Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

05.06.2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги 15.06.2018 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.03.2000 року укладено договір купівлі- продажу між нею та [PERSON], відповідно до якого вона придбала 45/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами, жилою площею 48,2 кв.м. по [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці Охтирської міської ради. При оформленні договору купівлі-продажу продавець [PERSON] привела технічну документацію на 45/100 частини будинковолодіння у відповідності з фактичним розташуванням на місцевості об'єктів нерухомості, провела реєстрацію поточних змін у такому вигляді, який дійсно був на місцевості. [PERSON] передала [PERSON] технічний паспорт на жилий будинок індивідуального житлового фонду від 17.03.2000 року з відмітками про внесення поточних змін та будівельний паспорт від 21.11.1988 року та від 21.11.1998 року з дозволами на прибудови та перебудови, а також судове рішення про затвердження мирової угоди від 27.12.1974 року між попередніми власниками. Як станом на 22.03.2000 року, так і на даний час об'єкт нерухомості складається з одного дерев'яно-цегляного житлового будинку жилою площею 48,2 кв.м. з технічним позначенням А, а, а4 з господарськими спорудами та надвірними будівлями у виді сараю-літньої кухні Б, літньої кухні Ж, сараю В, огорожі №1-2, колодязя №3-К, що складає 45/100 будинковолодіння по [ADDRESS]. Самочинно збудованих будівель не було. 2.03.2017 року після проведення поточної інвентаризації Комунальним підприємством Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» за адресою [ADDRESS] співвласнику [PERSON] вказано та зроблено відмітку в технічній документації, що тамбур а4 та тамбур а6 є самочинно збудованими, з чим вона не погоджується, так як до цього вказані прибудови були зареєстровані як такі, що збудовані на законних підставах, які вона придбала разом з частиною будинку за договором купівлі-продажу від 22.03.2000 року. На вказані прибудови в неї маються на попереднього власника будівельний паспорт від 21.11.1988 року, до якого надані виписка з рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради №248 від 11.08.1988 року «Про дозвіл будівництва [PERSON].» з дозволом на право будівельних робіт на прибудову жилої кімнати розмірами 3,0 м х 3,0 м, тамбуру розміром 2,0 м х 4,0 м по [ADDRESS] та затверджений план забудови . Позивачка зазначає, що тамбур «а4» був придбаний нею у власність за договором купівлі-продажу від 22.03.2000 року у [PERSON] з усіма дозвільними документами. Щодо тамбуру «а6» вона вказує, що він є складовим навісом до тамбуру «а4», об'єднаним одним суцільним дахом і окремим об'єктом нерухомості ніколи не був і не є таким на даний час. Просить визнати за нею право власності на тамбур а4 площею 4.4 кв.м. до житлового будинку із заскленим навісом а6 над сходами до приміщення даного тамбуру а4 та над територією перед сходами до даного тамбуру а4, розташованих за адресою [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали. Відповідачка [PERSON], вона ж представник за нотаріально завіреною довіреністю відповідача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі. Вважає, що оскільки відповідачі жодним чином не оспорюють права власності позивачки на спірні прибудови, не перешкоджають її праву володіння, користування та розпорядження, то вони не є відповідачами у даній справі, а фактично спір має мається між позивачкою та БТІ і Охтирською міською радою в особі ДАБК. У відзиві на позов, поданому до суду 10.07.2018 року, відповідачі вважають позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, так як на їх думку, позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що вони не визнають її право власності на спірні прибудови, зазначені в позові. Вони не мають жодних претензій з приводу володіння, користування та розпорядження даними прибудовами, жодного спору між ними та позивачкою з моменту укладення договору купівлі-пролажу з приводу даних прибудов не виникало. Тому, на їх думку, вони не є відповідачами по даній справі. 23.07.2018 року від позивачки надійшла відповідь на відзив відповідачів, в якій вона зазначила, що саме з ініціативи відповідачів [PERSON] [PERSON] виник даний спір, так як за їх зверненням БТІ зроблено в технічній документації відмітку про самочинні об'єкти. Вищевказане свідчить про невизнання відповідачами права власності на спірні об'єкти за позивачкою. У запереченнях на відповідь відповідачі [PERSON] та [PERSON] зазначають, що позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що вони не визнають право власності на прибудови. Твердження про змову з працівниками БТІ є надуманим. Крім того, під час перевірки адміністративне стягнення було накладено не тільки на позивачку, а і на відповідачів. Право власності на прибудови «а4» та «а6» вони ніколи не оспорювали. Вони не згодні лише з незаконно збудованим, на їх думку, гаражем, який займає велику територію спільної земельної ділянки та унеможливлює заїзд вантажним автомобілем у двір (а.с.208-212). Представник Охтирської міської ради до суду не з'явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв від нього не надійшло. За таких обставин суд вважає можливим розгляд справи проводити у відсутність представника Охтирської міської ради. Представник Комунального підприємства Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнає. В своїх письмових запереченнях зазначає, що 02.03.2017 року КП ОМР «БТІ та АПР» було проведено поточну інвентаризацію домоволодіння по [ADDRESS], під час якої [PERSON] не надала працівникам підприємства будівельного паспорту або будь-яких дозвільних документів, що підтверджують дозвіл на будівництво тамбурів літ. «а4» та літ. «а6» (а.с.139), тому відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, дані тамбури збудовані без дозволу, тобто є самочинно збудованими. 06.06.2018 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області позов було залишено без руху. Після усунення недоліків 23.06.2018 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрите провадження у справі і призначено судове засідання на 04 липня 2018 року. Протокольною ухвалою суду від 04 липня 2018 року розгляд справи відкладений на 12.07.2018 року о 13:00 годину за заявою відповідачів [PERSON], [PERSON] Протокольною ухвалою суду від 12.07.2018 року судове засідання за клопотанням представника позивача відкладено на 11.09.2018 року о 14:00 годині. Протокольною ухвалою суду від 11.09.2018 року за клопотанням відповідачів та їх представника судове засідання було відкладено на 26.09.2018 року. Суд, заслухавши пояснення відповідачки, представника відповідачів, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 22.03.2000 року [PERSON] придбала 45/100 частини житлового будинку із господарчими спорудами, що розташовані на земельній ділянці Охтирської міської ради, по [ADDRESS] у [PERSON] Право власності зареєстровано в державному реєстрі. На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок жилою площею 48,2 кв.м. зазначений під літерами А,а,а4 та надвірні споруди: сарай - л. кухня - Б, літня кухня - Ж, сарай - В., огорожа - №1-2, колодязь №3 - к (а.с.13). Земельна ділянка за адресою [ADDRESS], загальною площею 0,1 га, на праві спільної часткової власності належить [PERSON]- розміром 55/100 частки та [PERSON] розміром - 45/100 частки (а.с.23-27). З матеріалів справи встановлено, що відповідно до виписки з рішення виконкому Охтирської міської ради № 248 від 11.08.1988 року було надано дозвіл попередньому власнику [PERSON] на добудову житлової кімнати розміром 3м х 3м, тамбура 2м х 4м по [ADDRESS] та надано дозвіл на виконання будівельних робіт вказаних добудов (а.с.15-16). Згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою [ADDRESS] від 17.03.2000 року, житловий будинок, 45/100 частин якого належить [PERSON], [ADDRESS] складається з: 2-1 коридор, 2-2 кухня, 2-3 коридор 2-4 коридор, 2-5 жила кімната, 2-6 жила кімната, 2-7 жила кімната, ІІІ сіни (а.с.17-19). Відповідно до довідки №177 від 02.03.2017 року згідно з даними інвентаризації станом на 02.03.2017 року за адресою по [ADDRESS], прибудови, зокрема «а4» та «а6» збудовані самочинно (а.с.20). Внесено відповідний запис від 02.03.2017 року в матеріалах інвентарної справи до генерального плану (схеми), що прибудову а, а3, тамбур а4,а5,а6, гараж Е побудовано самочинно (а.с.21-22). Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що особа набуває права на його захист, у тому числі і судовий, лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З матеріалів інвентарної справи вбачається, що 17.07.1987 року внесені поточні зміни, зокрема прибудова «а2», яка в подальшому збільшена та змінена на прибудову літ. «а4» розміром 1.85м х 2.9м, та 17.03.2000 року зареєстровано поточні зміни у домоволодінні, зокрема прибудову «а4», про що мається відмітка в генеральному плані домоволодіння (зміни позначені зеленим кольором) - (а.і.с.64-68). Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2000 року позивачка придбала 45/100 частини житлового будинку з господарчими спорудами по [ADDRESS], вже з прибудовою «а4» (а.с.13). Згідно даних інвентарної справи (генерального плану від 29.07.2005 року) до вказаного договору, позначені літ «а4» сіни мають розмір 2.9 х 1.85 м площею 5,4 кв.м. (а.і.с.97-99). В поетажному плані від 02.12.1982 року зазначений тамбур ІІ розмірами 1.85м х 2.90м (а.і.с.102). Однак, станом на 02.03.2017 року проведеною інвентаризацією за вказаною адресою встановлено, що тамбур а4 має розміри 1,85 х 3,9 м площею 7,2 кв.м. (а.і.с.106). Поповерховий план інвентарної справи містить дані щодо цього ж тамбура а4 - 1,85 х 3,9 м (а.і.с.111). Мається відмітка про те, що тамбур а4, а6 самочинно збудовані. Вказані обставини позивачкою в установленому законом порядку не спростовані. Дозвільних документів на будівництво чи реконструкцію на прибудову у вигляді тамбуру а4 розміром 1,85 х 3,9 м та тамбуру а6 (згідно технічної характеристики з інвентарної справи тамбур «а6» фундамент цегляний, стіни засклені а.і.с.108) позивачкою суду не надано. Наведене дає суду підстави стверджувати, що доводи позивачки та її представника, викладені в позові, не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи. Згідно із ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 4, ч. 1 ст. 26, ст. 19, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. До документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на нерухоме майно, віднесено також, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва. Відповідно до положень цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми,здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі,споруди, інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону N 2780-XIIспори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Відповідно до ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність», для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: надання відповідно до закону дозволу на будівництво об'єктів містобудування незалежно від форми власності у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами. Позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалася на те, що відповідачі не визнають її право власності на вказані прибудови. Також вона зазначає про те, що прибудови не є самочинними, реконструкції вказаних прибудов нею не проводилися. Утім, з такими доводами позивачки суд не може погодитися. В судовому засіданні відповідачка [PERSON], вона ж представник за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON], зазначила, що ними не оспорюється право власності позивачки на тамбур «а4» до житлового будинку із заскленим навісом «а6» за адресою [ADDRESS]. Протилежного позивачкою не доведено. Позивачкою надано в справу копію висновку судової будівельно-технічної експертизи №1078 від 14.02.2018 року, який виконувався в рамках іншої справи, відповідно до якого засклений навіс, визначений та зафіксований за наслідками проведення поточної інвентаризації 02.03.2017 року, як тамбур літ. «а6» по [ADDRESS] є навісом над ґанком з легкими конструкціями, що обгороджується із двох сторін і не є самочинно побудованим об'єктом. Навіс (тамбур) літ. «а6» не є об'єктом нерухомого майна (а.с.29-35). Однак, даний висновок не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки, не є належним, допустимим доказом. Твердження позивачки про невизнання її права власності на ці прибудови відповідачами, а тому даний спір має бути вирішений у судовому порядку є безпідставними. Позивачкою не доведено чим саме та в якому обсязі конкретно яким відповідачем порушено її права. Позивачка вказує також у позові про наявність інших судових рішень, а також про притягнення її до адмінвідповідальності за самочинне будівництво, яке вона на даний час оскаржує в суді, однак, зазначене не впливає на вирішення даної справи. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б мали офіційні відповіді органів влади щодо відмови в узаконенні об'єкта самочинного будівництва. Суд також зазначає, що відповідно до норм діючого законодавства вказане майно, а саме тамбур а4 площею 4,4 кв.м. до житлового будинку із заскленим навісом а6 до тамбуру, розташованих за адресою [ADDRESS] не може бути окремим об'єктом нерухомого майна. У суду відсутні законні підстави для визнання права власності на тамбур а4 та засклений навіс «а6» до житлового будинку за вищевказаною адресою. Згідно з положеннями ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. В розумінні ст.ст.186, 380, 381 ЦК України господарсько-побутові будівлі, зокрема навіс, наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може. Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо на підставі положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини 5 статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію цих об'єктів нерухомості (крім закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) має здійснюватися безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, а також за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації у спосіб, визначений Змінами до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року №91. Суд також зазначає, що самою ж позивачкою в позові викладено суперечливі доводи, так як вона вказує,що ці прибудови не є самочинними, однак, на даний час за матеріалами справи, вони значаться як самочинні, що підтверджується матеріалами інвентарної справи, яка ретельно досліджена судом, про що зазначалося вище, у зв'язку з чим між сторонами маються судові спори. Сама ж позивачка не надала суду належних, допустимих, переконливих доказів того, що вказані прибудови не є самочинно збудованими чи не проведено нею їх реконструкцію без відповідних документів, так як доводи позивачки не підтверджуються матеріалами інвентарної справи у цій частині, будь-яких інших належних, допустимих доказів позивачкою суду не надано. Крім того, питання щодо проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, які споруджені без дозвільних документів, регулюються на даний час Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №158 від 03.07.2018 року, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 серпня 2018 р. за № 976/32428, який набрав чинності 31.08.2018 року. Позивачка звернулася з позовом до Охтирської міської ради, комунального підприємства Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт», [PERSON], [PERSON] і при цьому не надала достатньо обґрунтованих доказів на підтвердження порушення її прав та законних інтересів саме даними відповідачами. В їх діях не вбачається порушення прав та законних інтересів позивачки. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд не знаходить законних підстав для задоволення позову щодо визнання права власності на тамбур «а4» та на навіс «а6» з вищевикладених підстав, а тому в позові слід відмовити за необґрунтованістю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed