Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 24 жовтня 2005 року між ним та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 1840,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті httр://.privatbank.ua/terms/pages/70/ складає договір про надання банківських послуг. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого станом на 30 серпня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 14730,98 грн., з яких: 1833,15 грн. - заборгованість за кредитом, 11720,16 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 0,00 грн. - заборгованість за комісією, 0,00 грн. - заборгованість за пенею, а також 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 677,67 грн. - штрафу (процентна складова). Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2005 року. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 27.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, згідно поданих клопотань не заперечував проти ухвалення заочного рішення, просив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відсутність представника позивача (а.с.1,3). Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки в заяві наданій позивачем зазначена дата 24.10.2005 року, а на сьогоднішній день пройшло 15 років. Крім того, з надано розрахунку вбачається, що остання проплата була здійснена 22.08.2015 року, тобто пройшло уже 5 років. (а.с.37, 69). Крім того, у своїй заяві від 10.04.2020 відповідач зазначив, що жодного доказу, який підтверджував би виникнення кредитного зобов`язання, не надано. Відповідач вказав, що він не змінював ліміт і жодна зміна ліміту не може підтверджувати надання кредитних грошових коштів. В довідці не зазначено хто її підписав та чи мала особа права на її підписання. Анкета (заява) не підтверджує видачу картки, її номер, надання грошових коштів на цю картку, відкриття рахунку і зарахування кредиту на цей рахунок. Крім того, відповідач заперечив факт підписання ним анкети (заяви), а додані до позову правила не можуть взагалі розповсюджуватися на нього, оскільки він їх не підписував. Також відповідач вказав, що «Умови та правила надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» які викладені на сайті http://privatbank.ua/terins/pages/70/, всі типові договори на які позивач посилається не можуть бути застосовано до нього, так як заява була підписана 24.10.2005 року, а самий давній типовий договір із цього сайту дотується 01.09.2013 року. Також просить суд звернути увагу на позовну давність відповідно до ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України (а.с. 38-39). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 24 жовтня 2005 року між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Згідно умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 1500,00 грн., отримавши платіжну картку. Крім того, зі змісту заяви від 24.10.2005 року вбачається, що у ній були визначені умови кредиту та тип картки: Кредитна картка VISA. Валюта Гривня. Тип кредитного ліміта: фінансовий фіксований. Сума кредитного ліміту: 1500.00 (одна тисяча п`ятсот гривен 0 копійок). Базова відсоткова ставка: 3 ((три) відсотка) в місяць із розрахунку 360 днів у рік. Строк дії кредитного ліміту: відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості по Кредитному ліміту може відбуватися як шляхом внесення коштів на картку Клієнтом, так і списанням Банком коштів з Дебетної картки (а.с. 13). В заяві також міститься номер картки: 41496053054474033 від 24.10.2005 року (а.с.13). Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було надано кредитну картку № [NUMBER] , дата відкриття 14.09.2005, термін дії 09/08, тобто до 30.09.2008 року (а.с.48). Таким чином, відповідач зобов`язаний був погасити кредит до 30.09.2008 року шляхом внесення періодичних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості. З розрахунку позивача, а також з наданої довідки вбачається, що відбувалась зміна ліміту кредитування (а.с. 8, 47). З виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач скористався карткою отримавши готівкові кошти 05.09.2008 року, останнє поповнення картки відбулося 26.01.2009 року, а автоматичне списання коштів з картки № [NUMBER] відбулося 22.08.2015, що вбачається з роздруківки про рух коштів (а.с. 42-46). Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. А відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вказувалося вище, 24.10.2005 року між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір кредиту №б/н, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 1500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду підписом, на те, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, викладеними на банківському сайті httр://.privatbank.ua/terms/pages/70/ становить між ним та Банком Договір. Отже, з копії заяви від 24.10.2005 року вбачається, що вона містить підпис заявника - [PERSON] та останній взяв на себе зобов`язання по сплаті кредитних коштів та процентів за їх користування. Таким чином, суд не бере до уваги доводи відповідача, що ним не укладався договір з позивачем. Судом було встановлено, що Банком зобов`язання виконанні належним чином, в свою чергу відповідачем зобов`язання належним чином не виконуються, оскільки не здійснюється погашення обов`язкових платежів, чим порушується порядок здійснення погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Позивач вказує, що внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного договору утворилась заборгованість, яка складає 14730,98 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 1833,15 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 11720,16 грн, заборгованість за комісією в розмірі 0,00 грн., заборгованість за пенею в розмірі 0.00 грн, а також штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) в розмірі 677,67 грн., а тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача. Проте суд не погоджується з доводами позивача, щодо наявності підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання». Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Під час розгляду справи відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача та просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Оскільки відповідачем не підписувалися будь-які інші документи окрім заяви від 24.10.2005р., суд вважає недоведеним погодження сторонами збільшення строку позовної давності. Судом встановлено, що на підставі розрахунку заборгованості який долучений до матеріалів справи позивачем, останній платіж за договором відповідачем було здійснено 03.11.2009р, а 22.08.2015 року відбулося автоматичне списання коштів з картки, при цьому АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 10.01.2020 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Таким чином, згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. З наявної в матеріалах справи довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 24.10.2005 року отримав картку № [NUMBER] , зі строком її дії до останнього дня 09.08 року. Відтак, у межах строку кредитування до 30 вересня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. Виходячи з умов підписаної сторонами заяви від 24.10.2005 року слід дійти висновку, що строк дії договору відповідає строку дії картки. Такий висновок відповідає позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 26.12.2018 у справі №752/10681/16-ц. Так, зі спливом 30 вересня 2008 року у банка припинилося право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитними коштами. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 24 жовтня 2005 року станом на 31 серпня 2019 року відсотки за користування кредитом нараховувалися з 04 листопада 2005 року по 31 серпня 2019 року, тобто і після закінчення строку дії кредитного договору від 24 жовтня 2005 року, а саме після 30 вересня 2008 року, що суперечить вимогам чинного законодавства. Виходячи з вищевикладеного, позивач не правомірно здійснював нарахування по відсоткам за межами строку дії договору, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, а тому в цій частині слід відмовити за недоведеністю. Отже, оскільки право кредитодавця порушено з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а також з моменту закінчення строку дії договору, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо суми загальної суми заборгованості по тілу кредита, а також щодо нарахованих у межах строку дії договору відсотків. Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо). Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Із даним позовом позивач звернувся 10.01.2020, тобто після спливу строку позовної давності. Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення 1177,67грн. судових штрафів слід відмовити за безпідставністю, виходячи з того, в заяві відсутні відомості щодо штрафних санкцій, а умови, тарифи, правила, на які посилається позивач, та роздруковані примірники яких містяться в матеріалах справи, не підписані відповідачем, а тому не беруться судом до уваги. Такий висновок суду відповідає правовій позиції викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що при застосуванні положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв`язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред`явлення окремих вимог у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК, щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Оскільки суди за розглядом таких справ мають виходити з того, що у системному зв`язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, то в даному разі за встановленими обставинами справи судом першої інстанції здійснено судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Отже, ті дії, які заборонено законом в позасудовому порядку, не можуть бути реалізовані у судовому порядку, тобто, не можна використовувати судовий порядок для захисту прав кредитодавця, які він втратив в позасудовому порядку відповідно до вимог вищезазначеного Закону. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15- рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 cm. 1, ч. 8 ст. 18, ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 року, з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Між тим, позивач в позовній заяві не зазначив причини пропуску строку позовної давності. Судом також не встановлено поважних причин пропущення позивачем строку позовної давності. Судом не встановлені дії відповідача, які б свідчили про визнання ним свого боргу та які б перервали строк позовної давності. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач у своїй письмовій заяві, зокрема, посилалась на те, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що позивачем обґрунтовано подано позов про стягнення 1833,15грн. боргу за тілом кредиту та нарахованих відсотків станом на 30.09.2008 року (в межах строку дії договору), однак в цій частині слід відмовити відмовити застосувавши строк позовної давності. В іншій частині позовних вимог слід відмовити за безпідставністю позову. У зв`язку з тим, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

Outcome: dismissed