Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом у якому просить суд ухвалити рішення, відповідно до ч.4 ст.159 СКУ - за ухилення від виконання рішення суду від 25.10.2019, передати дитину для проживання з батьком, у якого відповідачка матиме можливість щоденно бачитись з сином і брати участь у його вихованні; уточнити місце та час на спілкування батьків з дитиною, дотримуючись принципу рівності прав і обов`язків . Пізніше позивачем надано доповнення до позову, у якому просить зобов`язати відповідачку відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., а також визначив порядок спілкування батька з сином. У позові посилається на те, що рішенням Карлівського районного суду від 25.10.2019, частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , також встановлено [PERSON] такі способи участі у вихованні сина [PERSON] , за згодою та бажанням дитини, з врахуванням стану здоров`я дитини та погодних умов: - систематичні побачення з сином у перші та треті суботу і неділю місяця з 14 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, як в присутності матері так і за її відсутності, за місце проживання дитини або батька, а також в місті (селі) та дитячому садочку (школі); -можливість щоденно забирати та приводити сина до та з дитячого садочка (школи) як до місця проживання дитини так і до місця проживання батька; - спільний відпочинок з сином один раз на рік у літній період (з червня місяця по серпень місяць включно), тривалістю 14 днів; - спільне святкування днів народження близьких родичів (діда, баби, батька), з урахуванням графіка відвідування дитиною дитячого садка або навчання дитини в школі. Згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 20.01.2020, рішення Карлівського районного суду набрало законної сили. Відповідачка, не визнавши батьківства позивача, згідно рішення Карлівського районного суду від 25.01.2018, що набрало законної сили 27.02.2018, свідомо не виконує і рішення Карлівського райсуду від 25.10.2019, чим порушує права дитини. Відповідачка створює умови, що унеможливлюють спілкування рідного батька з сином. Як зазначає позивач, відповідачка, разом зі своїм чоловіком, вчиняють психологічне насилля над несвідомою, хворою дитиною, вкладаючи у свідомість дитини, що її батько [PERSON] , налаштовують дитину проти рідного батька. Відповідачка не реагує на численні профілактичні бесіди керівництва школи, попередження щодо недопущення перешкоджання у спілкуванні сина з батьком з боку органів опіки. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову, просили задовольнити у повному обсязі. Позивач зазначив, що виконавчий лист з примусового виконання рішення суду від 25.10.2019, він не отримував, пояснив, що оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили, воно має виконуватися. Він звертався до виконавчої служби, але йому було відмовлено, роз`яснивши необхідність принести виконавчий лист. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, вважає вимоги не підтвердженими, оскільки не надано жодних доказів невиконання рішення суду, тому просить відмовити у задоволенні позову. Допитаний позивач в якості свідка, послався на додані письмові пояснення. Представник третьої особи до суду не з`явився, надано письмову заяву про розгляд справи без уповноваженого представника, покладаються на розсуд суду. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Рішенням Карлівського районного суду від 25.01.2018 визнано батьківство [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , внесено зміни до актового запису про народження (а.с.4-6). Рішення набрало законної сили 27.02.2018. 03.03.2018 було повторно видано свідоцтво про народження [PERSON] , де його батьками вказано [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). Рішенням Карлівського районного суду від 25.10.2019, яке залешено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20.01.2020, частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , також встановлено [PERSON] такі способи участі у вихованні сина [PERSON] , за згодою та бажанням дитини, з врахуванням стану здоров`я дитини та погодних умов: - систематичні побачення з сином у перші та треті суботу і неділю місяця з 14 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, як в присутності матері так і за її відсутності, за місце проживання дитини або батька, а також в місті (селі) та дитячому садочку (школі); -можливість щоденно забирати та приводити сина до та з дитячого садочка (школи) як до місця проживання дитини так і до місця проживання батька; - спільний відпочинок з сином один раз на рік у літній період (з червня місяця по серпень місяць включно), тривалістю 14 днів; - спільне святкування днів народження близьких родичів (діда, баби, батька), з урахуванням графіка відвідування дитиною дитячого садка або навчання дитини в школі (а.с.7-11). Частинами 1 та 2 ст.18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.1) ч.1 ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 ЗУ «Про виконавче провадження»). У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним (ч.4 ст. 159 СК України). У матеріалах справи мається заява-пояснююча відповідачки до даній справі [PERSON] від 29.11.2019 на ім`я начальника ССД Карлівської РДА (а.с.77), де вона вказує на те, що давала дитину [PERSON] з 1 по 4 листопада, з 27 по 28 листопада, намагатиметься дотримуватися рішення, давитиме дитину, не заперечує, щоб забирав дитину з дитячого садка, на вихідні. У іншій пояснюючій, від 17.01.2020, відповідачка зазначила, що давати дитину не відмовляється, син сам не хоче до нього. Чекає розгляду справи в апеляційному суді (а.с.26). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.76 ч. 1 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Як зазначає сам позивач, виконавчий лист з примусового виконання рішення суду від 25.10.2019, він не отримував, хоча така необхідність була роз`яснена після звернення до виконавчої служби, а також відповіддю на його звернення до Служби у справах дітей (а.с.68). Більшість із наданих позивачем письмових доказів, взагалі датовані до винесення рішення, та до набрання ним законної сили, тому суд їх не приймає до уваги. Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що позивачем в суді не доведено факту ухилення відповідачем від виконання рішення суду від 25.10.2019, що набрало законної сили, ним не було дотримано порядку звернення вказаного рішення до примусового виконання, не отримано виконавчий лист та не звернуто його до виконання, в порядку передбаченому Законом, тому у задоволенні даного позову, в частині ухвалення рішення, відповідно до ч.4 ст.159 СКУ - за ухилення від виконання рішення суду від 25.10.2019, передання дитини для проживання з батьком, слід відмовити за недоведеності. Щодо уточнення місця та часу на спілкування батьків з дитиною, дотримуючись принципу рівності прав і обов`язків, суд вважає такі вимоги лише намаганням перегляду рішення суду від 25.10.2019, а тому в задоволенні цих вимог також слід відмовити. У ч.5 ст.159 СК України визначено, що особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Щодо позовних вимог про відшкодувати позивачу відповідачем матеріальної та моральної шкоди в розмірі 50000 грн., суд вважає, що дана вимога є похідною від основних, а оскільки в їх задоволенні суд відмовляє, так як з наданих позивачем доказів не вдалося встановити факту ухилення відповідача від виконання рішення суду, то для задоволення вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, підстав немає. З урахуванням положення ст.141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову судом відмовляється у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed