Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача в якому просила суд стягнути з відповідача: грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у кількості 65 календарних днів в сумі - 86 603,90 грн., з яких: грошова компенсація за 24 календарних дні щорічної відпуски за період роботи з 26.11.2017 р. по 29.03.2019 р. в сумі 31777,44 грн. та грошова компенсація за 41 календарний день щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці за період роботи з 26.11.2007 р. по 29.03.2019 р. в сумі 54 286,46 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.03.2019 р. по 27.06.2019 р. в сумі - 115 196,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі Наказу №433-К від 02.11.2017 позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29.10.2018 було частково задоволено позовні вимоги позивача, а саме: поновлено [PERSON] на посаді старшого бухгалтера з праці та заробітної плати з 03.11.2017, стягнуто з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 03.11.2017 по 29.10.2018 та моральну шкоду. Відповідачем було видано Наказ №291-К від 29.10.2018, яким скасовано попередній Наказ про звільнення позивача та поновлено [PERSON] на роботі на посаді старшого бухгалтера з праці та заробітної плати. Не погодившись з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.10.2018 року, ПРАТ «Украгро НПК» подали апеляційну скаргу, про скасування зазначеного рішення. Не дочекавшись рішення Київського апеляційного суду, 29.03.2019 року Наказом №70-К від 29.03.2019 р., позивач знову була звільнена за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників. Позивач вказувала, що при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, а саме: роботодавцем не нарахована та не виплачена грошова компенсація за 24 календарних дні щорічної відпустки та за 41 календарний день щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці. Зазначала, що 07.12.2018 за вказівкою головного бухгалтера позивачем був складений і відправлений електронною поштою графік відпустки на 2019 рік у кількості 48 кал. днів з урахуванням 24 кал. днів за період вимушеного прогулу р з 03.11.2017 р. по 29.10.2018 р. 12.12.2018 позивачем написана заява на ім`я генерального директора про надання відпустки на 14 кал. дня з 26.12.2018 р. згідно складеного графіка, однак, листом від 19.12.2018 р. № 443 позивачу було відмовлено в наданні відпустці з 26.12.2018 р. на 14 кал. днів в зв`язку з тим, що позивач не була включена до графіку відпусток на 2018 рік. Повідомленням про включення до графіку відпусток на 2019 р. № 451 від 21.12.2018 року частково були погоджені пропозиції включення до графіку відпусток на 2019 р., згідно складеного позивачем графіка, але запропоновано перенести заплановані 14 календарних дня відпустки з 26.12.2018 року на інший період в 2019 році не зважаючи на те, що станом на 26.12.2018 р. кількість днів невикористаної відпустки складала 28 кал. днів. З 13.02.2019 р. Наказом № 58-КО від 30.01.2019 р. позивачу була надана щорічна відпустка в кількості 7 кал. днів за період з 26.11.2017 р. по 25.11.2018 р. Таким чином, на дату звільнення - 29.03.2019 року, кількість днів невикористаної щорічної відпустки становило 27 календарних днів (2017-2018 рр. - 17 кал. дня, 2018 - 2019 рр. - 10 кал. днів). З них при звільненні була нарахована і виплачена компенсація відпустки тільки за 3 календарних дня. Також, позивач зазначала, що за період роботи з 26.11.2007 по день звільнення, щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці не надавалася, при звільненні грошова компенсація не нарахована та не виплачена. 29.03.2019 позивачем написана на ім`я генерального директора і передана начальнику відділу по роботі з персоналом та соціальної роботи заява на виплату грошової компенсації за 41 кал. день щорічної додаткової відпустки. Цього ж дня на фактичну адресу підприємства поштою відправлено аналогічну заяву, однак позивач відповіді не отримала. Позивач вважає, що роботодавцем на момент звільнення не було проведено розрахунок, а саме: грошової компенсації за 24 календарних дні щорічної відпустки за період роботи з 26.11.2017 р. по 29.03.2019 р. в сумі - 31 777,44 грн. та грошової компенсації за 41 календарний день щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці за період роботи з 26.11.2007 р. по 29.03.2019 р. в сумі - 54 286,46 грн. Крім того, вважає, що у зв`язку із затримкою, роботодавець зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 27.06.2019 становить 115 196,40 грн. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.07.2019 позовну заяву залишено без руху. 08.08.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12.08.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 02.09.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому представник проти задоволення позову заперечував, з огляду на наступне. Постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2019, якою скасоване рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі, встановлено та підтверджено, що позивач була звільнена з роботи 02.11.2017 у повній відповідності з положеннями чинного законодавства. Таким чином, станом на 02.11.2017 у позивача не залишилось невикористаних (некомпенсованих) днів основної щорічної відпустки. Спір між сторонами існує з приводу тривалості основної щорічної відпустки, право на яку позивач має за період з 03.11.2017 до 29.03.2019. Вказаний період охоплює 17 календарних місяців. Тобто, відпрацювавши з 03.11.2017 до 29.03.2019 позивач мала б право на 34 календарних дні щорічної основної відпустки. Однак, позивач фактично не працювала у період з 03.11.2017 до 28.10.2018, оскільки була звільнена з роботи 02.11.2017. Представник відповідача зазначав, що враховуючи факт відсутності незаконного звільнення позивача з роботи 02.11.2017, та відсутність вимушеного прогулу, період з 03.11.2017 до 28.10.2018 не зараховується до стажу роботи позивача, який дає право на щорічну основну відпустку. Таким чином, за період з 03.11.2017 до 29.03.2019 позивач отримала право на 10 календарних днів щорічної основної відпустки, а саме за період з 29.10.2018 до 29.03.2019. Із вказаних 10 календарних днів основної щорічної відпустки 7 були використані на підставі Наказу №58-КО від 31.01.2019 (з 13.02.2019 до 19.02.2019), а за 3 календарних дні позивачу виплачена грошова компенсація в день звільнення. Отже, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем зі сплати грошової компенсації за 24 календарних дні основної щорічної відпустки. Щодо вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за 41 день невикористаної додаткової щорічної відпустки, представник відповідача також заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено, що вона була зайнята на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, протягом періодів роботи з 26.11.2007 до 02.11.2017 та з 29.10.2018 до 29.03.2019, та не обґрунтована правомірність включення всього часу роботи у відповідача до розрахункового періоду. У відповідності до змісту трудового договору укладеного між сторонами, договором не передбачено надання позивачу додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці та не визначено, що праця позивача взагалі має такий особливий характер (зокрема пов`язана з роботою з електронно-обчислювальними машинами протягом більше ніж половини робочого дня). За період існування трудових відносин між сторонами до трудового договору не вносилися зміни, які б передбачали надання позивачу додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці. Положеннями колективних договорів, які діяли на підприємстві у період існування трудових відносин між сторонами також не було передбачено надання позивачу додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці та її тривалості, а її посаду не було віднесено до таких, праця на яких має особливий характер. Також зазначав, що позивачем не надано будь-яких доказів того, що вона у своїй роботі застосовувала електронно-обчислювальні та обчислювальні машини, або, що її робота передбачала таке використання. Таким чином, станом на 29.03.2019 позивач не мала права на грошову компенсацію невикористаної додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, представник відповідача зазначав про те, що дана вимога є похідною від позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані дні основної та додаткової щорічних відпусток. Вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки основні вимоги позову є необґрунтованими. На підставі зазначеного, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 16.09.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача. Позивач зазначала, що постанова Київського апеляційного суду, на яку посилався відповідач, якою скасоване рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на роботі, була прийнята 04.04.2019 року. Таким чином, станом на 29.03.2019 відсутнє будь-яке судове рішення про скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29.10.2018 про незаконність звільнення позивача 02.11.2017 з займаної посади з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що на дату звільнення, а саме 29.03.2019 вона мала право на 24 календарних дні щорічної основної відпустки за період з 03.11.2017 по 29.10.2018 (період вимушеного прогулу) та при звільненні відповідач був зобов`язаний виплатити грошову компенсацію за ці дні невикористаної відпустки. Також зазначала, що щорічні додаткові відпустки за особливий характер праці передбачені законодавством, мають надаватися працівникам, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах (у тому числі на ПК) в обов`язковому порядку. У тому числі, якщо колективний договір на підприємстві не укладено або в колективному договорі не встановлено гарантію щодо встановлення працівникам таких відпусток. А в разі звільнення, незалежно від підстав, повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпустки. Крім того, позивач вказувала на те, що підприємство ПРАТ «Украгро НПК», на якому вона працювала з 26.11.2007 по 29.03.2019, є одним з найбільших підприємств з виробництва та реалізації мінеральних добрив. Для комплексного ведення та автоматизації бухгалтерського обліку на підприємстві використовується бухгалтерська програма 1С Підприємство. Для виконання своїх функціональних обов`язків, позивач постійно працювала на комп`ютері, тому що робота за комп`ютером є невід`ємною частиною робочого процесу. За позивачем був закріплений персональний комп`ютер, монітор та клавіатура. Згідно посадової інструкції, яка складає 38 пунктів завдань та обов`язків, кожен пункт передбачає обов`язковість виконання функціональних обов`язків з використанням комп`ютерної техніки, а саме роботу на комп`ютері в бухгалтерській програмі 1С, з офісними програмами Ехсеl, Wоrd, АРТ ЗВИТ, «ЛІГА: Закон», Internete, електрона пошта. Також зазначала, що в період з 2007 по 2017 вона була єдиним бухгалтером по нарахуванню заробітної плати на підприємстві з штатною чисельністю від 250 осіб у 2007, до 500 осіб у 2017, кількість структурних підрозділів з 8 підрозділів в 2007 зросло до 30 підрозділів, річний фонд оплаті праці за 2017 склав близько 78,6 млн. грн. Вказувала, що в сучасних умовах, з урахуванням вимог чинного законодавства України, робота на посаді бухгалтера, бухгалтера з праці та заробітної плати, для виконання функціональних обов`язків не можлива без використання комп`ютерної техніки (персональних комп`ютерів). Тобто, обробити такий величезний обсяг інформації, бути в курсі всіх нововведеній, стежити за зміною податкового законодавства, своєчасно доводити ці зміни до керівництва компанії, можливо тільки при використанні комп`ютера, робота на якому займає практично повний восьмигодинний робочий день. З огляду на зазначене вважає, що вона мала право на додаткову відпустку за особливий характер праці, а саме за роботу із комп`ютерам. На підставі зазначеного, просила позов задовольнити в повному обсязі. 16.09.2019 від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копій наступних документів: інвентаризаційній опис основних засобів; посадова інструкції позивача; колективний договір на 2019-2021 рр. 27.09.2019 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь позивача. Представник відповідача заперечуючи проти доводів позивача про наявність у неї права на основну щорічну відпустку за період 03.11.2017 - 29.10.2018, посилався на те, що у зв`язку з відсутністю судового рішення про визнання незаконним звільнення позивача з роботи 02.11.2017 та незбереженням за позивачем заробітної плати, вказаний період не включається до стажу, який дає право на основну щорічну відпустку. Факт касаційного оскарження позивачем постанови Київського апеляційного суду від 04.04.2019, не впливає на законність її звільнення з роботи 02.11.2017, що встановлено рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили. Представник відповідача вказував, що позивачем разом з позовною заявою не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність у неї права на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці. Документи, які були надані позивачем разом із відповіддю на відзив, надані позивачем до суду не у встановлений законом строк. Окрім того, позивачем не обґрунтована неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Вважає, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами та гуртуються на припущеннях позивача. 01.10.2019 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення. Представник відповідача зазначав, що 26.09.2019 відповідачем отримано повний текст постанови Київського апеляційного суду від 17.09.2019 у справі за позовом [PERSON] до ПРАТ «Украгро НПК» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходив, зокрема, з того, що [PERSON] звільнена з роботи наказом №433-К від 02.11.2017 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату, який є чинним і надалі у встановленому порядку позивач трудовий договір з відповідачем не укладав і на роботу не приймався. Поновлення на роботі позивача відбулося на виконання рішення суду відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Проте поновлення на роботі на підставі рішення суду не є тотожним укладення трудового договору. Також, в поставної від 17.09.2019 суд встановив те, що після скасування постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2019 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.10.2018 позивачка вважається звільненою з дотриманням відповідачем норм трудового законодавства ще з 02.11.2017, а тому будь-які подальші відносини між сторонами, у тому числі і звільнення згідно з Наказом від 29.03.2019 №70-К не порушують прав та законних інтересів позивачки. Представник відповідача посилаючись на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.11.2007 позивач прийнята на роботу у ЗАТ «Украгро НПК», правонаступником якого є ПАТ «Украгро НПК» на посаду бухгалтера, згідно Наказу №527-К. Наказом №353/1-К від 15.06.2015 позивач переведена на посаду старшого бухгалтера з праці та заробітної плати. 02.11.2017 року Наказом №433-К позивач звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29.10.2018 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , поновлено її на посаді старшого бухгалтера з праці та заробітної плати з 03.11.2017, стягнуто з ПАТ «Украгро НПК» на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 03.11.2017 по 29.10.2018 та моральну шкоду. На виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.10.2018 відповідачем видано Наказ №291-К від 29.10.2018, яким скасовано попередній Наказ про звільнення позивача та поновлено її на роботі на посаді старшого бухгалтера з праці та заробітної плати. Наказом №70-К від 29.03.2019 позивач звільнена із займаної посади, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Судом встановлено, що в день звільнення, тобто 29.03.2019 позивачу виплачена, в тому числі, грошова компенсація за 3 дні невикористаної основної щорічної відпустки в сумі 3 238,57 грн., що не заперечується позивачем. Постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2019 апеляційна скарга ПРАТ «Украгро НПК» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.10.2018 задоволена, рішення суду першої інстанції скасоване, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . На підставі постанови Київського апеляційного суду від 04.04.2019, ПРАТ «Украгро НПК» видано Наказ №99-К від 04.04.2019, яким скасовано Наказ №291-К від 29.10.2018 «Про поновлення на роботі [PERSON] » та відновлено дію Наказу №433-К від 02.11.2017 «По особовому складу». Позивач вважає, що при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, зокрема роботодавцем не нарахована та не виплачена грошова компенсація за 24 календарних дні щорічної відпустки Вказувала, що 07.12.2018 за вказівкою головного бухгалтера позивачем був складений і відправлений електронною поштою графік відпустки на 2019 рік у кількості 48 кал. днів з урахуванням 24 кал. днів за період вимушеного прогулу р з 03.11.2017 р. по 29.10.2018 р. 12.12.2018 позивачем написана заява на ім`я генерального директора про надання відпустки на 14 кал. дня з 26.12.2018 згідно складеного графіка, однак, листом від 19.12.2018 №443 позивачу було відмовлено в наданні відпустці з 26.12.2018 р. на 14 кал. днів в зв`язку з тим, що позивач не була включена до графіку відпусток на 2018 рік. Повідомленням про включення до графіку відпусток на 2019 р. № 451 від 21.12.2018 частково були погоджені пропозиції включення до графіку відпусток на 2019 р., згідно складеного позивачем графіка, але запропоновано перенести заплановані 14 календарних дня відпустки з 26.12.2018 на інший період в 2019 році не зважаючи на те, що станом на 26.12.2018 р. кількість днів невикористаної відпустки складала 28 кал. днів. З 13.02.2019 Наказом № 58-КО від 30.01.2019 позивачу була надана щорічна відпустка в кількості 7 кал. днів за період з 26.11.2017 по 25.11.2018. Позивач вважає, що на дату звільнення - 29.03.2019, кількість днів невикористаної щорічної відпустки становило 27 календарних днів (2017-2018 рр. - 17 кал. дня, 2018 - 2019 рр. - 10 кал. днів). З них при звільненні була нарахована і виплачена компенсація відпустки тільки за 3 календарних дня. Відповідно до розрахунку позивача, грошова компенсація за 24 календарних дні щорічної відпуски за період роботи з 26.11.2017 по 29.03.2019 становить 31 777,44 грн. Дана сума позивачу не була виплачена при звільненні, в зв`язку з чим вона просила суд про стягнення з відповідача належної до сплати суми при звільненні, на що слід зазначити наступне. Відповідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Частиною 1 статті 6 ЗУ «Про відпустки» визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Судом встановлено, що 02.11.2017 позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. В день звільнення позивачу виплачено компенсацію за невикористані 2 дні щорічної відпустки. Інші дні відпусток, нараховані за період роботи у ПРАТ «Украгро НПК» позивачем були використані. Отже, станом на 02.11.2017 у позивача не залишилося невикористаних (некомпенсованих) днів основної щорічної відпустки. Таким чином, спір між позивачем та відповідачем існує з приводу тривалості основної щорічної відпустки, право на яку позивач має за період з 03.11.2017 до 29.03.2019. Вказаний період охоплює 17 календарних місяців. Тобто, відпрацювавши з 03.11.2017 до 29.03.2019 позивач мала б право на 34 календарних дні щорічної основної відпустки. Однак, позивач фактично не працювала у період з 03.11.2017 до 28.10.2018 (тобто 12 календарних місяців), оскільки була звільнена з роботи 02.11.2017. Пунктом 2 частини 1 статті 9 ЗУ «Про відпустки» визначено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Зазначена норма вказує на включення до стажу роботи часу, коли за працівником зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата, в тому числі час оплачуваного вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням. Пунктом 2 частини 1 статті 232 КЗпП України визначено, що безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору. Саме в процесі розгляду судом такої заяви і може бути встановлений факт незаконності звільнення. Постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2019, якою скасоване рішення суду першої інстанції про поновлення [PERSON] на роботі, яка набрала законної сили, встановлено, що позивач була звільнена з роботи 02.11.2017 у повній відповідності з положеннями чинного законодавства. Позивачем подана касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 04.04.2019. Ухвалою Верховного суду від 15.05.2019 відкрито касаційне провадження. Однак, факт касаційного оскарження позивачем постанови Київського апеляційного суду від 04.04.2019 жодним чином не впливає на законну силу вказаного судового рішення, яку воно набрало з моменту проголошення. Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 17.09.2019 вбачається, що відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходив, зокрема, з того, що [PERSON] звільнена з роботи Наказом №433-К від 02.11.2017 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату, який є чинним і надалі у встановленому порядку позивач трудовий договір з відповідачем не укладав і на роботу не приймався. Поновлення на роботі позивачки відбулося на виконання рішення суду відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Проте поновлення на роботі на підставі рішення суду не є тотожним укладення трудового договору. Також, в поставні від 17.09.2019 суд встановив те, що після скасування постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2019 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.10.2018, позивачка вважається звільненою з дотриманням відповідачем норм трудового законодавства ще з 02.11.2017, а тому будь-які подальші відносини між сторонами, у тому числі і звільнення згідно з Наказом від 29.03.2019 №70-К не порушують прав та законних інтересів позивачки. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факт законності звільнення позивача з роботи 02.11.2017, встановлений рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили та не підлягає доказуванню в межах даної справи. Враховуючи факт відсутності незаконного звільнення позивача з роботи 02.11.2017, та, відповідно, відсутність вимушеного прогулу, з урахуванням положень ст. 9 ЗУ «Про відпустки», період з 03.11.2017 до 28.10.2018 не зараховується до стажу роботи позивача, який дає право на щорічну основну відпустку (в цей час за позивачем не зберігалося ні місце роботи, ні заробітна плата). Таким чином вбачається, що за період з 03.11.2017 до 29.03.2019 позивач отримала право на 10 календарних днів щорічної основної відпустки, а саме за період з 29.10.2018 до 29.03.2019. Із вказаних 10 календарних днів основної щорічної відпустки, 7 були використані на підставі Наказу №58-КО від 31.01.2019 (з 13.02.2019 до 19.02.2019), а за 3 календарних дні позивачу виплачена грошова компенсація в день звільнення, що не заперечується самим позивачем. Отже, у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем зі сплати грошової компенсації за 24 календарних дні основної щорічної відпустки, оскільки дні основної щорічної відпустки, на які мала право позивач чи були нею використані або компенсовані їй у грошовій формі. На підставі зазначеного, вимога позивача про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної основної щорічної відпустки, задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці, слід зазначити наступне. Статтею 8 ЗУ «Про відпустки» визначено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається, зокрема, окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. При цьому, конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Пунктами 6 та 7 Порядку застосування Списку виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, що дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №16 від 30.01.1998 (далі - Порядок застосування Списку виробництв), додаткова відпустка надається пропорційно фактично відпрацьованому часу. У розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв, робіт, професій і посад. Позицією 58 Розділу XXII Списку виробництв передбачена можливість надання щорічної додаткової відпустки тривалістю до 4 календарних днів працівникам, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про відпустку» конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Таким чином, до предмету доказування в цій частині позовних вимог входять наступні обставини: наявність у позивача права на отримання щорічної додаткової відпустки певного виду; тривалість щорічної додаткової відпустки, на яку мав право позивач; обґрунтованість включення позивачем певних періодів її роботи до часу, що дає право на додаткову відпустку. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, що входять до предмету доказування в даній справі. Зі змісту трудового договору, укладеного між сторонами вбачається, що ним не передбачено надання позивачу додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці та не визначено, що праця позивача взагалі має такий особливий характер (зокрема пов`язана з роботою з електронно-обчислювальними машинами протягом більше ніж половини робочого дня). Вбачається, що за період існування трудових відносин між позивачем та відповідачем до трудового договору не вносилися зміни, які б передбачали надання позивачу додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці. Положеннями колективних договорів, які діяли на підприємстві у період існування трудових відносин між сторонами, також не було передбачено надання позивачу додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці та її тривалості, а її посаду не було віднесено до таких, праця на яких має особливий характер. Разом з відповіддю на відзив позивачем було надано наступні документи: копія інвентаризаційного опису основних засобів; копія посадової інструкції старшого бухгалтера з праці та заробітної плати; аркуші з переліками товарно-матеріальних цінностей; копія частини колективного договору між трудовим колективом та ПРАТ «Украгро НПК» на 2019 - 2021 роки. Однак, суд не приймає до уваги надані позивачем докази, з наступних підстав. Копія інвентаризаційного опису основних засобів, яка була надана позивачем, являє собою документ невідомого походження, який містить перелік основних засобів та скріплений підписом позивача. Враховуючи те, що наданий позивачем документ виготовлений самим позивачем, він не може бути джерелом доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. З копії посадової інструкції, яка була надана позивачем вбачається, що посадовою інструкцією не передбачено надання позивачу щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці. Таким чином, вона жодним чином не підтверджує фактичне використання позивачем електронно-обчислювальних машин більше половини тривалості робочого час у період з 26.11.2007 (дня укладення трудового договору). Копія частини колективного договору між трудовим колективом та ПРАТ «Украгро НПК» на 2019 - 2021 роки, в розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України є неналежним доказом, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі. Також позивачем було надано три аркуші з переліками товарно-матеріальних цінностей, які схожі на скрін-шот програми «1С Предприятие», що в розумінні норм ЦПК України належить до електронного доказу. Відповідно до положень статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Разом з тим, паперова копія електронного доказу, подана позивачем, не засвідчена в установленому порядку, а також відсутнє посилання позивача про наявність у неї або у іншої особи оригіналу електронного доказу, жодним чином не обґрунтовано належність вказаних доказів в розумінні статті 77 ЦПК України. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи спір між працівником та роботодавцем щодо стягнення компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 12.12.2012 у справі №6-45918св12 дійшов наступного висновку: «Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що у позивача відсутнє право на отримання щорічної додаткової відпустки, оскільки трудовим договором його право на щорічну додаткову відпустку та її тривалість не визначено, а колективний договір у банківській установі, де працював відповідач, не укладався. За таких обставин, апеляційний суд вважав, що вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди не підлягають до задоволення, оскільки вони є похідними від вимог про стягнення грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку. Такі висновки апеляційного суду є правильними, ґрунтуються на наявних у справі матеріалах та відповідають вимогам закону.» Обґрунтовуючи своє право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці позивач посилалась на листи Мінсоцполітики №348/13/116-14 від 11.08.2014, №152/13/82-13 від 24.12.2013. Відповідно до змісту вказаних листів, щорічні додаткові відпуски за особливий характер праці передбачені законодавством, мають надаватись працівникам, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах (у тому числі на ПК) в обов`язковому порядку, у тому числі якщо колективний договір на підприємстві не укладено або в колективному договорі не встановлено гарантію щодо встановлення працівникам таких відпусток, а в разі звільнення не залежно від підстав, повинна бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпусток. Разом з тим, відповідно до практики Верховного Суду (Постанова від 25.07.2018 у справі №809/768/16, Постанова від 12.08.2019 у справі №921/268/18) листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть мати лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер, і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Такі правові норми мають бути викладені виключно у нормативно-правовому акті, затвердженому відповідним розпорядчим документом уповноваженого відповідно до законодавства суб`єкта нормотворення, погодженому із заінтересованими органами та зареєстрованому в органах юстиції в порядку, встановленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів. Позицією 58 Розділу XXII Списку виробництв передбачена можливість надання щорічної додаткової відпустки тривалістю до 4 календарних днів працівникам, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах. Тобто, зазначений нормативно-правовий акт містить положення про максимально можливу тривалість додаткової щорічної відпустки. При цьому, щодо конкретного працівника його право на щорічну додаткову відпустку та тривалість такої відпустки встановлюється колективним договором або трудовим договором (частина 2 статті 8 Закону України «Про відпустки»). Колективним та/або трудовим договором невизначено конкретної тривалості додаткової щорічної відпустки, на яку має право позивач. Позивачем використано у своїх розрахунках максимальну тривалість такої відпустки, а саме 4 дні. При цьому в позові жодним чином не обґрунтовано чому, на думку позивача, вона має право саме на 4 дні додаткової щорічної відпустки за особливий характер праці. Згідно розрахунку позивача, кількість днів невикористаної додаткової відпустки за особливий характер праці за період з 26.11.2007 по 29.03.2019 становить 41 кал. день. На думку позивача, вона має право на 40 календарних днів додаткової щорічної відпустки за період роботи з 26.11.2007 до 02.11.2017 та 1 календарний день за період роботи з 29.10.2018 до 29.03.2019. Пунктами 6 та 7 Порядку застосування Списку виробництв передбачено, що додаткова відпустка надається пропорційно фактично відпрацьованому часу. У розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв, робіт, професій і посад. Позивачем не доведено, що вона була зайнята на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, протягом періодів роботи з 26.11.2007 до 02.11.2017 та з 29.10.2018 до 29.03.2019. Також, не обґрунтована правомірність включення всього часу роботи на підприємстві до розрахункового періоду. Статтею77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 13 КЗпП України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення грошової компенсації за 41 день невикористаної додаткової щорічної відпустки, є такою, що не знайшла свого підтвердження в матеріалах справи, а тому, приходить до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги позивача. Також, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки дана вимога є похідною від позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані дні основної та додаткової щорічної відпусток. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористані дні відпуски є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають, таким чином відсутні підстави для задоволення похідної позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. З огляду на викладене вище, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed