Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач 24 листопада 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2005 року по 27 червня 2012 року. Від шлюбу мають двох синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2012 року з позивача стягуються аліменти на утримання синів в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.02.2012 р. до повноліття дітей. За домовленістю з [PERSON] позивач добровільно з квітня 2012 року та до теперішнього часу надає щомісячну допомогу на утримання синів в більшому розмірі ніж було стягнуто за рішенням суду. 28.09.2015 року відповідачу видано виконавчий лист, який було спрямовано до виконання. 07.10.2015 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження, з примусового виконання виконавчого листа, виданого 28.09.2015 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. Згідно довідки-розрахунку заборгованість позивача з сплати аліментів за період з лютого 2012 року до жовтня 2015 року, яка була перерахована у зв'язку з наданням [PERSON] довідок про доходи склала 33017,23 грн. Однак позивач не згоден з вказаною заборгованістю, оскільки вважає, що він має бути звільнений від її сплати. Підставою для звільнення є непред'явлення відповідачем без поважної причини виконавчого листа до виконання, оскільки виконавчий лист було отримано після спливу трьох років, після набрання рішенням законної сили. Позивач сумлінно виконував на протязі всього часу обов'язок щодо сплати аліментів, надавав матеріальну допомогу на утримання синів. Позивач просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах на користь [PERSON] за період з 29.02.2012 року по 01.11.2015 року у розмірі 33017,23 грн., нарахованої за виконавчим провадженням Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовну заяву не визнала та просила відмовити в її задоволенні в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи сповіщалася належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2005 року по 27 червня 2012 року (а.с.10). Мають двох синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2012 року з [PERSON], 1985 року народження на користь [PERSON] стягуються аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 лютого 2012 року і до повноліття дітей (а.с.9). Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ від 07.10.2015 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/422/3220/2012, виданого 28.09.2015 року (а.с.11). Згідно із ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Право державного виконавця обчислювати розмір заборгованості з аліментів встановлено ч.4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої державний виконавець вправі обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів, складати відповідний розрахунок та повідомляти про нього стягувану і боржнику, в т.ч. і за заявою сторін виконавчого провадження. Згідно ст. 195 СК України та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), для працюючих боржників визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не проводилося їх стягнення. Державним виконавцем Орловою В.В. нарахована заборгованість по аліментам, яка загалом складає 33017,23 грн. (а.с.13-14). Позивач просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам за період з 29.02.2012 року по 01.11.2015 року у розмірі 33017,23 грн., та вказує, що він сумлінно виконував на протязі всього часу обов'язок щодо сплати аліментів, надавав матеріальну допомогу на утримання синів. Підставою для звільнення є непред'явлення відповідачем без поважної причини виконавчого листа до виконання, оскільки виконавчий лист було отримано після спливу трьох років, після набрання рішенням законної сили. Однак, суд вказані твердження не бере до уваги та вважає їх неспроможними за нижченаведених підстав. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько (мати) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.2 ст. 197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Тобто, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв'язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв'язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" також передбачено, що суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості (п. 22). Разом з тим, суд вважає, що підстав для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах з 29.02.2012 року по 01.11.2015 року у розмірі 33017,23 грн. немає, оскільки аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей стягуються за рішенням суду, яке обов'язкове до виконання, звільнення від сплати заборгованості по аліментах повне або часткове допускається на підставі ст. 197 СК України лише у виключних випадках, однак позивачем не доведені обставини, які б надавали змогу для звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доводи позивача про те, що у відповідача відсутні поважні причини, які б підтверджували неможливість подання нею вчасно виконавчого документу, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ч. 3 ст. 197 СК України суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред»явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. У даному випадку позивач пред»явив позов про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, тобто визнає право відповідача на пред»явлення виконавчого листа, але не визнає розмір заборгованості у зв»язку з частковим добровільним погашенням, як він стверджує. Докази щодо відсутності поважних причин непред»явлення виконавчого листа позивачем не надані. Виходячи з наведеного, суд, оцінивши зібрані у справі докази, досліджені безпосередньо, кожний окремо і в своїй сукупності і логічному взаємозв'язку, приходить до висновку, що позовні вимоги належними, допустимим і достатніми доказами, поданими відповідно до вимог ст.ст. 57-65, ст.10 ЦПК України, підтвердження не знайшли. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed