Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд зобов`язати останнього спростувати поширену ним недостовірну інформацію щодо неї. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працює на посаді директора «Дніпропетровського обласного методичного психолого - медико-педагогічного центру», очолювана нею установа підпорядкована Дніпровській обласній раді. Відповідач [PERSON] 15 листопада 2016 року звернувся до голови Дніпропетровської обласної ради з заявою про проведення розслідування фактів корупції з її боку. Вважає, що підписана [PERSON] заява є доказом розповсюдження ним інформації, достовірність якої нею оспорюється. Окрім того, 11 січня 2017 року в приміщенні Департаменту освіти і науки Дніпропетровської облдержадміністрації за участі працівників департаменту та [PERSON] відбулась зустріч на якій останній повідомляв на думку позивача недостовірну інформацію щодо неї та вимагав від керівництва Департаменту «розслідування» стосовно нібито її корупційної діяльності. Даний факт підтверджується копією листа Департаменту, який позивач вважає доказом розповсюдження [PERSON] недостовірної інформації. Вважає, що такі дії відповідача були спрямовані на приниження її честі і ділової репутації та просить суд зобов`язати відповідача спростувати викладену [PERSON] у листі неправдиву інформацію шляхом направлення листа на адресу Департаменту в якому має повідомити, що вказана інформація була недостовірною. Позивач в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що [PERSON] у своєму листі від 15 листопада 2016 року направленому на адресу голови Дніпропетровської обласної ради виклав інформації щодо неї, яка не відповідає дійсності та є недостовірною, а тому завдала шкоду її честі та діловій репутації, як людини та директора ДОМПМПЦ з огляду на вплив цієї інформації на соціальну оцінку в очах безпосереднього керівництва. Просила суд зобов`язати [PERSON] спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію шляхом направлення рекомендованим листом до Дніпропетровської обласної ради, Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної ради, Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА підписаної ним особисто письмової заяви із текстом спростування недостовірної інформації. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та просив їх зодовільнити. Вказав на те, що численні звернення [PERSON] до різного роду органів та інстанцій, завдало суттєвої шкоди діловій репутації [PERSON] , як директора педагогічного центру. На неодноразові звернення позивача щодо надання доказів на підтвердження викладених відповідачем у заявах фактах стосовно неправомірних дій позивача доказів, він нічого до суду не надав, отже відповідно і не довів жодним чином неправомірності дій позивача. Представник позивача в судовому засіданні вказував також на ряд інших подій (зокрема щодо фізичного та морального тиску відповідача на свою дружину [PERSON] , яка працювала разом із позивачем, щодо висловів відповідача про незаконне примушування позивачем до звільнення дружини відповідача, щодо незаконного відрахування доньки відповідача із педагогічного центру, щодо не проживання доньки відповідача разом із батьками ітд), які на думку представника також завдали шкоди честі гідності та діловій репутації позивача. Однак вказані факти не є предметом розгляду вказаного спору. Відповідач в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференціі, позов не визнав та пояснив, що він дійсно 15 листопада 2016 року звернувся до голови Дніпропетровської обласної ради з заявою про проведення розслідування фактів корупції з боку [PERSON] У вказаній заяві він виклав факти (які йому відомі) щодо неправомірних дій директора [PERSON] . Після даного звернення він також направив ряд заяв щодо на його думку корупційних дій позивача, які просив перевірити та прийняти відповідне рішення. Як відповідач так і його представник в судовому засіданні вказували на те, що згідно чинного Законодавства України, кожен громадянин має право звертатись з заявами, скаргами, клопотаннями до Державних компетентних органів, якщо будь - які дії державних службовців або інших посадових осіб, на його думку є неправомірними. В даному випадку звернення [PERSON] до відповідних Державних органів було реалізацією його конституційного права, а тому він не може нести відповідальності за прояв своїх громадянських прав. Окрім того відповідач та його представник вказували на те, що згідно фактів, викладених [PERSON] у його заяві, про неправомірність дій директора [PERSON] , відкрито кримінальне провадження. Отже відповідно і підстави для визнання вказаної ним у заяві інформації щодо неправомірних дій позивача недостовірною, відсутні. Відповідач враховуючи вище вказане просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Представник відповідача в судовому засіданні проведеному в режимі відео конференції проти позову заперечувала, з тих підстав, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведені жодними належними доказами. Вказала на те, що посилання позивача про те, що [PERSON] шляхом звернення до голови Дніпропетровської обласної ради з заявою про проведення розслідування фактів корупції зі сторони керівництва Дніпропетровського обласного методичного психолого - медико - педагогічного центру розповсюдив недостовірну інформацію про позивача, чим завдав шкоди її честі та діловій репутації, як людині та директору вказаного вище закладу не відповідає дійсності та не може бути прийняте судом як підставу для задоволення позову. В своїх поясненнях послалась на те, що оскільки [PERSON] працює на посаді директора «ДОМПМПЦ», а [PERSON] мав інформацію про неправомірні дії з її боку, тому відповідно до Конституції України направив звернення до її керівництва та правоохоронних органів для розслідування вказаних у його заяві фактів та прийняття відповідного рішення. Його пояснення дані ним під час зустрічі 11 січня 2017 року у Департаменті освіти і науки Дніпропетровської облдержадміністрації стосувались виключно фактів викладених ним у письмовій заяві від 15 листопада 2016 року та ніяким чином не містили в собі негативну інформацію, в розумінні ст. 277, 297 ЦК України. Заява [PERSON] як і його виступ на зустрічі були виключно реалізацією його права передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації щодо [PERSON] Оскільки згідно Законодавства України ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за реалізацію своїх Конституційних прав, просила суд відмовити у позові. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов, оскільки Профспілковий комітет «Дніпропетровського обласного методичного психолого - медико - педагогічного центру» вважає, що розповсюджена [PERSON] в листі від 15 листопада 2016 року інформація щодо незаконної та корупційної діяльності [PERSON] є неправдивою та такою, що порушує її честь та ділову репутацію як керівника установи. В зв`язку з тим, що численними перевірками фактів викладених у вказаній заяві [PERSON] не встановлено неправомірних дій з боку [PERSON] та йому рекомендовано в разі незгоди звернутись до правоохоронних органів чи суду, що з боку останнього зроблено не було, відповідно інформація поширена ним є недостовірною та підлягає спростуванню. Під час судових дебатів представник третьої особи вказав на те, що у разі відсутності доказів з боку відповідача позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позові належить відмовити з наступних підстав. Вимогами ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В абзаці 1 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Право кожного на повагу до його гідності визначено в ст. 38 Конституції України. Як зазначено у роз`ясненнях Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Як випливає із змісту ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації . За змістом ст. 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як вбачається з копії наказу № 110 від 8 вересня 1999 року [PERSON] з цієї ж дати працює на посаді директора «Дніпропетровського обласного методичного психолого - медико - педагогічного центру» (а.с.5 Т.1). З заяви [PERSON] направленої голові Департаменту обласної ради від 15 листопада 2016 року (а.с.6) вбачається, що він просить перевірити правомірність дій директора ДОПМПЦ в Дніпропетровській області [PERSON] та вказує в ній факти, які йому відомі щодо її на його думку неправомірних дій. Просить провести об`єктивне розслідування вказаних ним фактів та покарати винних. Вказану заяву позивач вважає такою, що поширює недостовірні дані щодо неї як людини та керівника закладу, направлена на приниження її честі та ділової репутації та вважає, що вказана інформація має бути спростована відповідачем в той же спосіб який була поширена. Окрім того, як вбачається з відповіді Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 20/0/216/-17 від 13 лютого 2017 року (а.с.8 Т. 1) в зв`язку зі зверненням [PERSON] було скликане засідання на якому були присутні як сам заявник так і представники департаменту освіти і науки облдержадміністрації. Позивач просить суд визнати і виказану на вище вказаному засіданні [PERSON] інформацію щодо його звернення від 15 листопада 2016 року недостовірною та такою, що принижує її честь і гідність і зобов`язати [PERSON] її спростувати, шляхом направлення відповідних заяв до всих державних органів куди він звертався із змістом, який би вказував на те, що [PERSON] надав недостовірну інформацію щодо [PERSON] Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Також, поширенням інформації є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Таким чином, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 12 ЦПК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме її особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною. Як вбачається з копії витягу з кримінального провадження № 12017040650002470 від 17 липня 2017 року (а.с.27 Т. 1) 18 липня 2017 року Соборне відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області внесло відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] на посадових осіб ДОМПМПЦ щодо внесення службовими особами вказаного закладу завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів та кваліфіковано їх за ч. 1 ст. 366 КК України. З постанови старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2017 року (а.с.146 Т. 1) вбачається, що кримінальне провадження № 12017040650002470 закрите, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Посилання відповідача на те, що на час розгляду справи в суді кримінальне провадження перебуває на розгляді в Соборному ВП Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області жодним чином ним не підтверджене, відповідні документи до суду не надані. Даний факт не є предметом розгляду у вказаному процесі, тому суд не вважає за необхідне досліджувати вказані [PERSON] дані, а чи витребовувати документи, які б це підтвердили а чи спростували. Окрім звернення відповідача до Департаменту освіти і науки облдержадміністрації від 16 листопада 2016 року, яке позивач вважає таким, що розповсюдило щодо неї неправдиву інформацію, відповідач аналогічні звернення направив і до інших служб, зокрема до: Президента України, голови облдержадміністрації, прокурора Дніпровської області, Прем`єр - Міністра України, комітету з питань науки і освіти Верховної Ради України, Міністерства освіти і науки України, департаменту освіти і науки облдержадміністрації. На вказані звернення відповідач отримав відповіді, в яких йшлось про те, що перевірками порушень з боку директора комунального спеціального загальноосвітнього навчально - реабілітаційного закладу «Дніпровський обласний методичний психолого - медико-педаггічний центр» не встановлено, йому необхідно звернутись до правоохоронних органів для перевірки факту порушення законодавства з боку [PERSON] , а в разі не згоди з результатами перевірок має право звернутись із відповідними позовами до суду. Як визначено статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з наведеним позовом, [PERSON] як на доказ викладеного в позовній заяві, посилалась на те, що відповідач поширив щодо неї неправдиву та недостовірну інформацію щодо нібито «зловживання» нею у своїй службовій діяльності на посаді директора комунального спеціального загальноосвітнього навчально - реабілітаційного закладу «Дніпровський обласний методичний психолого - медико - педагогічний центр», шляхом направлення звернень до правоохоронних органів, органів освіти та науки та до керівництва країни. В судовому засіданні позивач та її представник, окрім направлення звернення відповідачем про проведення перевірки, не вказали яким саме іншим чином відповідач порушив її честь та ділову репутацію, яку саме недостовірну інформацію він поширив та яким саме чином. Аналізуючи вище наведене, суд зазначає, що відомості, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію повинні містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації, а саме інтимної сфери, професійної діяльності; містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки. Відповідно до п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. П.16 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1 вказує на те, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N8-рп/2003(справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Судом встановлено, що [PERSON] скориставшись своїм Конституційним правом направив індивідуальне письмове звернення до голови Дніпропетровської обласної ради (як керівника установи в якій працює позивач) так і до низки інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які компетентні на перевірку викладених у зверненні фактів. В ході проведених перевірок інформація викладена [PERSON] у зверненні не знайшла свого підтвердження, окрім того і кримінальне провадження відкрите за заявою [PERSON] щодо внесення [PERSON] неправдивих даних до офіційних документів було закрите за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Однак судом не встановлено і це не доведено позивачем, що звернення [PERSON] до відповідних органів містило завідомо неправдиві відомості, як і те, що у нього на це не було жодних законних підстав (так як він скористався своїм конституційним правом на звернення), а чи було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, а тому і відповідно до вимог Законодавства не може бути притягнутий до відповідальності за написання такого звернення та надання пояснень відносно нього. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed