Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

03.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ цього майна шляхом визнання за ним права власності на ? частину квартири [ADDRESS] та виділ у власність відповідача ? частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що він в обох квартирах за власні кошти зробив ремонт, облаштував їх, придбав меблі, сантехніку та побутову техніку, за життя батьків відповідача також здійснював догляд за ними, у зв*язку з чим квартири істотно збільшились у своїй вартості та просить розділити майно подружжя на підставі вимог ст. 372 ЦК України, ст.ст. 57,60,69-72 СК України. В судове засідання позивач [PERSON] не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав до суду заяву (а.с. 47), в якій просить розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, надала до суду заяву (а.с. 48), в якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги визнає згідно вимог ч.1 ст. 174 ЦПК України та не заперечує проти їх задоволення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з*явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, ніяких заяв до суду не надала, у зв*язку з чим суд розглядає справу у її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вимогами ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 27.03.1992 року згідно наданої до позову копії свідоцтва про одруження.(а.с. 7). Даних про розірвання шлюбу на теперішній час або на 2012 рік суду не надано. Згідно наданих до суду доказів, [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS] та ? частини квартири [ADDRESS] згідно наданих до суду витягів з державного реєстру речових прав від 25.11.2013 року та 24.12.2012 року. (а.с. 5-6). Право власності на вищезазначене майно відповідач [PERSON] набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.08.2012 року та договору дарування частини квартири від 25.11.2013 року ( а.с. 3-4). Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Вимогами ч.1 ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Звертаючись з позовом до суду позивач [PERSON] зазначає, що він в обох квартирах дружини за власні кошти зробив ремонт, облаштував їх, придбав меблі, сантехніку та побутову техніку, з життя батьків відповідача здійснював за ними догляд, у зв*язку з чим квартири істотно збільшились у своїй вартості та просить визнати їх спільним майном подружжя та розділити в порядку поділу майна подружжя. . На підтвердження зазначеного надав до суду копії чеків на придбання будівельних матеріалів.(а.с. 17-34). Згідно наданої до суду заяви відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи обставини справи та те, що відповідач [PERSON] є власником лише ? частини спірних квартир, суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, свободи та інтереси інших зацікавлених осіб, а тому, суд ухвалює про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, дослідивши всі надані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позивача про те, що ним за власні кошти був зроблений ремонт в квартирах відповідача, що ним були облаштовані ці квартири меблями, сантехнікою, побутовою технікою, про те, що він здійснював догляд за батьками відповідача, у зв*язку з чим істотно збільшилась вартість цих квартир, суду під час розгляду справи не надано. Суд звертає увагу на те, що в наданих до суду копіях квитанцій не надані відомості про те, ким саме були придбані будівельні матеріали та на ремонт якої квартири були використані. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними в судовому засіданні, безпідставними, у зв*язку з чим суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed