Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи Генічеської державної нотаріальної контори, в якій просила визнати недійсним видане [PERSON] , який помер [INFO] свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 лютого 2016р., зареєстрованого в спадковому реєстрі під №354, в частині його права на спадщину, що відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та побутовими спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті доньки позивача [PERSON] , відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] , яку оформив [PERSON] . Після смерті [PERSON] , спадщину прийняв, але не оформив його батько [PERSON] , який також помер [INFO] і спадкоємцем вказаного майна стала [PERSON] . Вважає, що оскільки судовими рішеннями їй поновлено строк для прийняття спадщини, тому вона має право на Ѕ частки спадкового майна, після смерті своєї доньки [PERSON] . Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено з тих підстав, що 29 лютого 2016р. видано свідоцтво про спадщину [PERSON] на цілу частку, та яке на даний час є чинним. Оскільки вказане свідоцтво перешкоджає їй оформити її частину успадкованого майна, тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 15 лютого 2019р. провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 06 березня 2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач зазначила, що [PERSON] має право лише на ј успадкованого майна, після смерті доньки [PERSON] , оскільки спірний будинок, [PERSON] та [PERSON] придбали за час перебування у шлюбі, тому їх частки становлять по Ѕ. Просила у задоволенні позову в частині визнання права власності на Ѕ частину будинку у порядку спадкування відмовити. 08 квітня 2019р. на адресу суд надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказала, що спірний житловий будинок хоча і було придбано у період шлюбу, однак виключно за особисті гроші [PERSON] , що визнавалось [PERSON] за його життя. Тому позивач вважає, що має право саме на Ѕ частку спірного житлового будинку. 04 липня 2019р. надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи приватного нотаріуса Генічеського районного нотаріального округу Штогріної Наталії Леріївни, Генічеської державної нотаріальної контори, в якій позивач просила: визнати недійсним видане [PERSON] , який помер [INFO] свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 лютого 2016р., зареєстрованого у спадковому реєстрі під номером 354, в частині його права на спадщину, що відкрилась [INFO] після смерті його дружини [PERSON] на ѕ частини житлового будинку з надвірними господарськими будівлями і побутовими спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] ; визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] право власності на ѕ частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батько позивача за зустрічним позовом [PERSON] успадкував після свого сина [PERSON] ѕ житлового будинку [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що за життя батько не встиг оформити свої спадкові права на зазначений будинок, позивач на даний час позбавлена можливості оформити свої спадкові права, оскільки приватним нотаріусом Штогріною Н.Л. надано відповідь, що оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок, тому відсутня можливість у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначено, що [PERSON] має право на ј спірного житлового будинку, оскільки об`єкт нерухомості було набуто у шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Однак, оскільки відповідач відмовляється у позасудовому порядку вирішити питання щодо перерозподілу спадщини, надати правовстановлюючі документи, тому виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 20 жовтня 2019р. зустрічну позовну заяву [PERSON] було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи Генічеської державної нотаріальної контори, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та визнання права власності. У судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти вимог зустрічної позовної заяви заперечила. Представник відповідача за первісним позовом вважала, що позивач має право на ј частки успадкованого майна після смерті доньки [PERSON] , тому підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно у розмірі Ѕ частки відсутні. Наполягала на задоволенні зустрічної позовної заяви. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20 серпня 1968р., виданого Новоолексіївською селищною радою Генічеського району Херсонської області. 30 листопада 1991р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що Новодмитрівською сільською радою Генічеського району Херсонської області видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30 листопада 1991р. Після одруження [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . 08 грудня 2005р. приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Стребковою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Згідно умов вказаного договору [PERSON] набула у власність житловий будинок [ADDRESS] . Продаж вчинено за 7891 грн. [INFO] померла [PERSON] , про що Виконавчим комітетом Новоолексіївської селищної ради Генічеського району Херсонської області складено актовий запис за №73, та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 28 серпня 2014р. Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина, яка складалась із житлового будинку [ADDRESS] 26 листопада 2014р. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся [PERSON] , про що свідчить його заява за №795, подана до Генічеської державної нотаріальної контори, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа №359/14. 29 лютого 2016р. державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Бернацькою Н.Г. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] успадкував житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13 березня 2017р., виданого Виконавчим комітетом Новоолексіївської селищної ради Генічеського району Херсонської області. Із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , звернувся батько померлого [PERSON] , який за життя не встиг отримати свідоцтво про спадщину за законом, оскільки помер [INFO] , про що відділом РАЦС Гродненського міськвиконкому Республіки Білорусь було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулась донька померлого [PERSON] , у зв`язку з чим приватним нотаріусом Штогріною Н.Г. було заведено спадкову справу №61186217 від 07 вересня 2017р. У той же час, згідно листа державного нотаріуса Бернацької Н.Г. за №378/02-14 від 24 квітня 2017р. вбачається, що [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , однак отримала відмову, оскільки заявником пропущено строк на подання такої заяви. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 25 жовтня 2017р. по справі №653/1387/17, яке набрало законної сили, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позовні вимоги задоволено, та надано [PERSON] додатковий строк для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] терміном два місяці, з моменту набрання рішенням суду законної сили. 25 січня 2018р. [PERSON] повторно звернулась до Генічеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , та просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] , проте свідоцтво так видано і не було, оскільки все майно успадкував [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 лютого 2016р., та це свідоцтво є чинним. 19 лютого 2019р. приватним нотаріусом Штогріною Н.Л. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , оскільки заявником не надано документів, що посвідчують право власності на майно, що належить спадкодавцю. Враховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 лютого 2016р., на думку позивача за первісним позовом є перешкодою в оформленні її спадкових прав, тому остання звернулась до суду з вказаним позовом. Також, позивач за зустрічним позовом вважаючи, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 лютого 2016р. є перешкодою в оформленні її спадкових прав звернулась до суду з позовом. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Частиною першою ст.15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно зі ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Закон не містить вичерпного переліку підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008р. за №7). У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 Цивільного кодексу України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Разом з тим, у книзі 6 Цивільного кодексу України «Спадкове право» визначений ще один спосіб захисту спадкових прав - це внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч.1 ст. 1300 Цивільного кодексу України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч.2 ст. 1300 Цивільного кодексу України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. При цьому слід враховувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 листопада 2019 року (судова справа №758/5329/15, провадження №61-18376св18), згідно якої, передбачений статтею 1300 Цивільного кодексу України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Як встановлено судом, позивач за первісним позовом звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки на думку останньої в свідоцтві невірно зазначена частка майна, яку успадкував [PERSON] , після смерті його дружини [PERSON] . Однак, слід зазначити, що визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним не відповідає положенням статті 1301 Цивільного кодексу України, згідно якого свідоцтво про право на спадщину може визнаватися недійсним лише в цілому. Враховуючи викладене, аналізуючи підстави заявлених позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту, норми цивільного права у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у цій часті, у зв`язку із невірно обраним способом захисту порушених прав позивача. Що стосується решти позовних вимог, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту позовних вимог вбачається, що вимога про визнання права власності у порядку спадкування на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , позивачем заявлена разом з вимогою про визнання частково недійсним свідоцтва про спадщину за законом, та у задоволенні якої судом було відмовлено, у зв`язку з невірним способом захисту. Як вбачається з листа завідувача Генічеської державної нотаріальної контори Бернацької Н.Г. від 25 січня 2018р за №146/02-14, видача свідоцтва про право на спадщину за законом можлива на підставі рішення суду про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно є передчасними, оскільки позивач не вичерпала позасудовий спосіб оформлення своїх спадкових прав після смерті її доньки, оскільки надавши відповідне судове рішення про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, нотаріус зможе видати нове свідоцтво про право на спадщину за законом, яке буде підтверджувати набуття позивачем права власності на спірний об`єкт нерухомості. За таких обставин, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивача може бути проведена на загальних підставах, які зазначені у Законі України «Про нотаріат», тому у задоволенні позову слід відмовити. Що стосується зустрічних позовних вимог, то у їх задоволенні також слід відмовити виходячи з наступного. Як було вже зазначено судом, порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За приписами ст.ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 лютого 2016р. Проте, позивачем не наведено жодних обставин, з якими остання пов`язує необхідність визнання цього свідоцтва недійсним. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , як чоловік померлої [PERSON] мав право на спадщину, яка відкрилась після смерті останньої. На даний час є лише спірним питання в тому, яку частку майна успадкував [PERSON] . Однак, вказане питання, за умови відсутності домовленості спадкоємців, вирішується шляхом звернення до суду з позовом про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Вказані позовні вимоги на даний час заявлені не були, та оскільки суд вирішує спір виключно в межах заявлених позовних вимог, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60,61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.ст.1216,1222 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частина 1 ст. 1261 ЦК України визначає, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно ч.1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок [ADDRESS] було придбано [PERSON] 08 грудня 2005р., під час перебування у шлюбі з [PERSON] . Таким чином, виходячи зі змісту норм сімейного законодавства України, суд приходить до висновку, що придбаний у власність померлою [PERSON] вищевказаний будинок під час їх шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний в інтересах сім`ї. Тому після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку, яка повинна ділитись в рівних частинах між спадкоємцями. Жодних доказів на спростування вказаного факту відповідач за зустрічним позовом не надала, позовної вимоги про визнання житлового будинку [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] не заявляла. Саме по собі пояснення по змісту первинної позовної заяви, та вимога про визнання права власності в порядку спадкування на Ѕ спірного об`єкту нерухомості, без доведення обставин, з якими пов`язується визначення об`єкта нерухомості особистою приватною власністю одного з подружжя, не є достатньою підставою для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на даний час він є таким в силу положень Сімейного кодексу України, та не оспорюється в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р.). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] , приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилась після смерті [PERSON] , оскільки заявником не надано правовстановлюючих документів. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 23 Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналізуючи зміст постанови приватного нотаріуса Штогріної Н.Л. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 лютого 2019р., а також докази, якими [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги в частині визнання за нею права власності у порядку спадкування на ѕ житлового будинку [ADDRESS] , то суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що існують реальні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки позивачем не доведено, що вона дійсно не має можливості надати нотаріусу правовстановлюючі документи, необхідні для оформлення спадкових прав. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141ЦПК України, відповідно до вимог якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом було залишено без задоволення як первісний позов, так і зустрічний позов, тому судові витрати залишаються за сторонами, та стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed