахування 3% річних саме з розміру заборгованості в іноземній валюті. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. До таких висновків прийшов Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц; у постанові від 10.04.2018р. у справі №910/10156/17, постанові Верховного Суду від 15.04.2015р. у справі №910/2899/14. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 374 ЦК УРСР (в редакції, що діяла до 01.01.2004р.) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст. 375 ЦК УРСР). Позичальник вправі заперечувати договір позики за його безгрошовістю, доводячи, що гроші або речі в дійсності зовсім не одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж зазначено в договорі. В тих випадках, коли договір позики повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 цього Кодексу), заперечення його за безгрошовістю шляхом свідоцьких показань не допускається, за винятком випадків кримінально карних дій (ст. 376 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 161 ЦК УРСР, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов`язання в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов`язання (ст. 165 ЦК УРСР). Грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР (ст.169 ЦК УРСР). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів (ст. 214 ЦК УРСР). Відповідно до п.п. 4, 10 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції, що діє з 01.01.2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення. Іноземна валюта - це: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б)кошти на рахунках у банках й інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані в грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах (ст. 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 р. № 2473-VIII). Отже, іноземна валюта - це всі види валют, окрім гривні. Валютний курс - установлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Розрахункова одиниця (умовна або штучна одиниця) - це одиниця спеціального права запозичення, визначена Міжнародним валютним фондом. Відповідно до визначення в статті 9 Кодексу торговельного мореплавства від 23.05.1995 року, визначені суми, переводяться в національну валюту України за офіційним курсом цієї валюти до одиниці «спеціального права запозичення», що публікується Національним банком України на день створення обмежувального фонду, а якщо обмежувальний фонд не створюється - на день здійснення платежу. Відповідно до листа заступника голови Державного Комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 21.12.2007р. №9563/0/2-07 жодним нормативно-правовим документом не визначено поняття "умовна одиниця". За результатами розгляду справи, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Так, [PERSON] не підтверджено право вимагати від відповідачів [PERSON] та [PERSON] виконання ними боргових зобов`язань за договорами позики, які оформлені розписками, незважаючи на те, що оригінали цих розписок знаходяться у позивача. Так, розписки від 14.06.1999р., від 08.09.2000р. та від 18.05.2009р. не містять істотних умов договору позики: не вказана грошова одиниця як засіб для розрахунку, а визначення «у.е» - не дає можливості ідентифікувати її як грошову одиницю. Крім того, у розписках від 17.09.2008р., від 10.11.1998р. та від 18.10.2008р. вказано, що відповідачі отримали у борг у позивача грошові кошти у доларах (відповідні суми). Між тим, не вказано, якої країни визначена така грошова одиниця, враховуючи, що долари перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави (канадські долари, австралійські долари, новозеландські долари, долари США тощо). Той факт, що відповідачі у своїх відзивах вказують про те, що вони розрахувалися із позивачем і не мають заборгованості, не дає підстав вважати, що вони фактично визнають позов, оскільки не можливо встановити ціну позову, здійснити розрахунок за курсом валют та перевірити нарахування позивача за нормами ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім того, за наданими відповідачем [PERSON] ряду платіжних документів, за якими він протягом певного періоду часу здійснював перекази [PERSON] та поповнював її рахунок, - відбувалось в національній валюті гривня і в цих документах не вказувалася підстава таких операцій (за якими конкретно договорами позики сплачувались кошти). Слід також зазначити, що позивач сама підтвердила факт того, що крім цих розписок, були ще ряд розписок, за якими заборгованість відповідачі погасили. Також звертається увага на те, що позивач [PERSON] під час розгляду справи вказала, що до травня 2010 року відповідачі сплачували їй проценти за користування коштами, хоча такі проценти і не були передбачені договорами позики, що оформлені розписками. Отже, такі обставини також не дають можливості не лише встановити грошову одиницю як засіб для розрахунку, а й розмір заборгованості. Відповідно, не підлягають до задоволення позовні вимоги і про стягнення з відповідачів 3% річних, які нараховані позивачем за нормами ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки не можливо встановити розмір основного боргу. В доповнення до викладеного, суд вважає безпідставними позовні вимоги про застосування положень ч.1 ст. 1048 ЦК України, оскільки судом не встановлені обставини про те, що позивачем надавалась позика відповідачам у національній валюті гривна. Оскільки відсутні правові підстави для задоволення позову, то не підлягають до задоволення заяви відповідачів про застосування строків позовної давності. Не підлягають до задоволення вимоги відповідача [PERSON] про стягнення із позивача [PERSON] на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 15000грн., оскільки ні ним, ні його представником не надано до суду жодних належних та допустимих доказів у підтвердження понесених таких витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed