Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого просить стягнути з державного бюджету України на свою користь 1503,28 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 2000,00 грн. моральної шкоди, заподіяної протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 07.06.2019 року було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови у поверненні помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн. і зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві підготувати та надати Головному управлінню Державної казначейської служби України у м.Києві подання про повернення з державного бюджету України помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн. Рішення суду набрало законної сили 06.09.2019 року. Однак, лише 15.10.2019 року відповідач надав подання №24560/08 про повернення помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн., яке 17.10.2019 року було подано Головному управлінню Державної казначейської служби України у м.Києві та 24.10.2019 року відбулося надходження помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн. Таким чином, відповідач виконав свій обов`язок, що виник ще у травні 2018 року, лише наприкінці жовтня 2019 року, тобто позивач отримав належні йому кошти через понад рік від дня виникнення законних підстав для цього. Позивач вважає, що оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення грошових коштів у сумі 10916,40 грн. то у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Тому просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 12.10.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. 23.11.2020 року до суду поданий відзив Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просять відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що до правовідносин, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК УКраїни), а отже вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню. 25.11.2020 року до суду надійшли пояснення від третьої особи Головного управлінню Державної казначейської служби України у м.Києві. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При цьому, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України, після закінчення строків для надання сторонами відповідних заяв по суті справи, визначених в ухвалі про відкриття. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 07.06.2019 року було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови у поверненні помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн. і зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві підготувати та надати Головному управлінню Державної казначейської служби України у м.Києві подання про повернення з державного бюджету України помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн. Рішення суду набрало законної сили 06.09.2019 року. На виконання рішення суду 15.10.2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві надано позивачу подання №24560/08 про повернення помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн. 17.10.2020 року позивачем було подано до Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві подання №24560/08 про повернення помилково сплаченого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 10916,40 грн. 24.10.2020 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у м.Києві на підставі заяви та подання №24560/08 відповідно до пп. 1 п. 12 І Порядку № 787 було перераховані грошові кошти в сумі 10916,40 грн. на банківські реквізити позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до ст. 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Положення ст. 56 Конституції України гарантують кожному право на відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, саме за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Як визначено ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Крім того, в статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Проте правовідносини, щодо несвоєчасного виконання судового рішення, які виникли між сторонами врегульовуються нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», тому підстав стверджувати, що приписи ст. 625 ЦК України є прийнятними до відносин, що виникли між позивачем та відповідачем не вбачається з підстав врегульованості спеціальними нормами закону. Аналізуючи вище викладене, оскільки позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими, суд не вбачає правових підстав для їх задоволення. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Наявність моральної шкоди позивач мотивував тим, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що він був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди та вина останнього в заподіянні шкоди тощо. Верховний Суду України у постанові Пленуму від 31 березня 1995 року N 4 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Здійснивши аналіз указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних органів відповідачами можуть бути відповідні територіальні державні органи та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Проте в своєму позові позивач вимагаючи стягуючи кошти з держави, не врахував, що збитки, спричинені співробітниками Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, які виконують свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень. Відповідно до статті 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Держаний бюджет України або державу. Статтею 23 БК України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Відповідно до пункту 23-1 статті 2 БК України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових/службових обов`язків. Таким чином, при встановлені дійсного спричинення шкоди позивачу стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ). Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, у разі дійсного її заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань. Саме до таких висновків прийшов ВС у своїй постанові від 01.08.2018р у справі №520/4116/16-ц. Таким чином, суд вважає недоведеними позовні вимоги, а від так враховуючи вищевикладене суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди з держави за рахунок коштів Державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed