Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08 вересня 1995 року він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянської районного управління юстиції був зроблений відповідний актовий запис за №136. Вони з відповідачкою мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалося, через відсутність взаєморозуміння між ними, в звязку з чим рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року шлюб було розірвано. Після розлучення, з жовтня 2015 року, відповідачка разом з сином не проживала, матеріальної допомоги на утримання їх спільного сина не надавала. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року з відповідачки було стягнуто аліменти на його користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], у розмірі ? частини від усіх видів доходів. 10 червня 2017 року сину [PERSON] виповнилося 18 років, він став повнолітнім, є студентом денного відділення Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму. Відповідачка добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має таку можливість. З посиланням на ст.ст. 182, 200 СК України, вважає, що відповідачка повинна сплачувати аліменти на його користь на утримання повнолітнього сина [PERSON] розмірі 1/4 частині від заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку до досягнення ним двадцяти трьох років. Позивач та його представник, в судовому засіданні позовні вимоги згідно позовної заяви підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити. Відповідачка та її представник, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, прохали відмовити в їх задоволенні. Згідно письмових пояснень від 30 жовтня 2017 року, представник відповідачки зазначив, що згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідачка не відмовляється від надання матеріальної допомоги своєму сину, але на даний час не може цього робити, оскільки офіційно не працевлаштована, знаходиться на обліку в Солонянському центрі зайнятості, та на даний час не отримує будь-якої допомоги по безробіттю, а інших видів доходів вона не має. Також зазначив, що повнолітній [PERSON] отримує стипендію за місцем навчання більш ніж 800 грн., позивач щотижнево надає йому грошові кошти в розмірі 700 грн., що складає більше ніж 3600, щомісячно, та перевищує прожитковий мінімум у два рази, тому прохав відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, та прохав їх задовольнити. Суд, заслухавши сторони, їх представників, тертю особу, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року "держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей". Відповідно до вимог ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчатися і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, а право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. В судовому засіданні встановлено, і не оспорюється сторонами, що [PERSON] та [PERSON], є батьками [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем та є студентом 2 курсу ОКР «молодший спеціаліст» денного відділення по спеціальності «Професійна освіта» за профілем підготовки «Транспорт» (а.с. 8, 9, 39). Таким чином, судом достовірно встановлено, що [PERSON] потребує утримання, а саме коштів на придбання одягу, продуктів харчування, розвитку здібностей, духовного та фізичного розвитку, проїзду, житла та забезпечення інших матеріально-побутових умов з урахуванням його віку, стану здоровя, віддаленості місця проживання від місця навчання та інше, оскільки продовжує навчання. В судовому засіданні також достовірно встановлено, що [PERSON], згідно запису в трудовій книжці БТ-ІІ №1290325, наказом № 20-к від 05\~жовтня 2017 року була звільнена з посади головного спеціаліста служби у справах дітей Солонянської районної державної адміністрації у Дніпропетровській області відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, і на даний час перебуває на обліку як безробітна в Солонянському районному центрі зайнятості з 17 жовтня 2017 року (а.с. 47-52, 53). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 3 від 15 травня 2006 року - обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомог. Таким чином, суд вважає, що враховуючи факт безробіття відповідачки на даний час, [PERSON] не має можливості надавати утримання своєму повнолітньому сину [PERSON], який продовжує навчання, оскільки не отримує доходу. Та обставина, що відповідачка має на праві власності земельну ділянку, яка здається нею в оренду, суд вважає, що не може бути прийнята до уваги, як можливість відповідачка надавати утримання своєму синові, оскільки суду, в порушення положень ст. 60 ЦПК України, ні позивачем ні відповідачкою, не надано належних та допустимих доказів щодо строку такої оренди, розміру орендної плати та строки її отримання, що позбавляє суд можливості визначитись з можливістю надавати відповідачкою своєму синові утримання з цього доходу. Враховуючи викладене суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог. У звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 88 ЦПК України віднесено на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed