Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» в порядку регресу витрати в сумі 19375 грн. 95 коп. В обґрунтування позову покликається на те, що 11.06.2015 року в с. Добряни Стрийського району Львівської області відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Опель Вектра, реєстраційний № [NUMBER] та транспортного засобу ВАЗ, реєстраційний № [NUMBER], під керуванням [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого застрахована за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/4681889. Відповідно до постанови суду водія транспортного засобу ВАЗ, реєстраційний № [NUMBER] [PERSON] було визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді. З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернулась потерпіла сторона та надала всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страховий акт 4105-24 від 03.12.2015 року. На підставі вищезазначеного страхового акту ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 19 375,95 грн. 12.09.2016 року між первісним стягувачем та ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір №12/09/2016 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих страхувальником первісного кредитора по договорам страхування. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих страхувальнику по договору страхування № АІ/4681889. Тобто, первісний кредитор передав новому кредитору права вимоги по договору страхування № АІ/4681889 у розмірі 19 375,95 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, навівши мотиви аналогічні, викладеним в позовні заяві та просить стягнути з відповідача на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» в порядку регресу витрати в сумі 19375 грн. 95 коп. Зазначив, що судом встановлено невинуватість [PERSON] та встановлено порушення ПДР саме відповідачем, а відтак, матеріальні збитки на суму 19 375,95 грн. слід стягнути з відповідача. Окрім цього, щодо невідповідності технічного стану автомобіля ПДР, зазначає, що відповідно до пп. г п. 31.4. ПДР на розсіювачах світлових приладів нанесено тонування або покриття, що зменшує їх прозорість чи світлопропускання, тобто в порушення розділу 31 ПДР відповідач не переконався в світлопропусканні зовнішніх світлових приладів. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив та надав суду відзив на позов. Зазначив, що жодних покриттів на задніх стопсигналах на його автомобілі не було нанесено. Жодного доказу того, який би був здобутий у встановленому порядку, про те що ДТП відбулось безпосередньо виключно через те, що технічний стан його автомобіля не відповідав вимогам ПДР не існує. Окрім цього зазнвчив, що ДТП відбулось 11.06.2015р. в 18 год. 30 хв., тобто в світлу пору доби, а не вночі коли не бачачи загоряння стопів неможливо побачити, що автомобіль попереду зменшує швидкість. Просить суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що регресна вимога до позивача є незаконною, оскільки як на правову підставу для задоволення позову, позивач покликається на пп. «г» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого право пред'явлення регресного позову виникає у страховика в разі якщо водій забезпеченого транспортного засобу спричинив ДТП, та ДТП визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР. Однак, до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення [PERSON] не притягався, винуватцем ДТП, що мало місце 11.06.2015 року в с. Добряни Стрийського району Львівської області він судом не визнаний. Окрім цього, зазначив, що 28.03.2017 року позивач надіслав відповідь на претензію про відшкодування збитків в порядку регресу ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», оскільки вважає дану претензію безпідставною, так як його не визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, а автомобіль яким він керував був повністю справним. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії поліса № АІ/4681889 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» здійснила виплату страхового відшкодування [PERSON] в розмірі 19 375,95 грн. /а.с. 8/. Відповідно до довідки № 65771334, виданої відділенням ДАІ з обслуговування м. Стрий, Стрийського району та м. Моршин ГУМВС України у Львівській області про дорожньо-транспортну пригоду, учасниками дорожньо-транспортної пригоди є [PERSON], що керував транспортним засобом Опель Вектра, реєстраційний № [NUMBER], що належить [PERSON], та [PERSON], що керував транспортним засобом ВАЗ 2109, реєстраційний № [NUMBER], що належить [PERSON] Дорожньо - транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] п. 13.1 Правил дорожнього руху. За фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП складено адміністративний протокол № 820433 за ст. 124 КУпАП /а.с.9-10/. Згідно копії постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року провадження в адміністративній справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, справу закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП /а.с.11-12/. Відповідно до копії заяви про виплату страхового відшкодування від 11.06.2015 року, [PERSON] звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» щодо виплати страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку /а.с. 13/. Згідно з копією повідомлення ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про дорожньо-транспортну пригоду, [PERSON] є учасником ДТП, що мало місце 11.06.2015 року в м. Стрий на автодорозі Київ-Чоп 612 км.+61м. /а.с. 18/. Відповідно до копії страхового акту № 4105-24 від 03.12.2015 року, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» здійснила виплату [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 19 375,95 грн./а.с. 19/. Відповідно до копії платіжного доручення № 15429 від 03.12.2015 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» здійснила виплату [PERSON] 19 375,95 грн./а.с. 20/. Згідно копії розрахунку №7 щодо ремонту автомобіля Опель Вектра, реєстраційний № [NUMBER], вартість ремонту становить 87492 грн. 09 коп./а.с.21-26/. Згідно копії договору №12/09/2016 від 12.09.2016 року ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» уклали договір про відступлення права вимоги./а.с.27-35/. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у статті 33 цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Слід вказати, що презумпція невинуватості, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини, поширюється також на справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху (Lutz v. Germany, § 182; Schmautzer v. Austria; Malige v. France). Згідно Рішення Конституційного Суду України Справа N 1-34/2010 від 22 грудня 2010 року елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у право застосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005) ( v005p710-05). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010) ( v017p710-10 ). Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України ( 254к/96-ВР ) юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу ( 80731-10 ), якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненного правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність. У Кодексі ( 80731-10, 80732-10 ) конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248). Кодексом ( 80731-10, 80732-10 ) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. У контексті питання, що розглядається, Конституційний Суд України враховує положення статей 9, 33, 248, 268 Кодексу ( 80731-10, 80732-10 ). За змістом статті 9 Кодексу ( 80731-10 ) саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб'єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення(проступку). Статтею 268 Кодексу ( 80732-10 ) встановлено перелік прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема: особа має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права; справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо (статті 245, 280 Кодексу) ( 80732-10 ). Згідно з Кодексом (80731-10, 80732-10 ) провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю через відсутність події і складу адміністративного правопорушення (пункт 1 статті 247) (80732-10); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249) ( 80732-10 ); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) (80732-10) тощо. Положення зазначених статей визначають систему процесуальних механізмів, які в сукупності з наведеними конституційними нормами унеможливлюють притягнення до адміністративно відповідальності особи, яка не вчиняла правопорушення. Згідно зі ст. 245 КпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Об'єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, полягає у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. За змістом закону при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, судом має бути з'ясовано наявність причинно-наслідкового зв'язку між виникненням даної ДТП, порушенням ПДР цією особою та наслідками, які настали, а саме пошкодженням транспортних засобів. Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року провадження в адміністративній справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Суд критично оцінює вказівку у мотивувальній частині постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року на вину [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, оскільки як вбачається з постанови суду до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення [PERSON] не притягався, протокол на нього не складався, і в резолютивній частині постанови відсутні відомості про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП. Відповідно до пп. «г» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого право пред'явлення регресного позову виникає у страховика в разі якщо водій забезпеченого транспортного засобу спричинив ДТП, та ДТП визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам ПДР. Слід вказати, що як вбачається з постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.07.2015 року, вказівка на несправність автомобіля не підтверджена в постанові жодними належними та допустимим доказами по справі, [PERSON] до відповідальності, в порядку встановленому законом не притягнутий, а відтак, відсутні підстави для застосування вказаної норми закону до даних правовідносин. Відповідно до ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу принципу презумпції невинуватості, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. За таких обставин факт вчинення [PERSON] правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, на думку суду, є недоведеним, а відтак, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» в порядку регресу витрат в сумі 19375 грн. 95 коп. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed