Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

23 грудня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення інфляційних сум та процентів за користування чужими грошима. 02 лютого 2017 року позивачка надала суду заяву про поновлення строку позовної давності. В обґрунтування позову посилається на те, що влітку 2011 року вона, потребуючи на той час житло, домовилася з відповідачкою та попередньо обговоривши умови купівлі-продажу житлового будинку №9 по провулку Дружби, смт.Петропавлівка, Дніпропетровської області, (розрахунок частинами до кінця 2011 року), 23 липня 2011 року передала їй 8 000,00 гривень, на той час 1 000,00 доларів США, про що було зазначено в розписці, яку власноруч написала відповідачка. 05 вересня 2011 року чоловік відповідачки, в рахунок купівлі-продажу вказаного будинку, отримав від позивачки 6 000,00 доларів США, про що також було зазначено в розписці. Отримавши чергову суму грошей, відповідачка в односторонньому порядку збільшила вартість будинку до 18 000,00 доларів США, тому в зв'язку з цим позивачка не стала вносити наступний платіж, а звернулася з вимогою до подружжя [PERSON] про повернення до кінця вересня 2011 року грошей, а саме: 8 000,00 гривень та 6 000,00 доларів США, але їй було відмовлено. 16 січня 2015 року рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області стягнуто з відповідачки на користь позивачки грошові кошти в сумі 8 000,00 гривень. Вказані грошові кошти в сумі 8 000,00 гривень, які були передані відповідачці позивачкою у вересні 2011 року, були повернуті їй лише 10 червня 2015 року. Таким чином, вважає, що з жовтня 2011 року по червень 2015 року відповідачка користувалася чужими грошовими коштами і зобов'язана сплатити проценти за користування чужими грошима. Відповідачка має сплатити проценти за користування чужими грошима з 01 жовтня 2011 року по 10 червня 2015 року в розмірі 8 000,00 грн х ((0,0775х174) + (0,075х444) +(0,07 х 64) + (0,065 х 245) + (0,095 х 93) + (0,125 х 119) + (0,14 х 85) + (0,195 х 26) + (0,3 х 98)) : 365 = 8 000,00 х 0,377 = 3 016,00 гривень. Інфляційне збільшення суми: 8 000,00 х (1,001 х 1,0 х 1,001 х 1,002 х 1,002 х 1,002 х 1,003 х 1,0 х 1,001 х 1,0 х 1,004 х 1,002 х 1,002 х 1,006 х 1,022 х 1,033 х 1,038 х 1,01 х 1,004 х 1,008 х 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,03 х 1,031 х 1,108 х 1,14) = 8 000,00 х (1,7609 х 100 - 100) : 100 = 8 000,00 х 0,7609 = 6 087,20 гривень. А також три процента річних від суми боргу: 8 000,00 х 3 : 365 х 44 = 2 893,15 гривень. Всього: 3 016,00 + 6 087,20 + 2 893,15 = 11 996,35 гривень. Так як тільки 16 січня 2015 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області з [PERSON] стягнуті кошти, які повинні були повернуті [PERSON] у вересні 2011 року, не було її звернення до суду в трирічний строк позовної давності. Вважає, що строк якщо і пропустила, то з поважної причини. Просить суд поновити строк для звернення до суду, врахувавши поважність пропуску, стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти в сумі 11 996,35 гривень та судові витрати по справі. Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задовільнити, врахувавши тривале користування відповідачкою чужими грошовими коштами, а саме: з жовтня 2011 року по 10 червня 2015 року. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заперечення проти позову, в яких зазначила, що позивачка та її представник не вказують звідки були взяті цифри (ставка %, інфляційні коефіцієнти, та інше), тобто неможливо перевірити правильність нарахування вказаних у позові сум. Крім того, позивачка вірно зазначає, що вона передала їй грошові кошти саме в рахунок сплати за придбання позивачкою житлового будинку №9 по вул.Дружби, смт.Петропавлівка, Дніпропетровської області. Це також встановлено рішенням Петропавлівського райсуду від 16 січня 2015 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року. Тобто, на час передачі коштів жодних зобов'язань з її сторони не було. Фактично на той час позивачка за внесені авансові платежі за вищевказаний будинок, отримала змогу мешкати в ньому. Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Більш того, позивачка посилається на ст.1048 ЦК України, де взагалі річ іде про позику. Вона не укладала з позивачкою жодних договорів займу, будь яких інших договорів, не писала жодних розписок, в яких зобов'язалася повернути їй кошти. Ні позивачка, ні її представник не додали до позову будь яких документів, які б підтверджували, що позивачка саме давала їй кошти в борг, а вона зобов'язалася їх повернути в оговорений строк. Відносини, що склалися у них стосуються виключно сплати позивачкою авансових платежів за придбання вищевказаного житлового будинку, що і було встановлено рішеннями судів. Після вступу рішення апеляційного суду в законну силу, вона виконала це рішення і сплатила позивачці суму, визначену судом. Вважає, що на сьогоднішній день у неї відсутні будь які зобов'язання перед позивачкою. Зазначила про пропуск позивачкою трирічного строку позовної давності для подання позову до суду. Просить суд в задоволенні позову відмовити та розглянути справу в її відсутність. Враховуючи вимогист.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в межах заявлених позовних вимог підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Копією рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року підтверджується, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 06 квітня 2001 року є власником домоволодіння по провулку Дружби, будинок №19 в смт.Петропавлівка, Дніпропетровської області, яке є спільною власністю подружжя та належить в рівних частках [PERSON] та її чоловіку [PERSON] В липні 2011 року прийняли спільне рішення про продаж вказаного будинку [PERSON] і між ними було укладено усний договір з певними умовами, а саме: визначена вартість будинку - 18 000 доларів США, завдаток в розмірі 1/3 частини вартості будинку, строк повного розрахунку - 2 роки, з моменту укладення договору купівлі-продажу домоволодіння. [PERSON] отримала дозвіл на проживання та користування вказаним будинком. З літа 2011 року остання стала проживати у вказаному будинку. 23 липня 2011 року вона передала [PERSON] 1 000 доларів США як частину коштів за придбання будинку, про що вказала в письмовій розписці. 05 вересня 2011 року вона передала [PERSON] ще 6 000 доларів США і також він надав їй письмову розписку. Через те, що сторони не дійшли домовленості щодо вартості будинку, виник спір і [PERSON] відмовилася сплачувати 12 000 доларів США позивачам. Ніяких письмових договорів щодо продажу спірного будинку сторони не укладали, нотаріально угоди не посвідчували, умови розрахунку за продаж будинку були усні. Рішенням суду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів було задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 8 000,00 гривень, з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США. В цій частині рішення суду було залишено без змін рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2015 року. Грошові кошти в сумі 8 000,00 гривень були повернуті позивачці відповідачкою 10 червня 2015 року, що не заперечується сторонами по справі. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).Відповідно до ч. ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. На підставі ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.5 ст.267 цього ж Кодексу якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так як рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області 16 січня 2015 року було стягнуто з відповідачки на користь позивачки грошові кошти (сума авансу) в розмірі 8 000,00 гривень, то про порушення свого права вона дізналася саме з цього часу, суд вважає за можливе визнати причини пропущення позовної давності поважними і порушене право підлеглим захисту. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки11 996,35 гривень - інфляційних сум та процентів за користування чужими грошима, то в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Позивачка, як на підставу позовних вимог, посилається на ст.ст.509,536, 625, 1048,1050 ЦК України. Однак, позивачка передала відповідачці 8 000,00 гривень за усною домовленістю між ними, в рахунок авансового платежу за купівлю домоволодіння по провулку Дружби, №9 в смт.Петропавлівка, Дніпропетровської області і отримала змогу мешкати в ньому (що встановлено рішенням Петропавлівського районного суду від 16 січня 2015 року). Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Також, позивачка посилається на ст.1048 ЦК України, згідно якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За змістом вказаної статті завдатком може забезпечуватися тільки дійсне зобов'язання, тому правила ч.2 ст.570 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, застосовується у випадках, коли договір було укладено, але сторона ухилилася від його виконання. Якщо сторони домовилися укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються у тому розмірі, в якому вони надавалися. Завдаток за своїм характером наближується до санкцій, встановлених за порушення зобов'язання. Це проявляється у втраті суми завдатку, стороною, яка є винною такому порушенні. Стаття 571 ЦК України в якості умови втрати/стягнення суми завдатку називає порушення зобов'язання. А оскільки під порушенням зобов'язання ст. 610 ЦК України розуміє невиконання або неналежне виконання зобов'язання, втрата завдатку може мати місце і в разі порушення стороною зобов'язання якихось його окремих умов. Якщо основне зобов'язання не виконане з вини сторони, що передала завдаток (боржника), завдаток залишається у кредитора. Якщо відповідальність за невиконання зобов'язання, забезпеченого завдатком, покладається на сторону, що отримала завдаток (кредитора), вона повинна повернути боржнику завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Тобто, якщо завдаток виражався в грошовій сумі, він повертається в подвійному розмірі. Якщо в якості завдатку передавалося рухоме майно, воно підлягає поверненню в натурі і додатково кредитор повинен сплатити суму, що дорівнює вартості завдатку. За загальним правилом, форма вини особи, яка не виконала зобов'язання, а також інші обставини, із-за яких зобов'язання не виконане, не мають значення. В цьому проявляється забезпечувальна сутність завдатку, а також основна відмінність завдатку від авансу: в разі невиконання зобов'язання, в рахунок якого переданий аванс, він підлягає поверненню стороні, яка його сплатила. Правовим висновком, що викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12, який, відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену правову норму, та для всіх судів України, визначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією особою зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Тобто, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови. Між сторонами не укладалося договорів займу коштів, будь яких інших договорів, відповідачка не надавала позивачці жодних розписок, в яких зобов'язалася повернути їй кошти. Позивачкою не надано суду доказів того, що вона передала відповідачці 8 000,00 гривень у борг, а та зобов'язалася їх повернути в оговорений строк. Відносини, що склалися між сторонами стосуються виключно сплати позивачкою авансових платежів за придбання вищевказаного житлового будинку, що і було встановлено рішеннями судів. Після ухвалення апеляційним судом рішення по справі, відповідачка повернула позивачці 8 000,00 гривень, що були присуджені рішенням суду до сплати. Тому, у відповідачки відсутні будь - які зобов'язання перед позивачкою. При таких умовах суд вважає за необхідне поновити позивачці строк звернення до суду за захистом порушеного права та відмовити їй в задоволенні позову про стягнення з відповідачки на її користь інфляційних сум та процентів за користування чужими грошима. Судові витрати по справі, на підставі ст.88 ЦПК України слід залишити за позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed