Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

06 червня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він з 01 вересня 2009 року працював доцентом кафедри обладнання нафтових і газових промислів в Полтавському національному технічному університеті ім. Юрія Кондратюка. Наказом № 212-04 від 12 травня 2016 року його було звільнено з займаної посади згідно з пю4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул без поважної причини. Своє звільнення він вважає незаконним та таким, що підлягає відновленню.. 27 квітня 2016 року він був відсутнім в університеті, так як знаходився в м.Києві на Всеукраїнському науково-практичному семінарі Міністерства освіти і науки "Актуальні питання навчання іноземців в Україні у 2016/2017 навчальному році". Участь у семінарі була зумовлена виключно виробничими інтересами університету та підвищенням його професійного рівня, так як він є доцентом та повинен, згідно з умовами контракту, постійно видавати монографії, наукові роботи, залучати до навчання студентів, тощо. При цьому, студенти були попереджені про його відсутність та їм було доручено виконання самостійної роботи, що є частиною навчального плану. Таким чином, відсутність його на робочому місці в університеті була зумовлена виробничою необхідністю, а причини такої відсутності - поважними. Крім того, відповідачем було порушено порядок його звільнення. Так, відповідно до ст.149 КЗПП України відповідач повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення, про що ним були дані письмові пояснення особисто. Крім того, під час видання наказу відповідачем не взято до уваги відсутність попередніх проступків та дисциплінарних стягнень, наявність преміювань, що внесені до трудової книжки, відсутність негативних наслідків для роботодавця. В порушення вимог ст.43 КЗпП України його не було запрошено на розгляд власника або уповноваженого ним органу до профспілкової організації підприємства щодо питання його звільнення. В результаті його незаконного звільнення йому відповідачем заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів забезпечення належного рівня життя. Крім того, таке формулювання його звільнення ставить під питання його подальшу трудову діяльність та негативне відношення до нього, як до працівника потенційних роботодавців. Як доцент, він є публічною людиною, змушений виправдовуватися за виконання своїх трудових обовязків в межах навязаних роботодавцем вимог до кваліфікаційного рівня. На даний час про його "Протиправну поведінку" знає весь університет, що призводить до великого дискомфорту та нервових потрясінь на негативно впиває на стан його здоровя. Позивач просить : визнати його звільнення з посади доцента кафедри обладнання нафтових і газових промислів в Полтавському національному технічному університеті ім. Юрія Кондратюка 27 квітня 2016 року за прогул без поважної причини згідно наказу № 212-04 від 12 травня 2016 року незаконним та скасувати відповідний наказ; поновити його на роботі доцентом кафедри обладнання нафтових і газових промислів в Полтавському національному технічному університеті ім. Юрія Кондратюка; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 травня 2016 року до дня поновлення на роботі; стягнути моральну шкоду у розмірі 2000 грн. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 25000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача з позовом не погодилася та просила відмовити у його задоволенні, так як відповідачем були дотримані вимоги КЗпП України при звільненні позивача, який вчинив прогул без поважної причини 27 квітня 2016 року. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суду вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 вересня 2009 року на підставі наказу № 314-04 від 27 серпня 2009 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду доцента кафедри обладнання нафтових і газових промислів Полтавського національного технічного університету імені [PERSON] та 12 травня 20016 року на підставі наказу № 212-04 від 12 травня 2016 року його було звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою позивача ( а.с.8-19). 29 серпня 2014 року між Полтавським національним технічним університетом імені [PERSON] в особі ректора [PERSON] та [PERSON] укладено контракт № 504 з науково-педагогічним працівником (а. с. 21-26). Як вбачається безпосередньо з наказу № 21-04 від 12 травня 2016 року [PERSON] було звільнено за прогул без поважної причини , який мав місце 27 квітня 2016 року ( а.с.20). Підставою для звільнення послугували : -доповідна записка завідувача кафедри обладнання нафтових і газових промислів [PERSON] від 27 квітня 2016 року, згідно з якою 27 квітня 2016 року доцент кафедри [PERSON] на кафедрі не зявлявся протягом усього робочого дня ( а.с.80) ; -акт від 27 квітня 2016 року, згідно з яким [PERSON] був відсутній на заняттях 27 квітня 2016 року о 10 годині з дисципліни «Методологія науково-дослідних робіт» в аудиторії 201В та о 13 годині 20 хвилин з дисципліни «Методологія науково-дослідних робіт» в аудиторії 312В ( а.с.81); -доповідна записка від проректора з науково-педагогічної та соціальної роботи [PERSON], директора центру з адміністративних питань та по роботі з іноземними громадянами [PERSON], інспектора центру з адміністративних питань та по роботі з іноземними громадянами [PERSON] від 29 квітня 2016 року, згідно з якою останні повідомили, що вони були присутні на Всеукраїнському науково-практичному семінарі «Актуальні питання навчання іноземців в Україні у 2016/17 навчальному році» у м.Києві та особисто бачили [PERSON] на місці проведення семінару ( а.с.92) ; -службова записка начальника навчального відділу [PERSON] від 05 травня 2016 року про відсутність [PERSON] на заняттях 27 квітня 2016 року, з якого вбачається, що [PERSON] не попереджував навчальний відділ та диспетчерську про свою відсутність на заняттях ( а.с.82); -пояснювальні записки старости групи 502-ММН [PERSON] ( а.с.83) та заступника старости групи 501-ММН [PERSON] ( а.с.88), згідно з якими заняття в групах 27 квітня 2016 року не відбулися у зв*язку з тим, що викладач [PERSON] для їх проведення не зявився. У відповідності до п. 4 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до положень ст.\~ст. 147-149 КЗпП України\~за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана,2) звільнення.; дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняти на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника; дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку; до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до положень п. п. 22, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8\~ст. 40 КЗпП України\~п. 1\~ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147(1), 148, 149\~КЗпП України\~правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 4\~ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як було встановлено судом, декан факультету кафедри обладнання нафтових і газових промислів [PERSON] був відсутній на робочому місці 27 квітня 2016 року протягом усього робочого дня, що підтверджується вищезазначеними письмовими доказами і підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Заперечуючи наявність підстав для його звільнення,\~\~[PERSON] не спростовував факт своєї відсутності на роботі 27 квітня 2016 року та зазначив, що він перебував у м.Києві на Всеукраїнському науково-практичному семінарі за запрошенням, яке йому надійшло електронною поштою. При цьому позивач посилався на те, що його присутність була повязана безпосередньо з його обовязками , як науково-педагогічного працівника, зазначених у контракті. Проаналізувавши зміст контракту № 504 з науково-педагогічним працівником від 29 серпня 2014 року ( а.с.21), суд приходить до висновку, що тема семінару «Актуальні питання навчання іноземців в Україні у 2016/2017 навчальному році» безпосередньо не стосується викладацької діяльності позивача, який є доцентом кафедри обладнання нафтових і газових промислів, та позивачем не надані докази щодо покладення на нього будь-яких обовязків, повязаних з навчанням іноземців в учбовому закладі. Крім того, слід зазначити, що позивач мав можливість звернутися до уповноваженої особи відповідача та повідомити про свою відсутність на робочому місці у зв*язку з перебуванням на зазначеному семінарі, оформити відрядження, як то передбачено Положенням про службові відрядження працівників, аспірантів та студентів Полтавського національного технічного університету імені [PERSON]( а.с.40-45). Проте, відповідач не скористався такою можливістю, не попередив про свою відсутність та здійснив прогул без поважної причини, так як безпосередньо тема семінару не повязана з його службовими обовязками. Крім того, слід зазначити, що на адресу відповідача з Українського державного центру міжнародної освіти надходило повідомлення про проведення 27 квітня 2016 року Всеукраїнського семінару «Актуальні питання навчання іноземців в Україні у 2016-2017 навчальному році», який проводився для керівників з міжнародних звязків ВНЗ України, яким позивач не являється ( а.с.47) . Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на ту обставину, що він попередив студентів на дав їм завдання для самостійного виконання, що є частиною навчального процесу. Суд критично оцінює таке посилання позивача, оскільки у судовому засіданні позивач підтвердив, що він все ж таки повинен був присутнім в аудиторії під час виконання студентами самостійного завдання та позивач не повідомив керівництво учбового закладу про його відсутність на робочому місці. Також суд вважає необґрунтованим посилання позивача на ту обставину, що він був відсутнім на робочому місці практично дві з половиною годиною, а не три години, як то передбачено нормами законодавства, так як ця обставина спростовується трудовим розпорядком учбового закладу. Так, згідно з наказом № 136 від 10 липня 2003 року «Про внутрішній трудовий розпорядок» в Полтавському національному технічному університеті ім..[PERSON] ( а.с.55-57) встановлено наступний трудовий розпорядок : -Працівників адміністративно-управлінського, навчально-допоміжного, обслуговуючого, наукового персоналу : щоденно робота починається о 8 00, обідня перерва з 12-00 до 12 -45 ; у понеділок, вівторок, середу, четвер робота закінчується о 17 -00, у пятницю о 15-45. -Науково-педагогічного персоналу : графік робочого часу завідуючих кафедри та викладачів визначається розкладом аудиторних навчальних занять і консультацій, розкладом і графіком контрольних заходів та іншими видами робіт, передбачених індивідуальним робочим планом. Час виконання робіт, не передбачених розкладом або графік контрольних заходів визначається у порядку, встановленому Правилами внутрішнього розпорядку. Науко-педагогічний працівник зобовязаний дотримуватися встановленого його графіка робочого часу. Робочий час викладача визначається обсягом його навчальних, методичних, наукових і організаційних обовязків у поточному навчальному році, відображених в індивідуальному робочому плані. Тривалість робочого часу викладача з повним обсягом обовязків становить не більше ніж 1548 годин на навчальний рік при середньо тижневій тривалості 36 годин. Таким чином, не можна стверджувати, що робочий день позивача повинен становити дві з половиною години при встановленій його тижневій тривалості 36 годин. Відповідно до\~ст. 149 КЗпП України\~до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було надано можливість надати пояснення з приводу його відсутності на роботі 27 квітня 2016 року. Вказані обставини підтверджуються листом відповідача від 29 квітня 2016 року, який позивач отримав 29 квітня 2016 року (а. с. 89). Згідно з актом від 29 квітня 2016 року позивач не надав першому проректору-проректору з науково-педагогічної роботи [PERSON] письмові пояснення ( а.с.90). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що дійсно позивачу було запропоновано надати письмові пояснення, але він їх не надав. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті\~40\~та пунктами 2 і 3 статті\~41\~цього\~Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша\~статті 43 КЗпП України). Згідно з поданням тимчасово виконуючого обовязки ректора [PERSON], останні звертався до профспілкового комітету Полтавського національного технічного університету імені [PERSON], .в якому зазначив, що [PERSON] 27 квітня 2016 року був відсутній на роботі без поважних причин, пояснення про причину відсутності на роботі дати відмовився, а тому просить надати згоду на звільнення [PERSON] по п.4 ст.40 КЗпП України ( а.с.58). Відповідно до службової записки голови первинної профспілкової організації [PERSON] [PERSON] не є членом профспілкової організації працівників університету, на пропозицію вступити по профспілки під час прийому на роботу 01.09.2019 року [PERSON] відмовив категоричною відмовою ( а.с.100). Посилання позивач на ту обставину, що відповідачем не була врахована його попередня робота та його було премійовано за роботу, суд вважає необґрунтованим з тих підстав, що не ця обставина не може бути безумовною підставою при вирішенні питання про поновлення на роботі без урахування всіх обставин звільнення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, так як звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог КЗпП України. Оскільки позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, у задоволенні яких відмовлено, а тому вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed