Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області в особі Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області та неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що їй на праві власності, на підставі договору дарування, реєстровий № 7158 від 01 листопада 2006 року належить квартира [ADDRESS]. Право власності на квартиру зареєстровано 26 квітня 2007 року у КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим № 15830665, номер запису 2589 в книзі: 649пр-46. У цієї квартирі зареєстрований відповідач по справі - її брат, [PERSON], який фактично проживає в [ADDRESS]. Позивач вказує, що особисто сплачує всі комунальні послуги за квартиру, а реєстрація відповідача за спірною адресою, чинить їй перешкоди у володінні, користуванні та обмежує її права, як власника квартири. В судовому засіданні позивач та її представнк підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити, мотивуючи сваї вимоги тим, що на теперішній час позивач вже не є власницею квартири [ADDRESS], а тому вказані позовні вимоги є цілком безпідставіними. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 1964 року на ім'я [PERSON] було видано обмінний ордер на однокімнатну квартиру [ADDRESS], розміром 21,4 кв.м. на склад сім'ї : [PERSON] та його дружини [PERSON] Згідно довідки про стан сім'ї та прописку, у спірній квартирі були зареєстровані - [PERSON] з 1964 року, [PERSON] з 1980 року, [PERSON] з 1984 року, [PERSON] з 2000 року, [PERSON] з 2000 року. Через деякий час, [PERSON] та [PERSON] знялися з реєстрації за зазначеною адресою. В подальшому [PERSON] з метою поліпшення житлових умов реконструював вказану квартиру, внаслідок чого її площа збільшилася до 82.1 кв.м. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року за [PERSON] визнано право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS], загальною площею 82.1 кв.м., що складається із: 1-й поверх: жила кімната площею 20.6 кв.м., кухні площею 10.- кв.м.,коридор площею 6.5 кв.м., санвузол площею 3.2 кв.м.; 2-й поверх: жила кімната площею 19.4 кв.м., жила кімната площею 16.8 кв.м., коридор площею 3.6 кв.м., балкон площею 2.0 кв.м. (справа № 2-28232006). В технічному паспорті, виготовленому КП «ОМБТІ та РОН» від 14 вересня 2006 року помилково було вказано, що вказана квартира належить [PERSON] на підставі рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 травня 2006 року (справа № 28232006). Згідно Договору дарування від 01 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №7158, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 82.1 кв.м. Вказаний договір зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 26.04.2007 року за реєстр. №15830665. Як вказує відповідач, про зазначений договір дарування йому стало відомо лише у 2012 році, при ознайомленні з матеріалами цієї цивільної справи. Не погодившись з рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій зазначив, що суд першої інстанції при вирішення спору не залучив всіх проживаючих у спірній квартирі, чим було порушено їх права, у тому числі і відповідача. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 червня 2006 року залишено без зміню На час розгляду справи апеляційною інстанцією, батько сторін, [PERSON], помер. В подальшому, відповідач, [PERSON] оскаржив рішення суду першої та апеляційної інстанції в касаційному порядку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року, рішення Малиновського районного суду від 13 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При розгляді касаційної скарги, суд касаційної інстанції вказав на те, що суди не врахували правила статті 61 ЖК України, не з'ясували обсяг прав наймача та членів його сім'ї, відповідно до укладеного ними договору найму, не визначилися як з видом правовідносин, які склалися між позивачем та органом місцевого самоврядування у зв'язку з наймом квартири у будинку комунальної власності, так із предметом судового спору та обставинами, які підлягають доказуванню у справі. При новому розгляді справи Малиновський районний суд м.Одеси залучив в якості правонаступника померлого [PERSON] - [PERSON]. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 23 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] про визнання права власності, було залишено без розгляду. В подальшому, [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] недійсним. Рішенням від 28 березня 2014 року Малиновський районний суд м.Одеси визнав недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 01 листопада 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (справа № 5211489513-ц). Рішення набрало законної сили. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд зазначає, що в результаті скасування судового рішення про визнання права власності за [PERSON] на реконструйовану квартиру та залишення позовних вимог правонаступника [PERSON] - [PERSON] до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] про визнання права власності - без розгляду, змінився правовий статус спірної квартири, яка є предметом договору дарування від 01 листопада 2006 року. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що оскільки право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] на даний час у позивача [PERSON] відсутнє, вона не має жодних підстав вимагати, як власник житла на підставі зазначених в позові правових норм, визнавати [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням вищезазначеної квартири. Згідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним право користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 3 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" встановлено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Судом було допитано у якості свідків [PERSON], [PERSON], які у судовому засіданні повідомили, що [PERSON] тривалий час не проживає за спірною адресою з причин наявності конфліктної ситуаціїї з [PERSON], а також з причин сдачі нею спірної квартири у найм. Суд критично ставиться до показів свідків з боку позивача, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON] тривалий час не проживає в спірній квартирі, тому як позивач, [PERSON] на теперішній час не є власником спірної квартири, у зв'язку з чим не має юридичних підстав для звернення з вказаним позовом до суду. Відповідно до ч.3 ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, тобто ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.,ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. На підставі вище викладеного, враховуючи вказані обставини, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання [PERSON] такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] - слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed