Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

05 лютого 2020 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу по договору займу, просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 5564 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.07.2017 року він продав громадянину [PERSON] пральну машину автомат "Веко", вартістю 6564 грн, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути кошти її вартості частинами в строк до 13.01.2018 року. Вказує, що [PERSON] 10.08.2017 року сплатив лише 1000 грн вартості придбаної пральної машини. Іншу частину зобов`язання відповідач так і не виконав. З урахуванням усього вищевикладеного, він і звернувся до суду з даним позовом. 10 лютого 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та вона призначена до підготовчого судового розгляду. 16 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити, на заочний розгляд справи згодний. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи\~ повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома. Зі згоди позивача, про що свідчить його заява, суд ухвалою від 07 грудня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно\~ 13.07.2017 року СПД [PERSON] продав [PERSON] наступний товар: пральну машину "Веко", вартістю 6564 грн, що підтверджується копією наявної в матеріалах справи розписки. Так, згідно вказаної розписки, покупець [PERSON] підтвердив своїм підписом, що оплата вартості товару буде здійснена з 13.07.2017 року до 13.08.2017 рік. За ствердженням позивача, відповідач сплатив йому у рахунок вартості придбаного товару лише 1000 грн, в обґрунтування чого приєднав до матерів справи копію записів. Разом з тим, з даної копії запису, загалом неможливо встановити достовірність стверджень [PERSON] , адже у ньому наявні лише особисті записи, та підрахунки позивача. До того ж, у розрахунку йдеться з вирахування суми коштів 1000 грн, залишок 6164 грн, що не роз`яснюється позивачем ані у позовній заяві, ані у даних підрахунках. Таким чином,\~ суд не приймає вказані записи як належних доказ для розгляду даної цивільної справи. Позивач вказує, що між сторонами виникли зобов`язальні договірні правовідносини позики, з чим суд погодитись не може. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, даний вид правочину не є позикою, адже особа, що придбала товар зобов`язалась сплатити її вартість, що випливає з договору купівлі-продажу товару. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. З матеріалів справи неможливо достовірно встановити передачу товару у власність покупця, та виконання своїх зобов`язань за договором позивача. Так само відсутні докази несплати повної вартості товару та невиконання своїх обов`язків покупцем. Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України,\~ право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Згідно ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема : 1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачем неправильно обраний спосіб захисту. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини\~ справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що позивач звернувся до суду із позовом про повернення боргу за договором позики, тобто невірно обрав спосіб захисту, а правова природа виниклих правовідносини не розповсюджується на такого роду зобов`язання, прийнявши до уваги, що позивач не довів та не надав належних доказів виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу, та доказів невиконання їх покупцем, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу по договору займу є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, його вимоги є необґрунтованими, віднести вказані витрати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed