Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 9 вересня 2020 року звернулось до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В заяві вказує, що між сторонами був укладений договір без номеру від 04.08.2011 року, на підставі якого відповідач отримав кредит в сумі 2000\~ грн., який в подальшому збільшився до 12000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами банку», що діяли на момент укладення договору, на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 3 серпня 2020 року у нього виникла заборгованість в сумі 61588 грн. 61 коп., яка складається з таких доданків: 45667 грн. 13 коп. - заборгованість за кредитом; 15871 грн. 48 коп. заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом; 50 грн. нарахована пеня. Крім зазначеної суми позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 28.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, розгляд справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи.\~ З аналогічною заявою звернувсь до суду представник відповідача. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України провів судовий розгляд у відсутність учасників справи, на підставі наданих ними фактичних даних. З відзиву на позов випливає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не визнає повністю з огляду на такі обставини. Кредитний договір\~між сторонами,\~зазначає у\~відзиві представник,\~є неукладеним,\~оскільки констатувати,\~що договір\~є укладеним,\~можна,\~якщо сторони\~в належній\~формі досягли\~згоди з\~усіх істотних\~умов договору,\~між тим\~анкета-заява\~без номеру\~від 04.08.2011\~року,\~яка лише\~і підписана\~відповідачем,\~не містить\~суттєвих умов\~договору кредитування\~та відомостей\~про досягнення\~сторонами згоди\~щодо усіх\~цих умов.\~Разом з\~тим у\~відповідності до\~вимог Положення\~про порядок\~емісії спеціальних\~платіжних засобів\~і здійснення\~операцій з\~їх використанням,\~що було\~чинним на\~день підписання\~анкети-заяви,\~емітент,\~яким є\~фінансова установа,\~повинен забезпечити\~наявність у\~договорі таких\~умов,\~як:\~зазначення типу\~спеціального платіжного\~засобу:\~види платіжних\~операцій,\~які клієнт\~має право\~здійснювати з\~використанням спеціального\~платіжного засобу,\~правила та\~максимальний строк\~їх виконання;\~порядок обслуговування\~рахунку (за\~дебетною,\~дебетово-кредитною\~або кредитною\~схемою,\~розміри гарантійного\~забезпечення та/або\~незнижувального залишку\~коштів на\~рахунку;\~порядок кредитування\~клієнта,\~порядок установлення\~курсу продажу,\~обміну або\~конвертації іноземної\~валюти тощо);\~тарифи банку\~на обслуговування\~операцій з\~використанням спеціального\~платіжного засобу\~на момент\~укладення договору\~та порядок\~повідомлення клієнта\~про їх\~зміну;\~ліміти та/або\~обмеження за\~операціями з\~використанням спеціального\~платіжного засобу\~або платіжних\~додатків,\~реалізованих у\~спеціальному платіжному\~засобі (за\~наявності);\~право клієнта\~на одержання\~виписок про\~рух коштів\~за його\~рахунком та\~порядок їх\~отримання;\~порядок забезпечення\~емітентом та\~клієнтом безпеки\~під час\~користування спеціальним\~платіжним засобом;\~порядок розгляду\~спорів;\~відповідальність емітента\~та клієнта\~тощо. Підписана відповідачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може свідчити про укладення договору приєднання, так як суду не надано жодних фактичних даних про те, що позичальник ознайомлений з усіма Умовами та правилами надання банківських послуг в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин між сторонами, так як не надано їх примірника, який містив би підпис відповідача. При цьому, стверджуючи, що [PERSON] не був ознайомлений з Умовами та правилами, його представник зауважує на тому, що в усякому випадку вони не містять обов`язкових умов договору, що передбачені Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів. В заяві-анкеті відповідача зазначено, що він просить надати йому кредит у сумі 2000 грн., між тим банк висуває вимогу про стягнення з відповідача 45667 грн. 13 коп. заборгованості за тілом кредиту, хоча і в позові, і в довідці про зміну умов кредитування зазначає, що максимальне підвищення кредитного ліміту мало місце шляхом встановлення ліміту у сумі 12000 грн. Разом з цим навіть підвищення банком кредитного ліміту до 12000 грн. в односторонньому порядку є таким, що не ґрунтується на законодавстві про захист прав споживачів, норми якого підлягають застосуванню при розв`язанні правовідносин сторін, так як споживачу статтею 17 Закону України «Про захист прав споживачів» гарантовано свободу вибору продукції. При вирішенні питання про ґрунтовність вказаної вимоги, на думку представника, належить врахувати ту обставину, що «Правила та умови надання банківських послуг», якими передбачено право фінансової установи в односторонньому порядку збільшувати ліміт, не є складовою частиною договору між сторонами, так як позичальник не ознайомлений з їх змістом. Так як фінансовою установою при наданні відповідачу споживчого кредиту не дотримано вимогу «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, за змістом яких банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування та інші важливі умови, оскільки підписана відповідачем анкета-заява від 04.08.2011 року такої інформації не містить, договір між сторонами є неукладеним. Окрім наведених тверджень, представник відповідача зазначає, що не є узгодженим розмір відсотків за користування грошовими коштами, оскільки в заяві-анкеті, яка лише і підписана відповідачем, посилання на розмір відсоткової ставки немає. При цьому в позові представник позивача посилається на 3,5 відсотків річних. У витягу з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» процентна ставка за користування кредитними коштами коливається між 1,7 % та 3,6 %, разом з тим доказів про досягнення домовленості щодо певного розміру процентної ставки банком не надано. Представником до позову не додано «Пам`ятку клієнта/Довідку про умови кредитування», яка є складовою частиною договору між сторонами та встановлює черговість та розмір погашення боргових зобов`язань та складові, що утворюють вказане зобов`язання, що також свідчить про відсутність домовленості між сторонами відносно усіх істотних умов договору. Представник відповідача також зауважує на суперечливості та неповноті фактичних даних, наданих позивачем в обґрунтування позовних вимог, зокрема: анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил…» відповідач підписав 4 серпня 2011 року, тоді як датою відкриття рахунку, який зазначений в розрахунку заборгованості, є 6 січня 2011 року; в анкеті-заяві встановлений кредитний ліміт у 2000 грн., а в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти кредитний ліміт станом на день відкриття рахунку, а саме: на 6 січня 2011 року, становить 0 грн., з 17 липня 2015 року 1000 грн., з 22 грудня 2017 року 6500 грн., з 7 березня 2019 року - 10000 грн., з 8 березня 2019 року 12000 грн.; в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта не зазначено інформації щодо зміни умов обслуговування кредитної карти, окрім зміни розміру кредитного ліміту. Наведене також свідчить на користь відсутності будь-якої домовленості сторін щодо умов кредитування та вчинення банком дій щодо встановлення та змін таких умов виключно на власний розсуд, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь вимог позову. Позов, який є безпідставним та необґрунтованим, не може бути задоволеним і через пропуск давності звернення позивача до суду, перебіг якої для банку почався з жовтня 2014 року, що співпадає з кінцевим строком дії карткового рахунку. І так як строк дії картки є початком перебігу трирічного строку, протягом якого фінансова установа може звернутися до суду за захистом права, він спливає у жовтні 2017 року. Звернувшись до суду з цим позовом у вересні 2020 року, позивач пропустив позовну давність, про визнання причин пропуску поважними не клопочеться. Оскільки пропуск давності є підставою для відмови у задоволенні позову за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення, просить про залишення позову без задоволення через пропуск давності звернення до суду за захистом права. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Суду надано інформацію про те, що відповідач [PERSON] 4 серпня 2011 року звернувся до позивача з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 13). Саме з поданням цієї заяви позивач пов`язує укладення сторонами договору кредитування. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). З наведених положень законодавства випливає, що істотними умовами договору кредитування є отримання однією стороною (позичальником) від іншої сторони (кредитодавця) грошових коштів в розмірі, обумовленому договором між сторонами, та повернення позичальником означених коштів і сплата процентів за користування ними на умовах, що також встановлюються сторонами. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "ПриватБанк"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як зазначено позивачем, договір приєднання складають заява позичальника, «Умови та Правила надання банківських послуг», «Пам`ятка клієнта» і «Тарифи банку». Виходячи із поняття договору, наведеного в положеннях цивільного законодавства, саме заява позичальника та доведені до його відома положення «Умов та Правил надання банківських послуг», «Пам`ятки клієнта» і «Тарифів банку», що стосуються особливостей певного виду кредитування, повинні містити умови договору між сторонами. Оцінюючи вимогу позову про покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді пені, суд виходить з такого. Неустойка, що нараховується у формі штрафу або пені, є видом забезпечення виконання зобов`язання та нараховується у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). В наведеному позивачем у позовній заяві переліку складових заборгованості відповідача з невиконаних за кредитним договором зобов`язань наявна сума пені, що обчислюється 50 грн. При цьому заява позичальника не містить положення про право банка стягувати означений вид неустойки та підстави для її нарахування; позивач не зазначає, в який спосіб сторони домовилася про включення цього зобов`язання до кола боргових зобов`язань та яка формула його обчислення. Оскільки підставою для виконання зобов`язання за правилами цивільного законодавства є прийняття на себе стороною виконання цього зобов`язання, між тим суду не надано доказів про обізнаність відповідача з необхідністю нести тягар цієї відповідальності за порушення зобов`язання, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Твердження представника позивача про те, що з моменту підписання відповідачем заяви всі умови кредитування, що передбачені «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою» і «Тарифами банку» є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування, а також того, що долучені до позову «Умови та правила надання банківських послуг» діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами. На користь висновку про відсутність доказів про узгодження сторонами умов договору, зокрема, сплати неустойки, приймає суд і зміст наданих позивачем «Умов та правил надання банківських послуг», якими питання стягнення неустойки у будь-якому вигляді (ані у вигляді пені, ані у вигляді штрафу) не врегульовані взагалі. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц. Крім наведених міркувань, відмовляючи в задоволенні цієї вимоги, суд враховує встановлений статтею 258 ЦК України спеціальний строк пред`явлення вимог для стягнення неустойки, який обчислюється одним роком, і доходить висновку, що період з 6 січня 2011 року, коли сталося відкриття банківського рахунку за заявою [PERSON] , по 9 вересня 2020 року більш ніж в дев`ять разів перевищує цей строк. Вирішуючи вимоги позову про стягнення заборгованості зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом, суд враховує такі норми закону ті відповідні їм правовідносини сторін. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Зміст договору кредитування, як зазначено, становлять обов`язок позичальника повернути кредитні кошти та проценти за користування кредитом. Заява позичальника не містить посилання на строк дії кредитного ліміту, тому суд виходить з того, що цей строк співпадає зі строком дії кредитної картки, а строк дії карти простирається до жовтня 2014 року, як випливає з довідки на аркуші справи 11. Означений умовивід суду про строк дії договору про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що співпадає зі строком дії картки, підкріплює правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року у справі № 6-61цс14. Доказів про те, що сторони домовились у будь-який спосіб про продовження строку дії договору кредитування, суду не надано, тому, виходячи з того, що всі домовленості сторін правочину під час його дії повинні бути втілені в письмову форму, суд виходить з того, що строк дії договору охоплюється строком дії картки. Означене свідчить про відсутність права у банківської установи нараховувати відсотки після спливу строку дії картки, тобто після жовтня 2014 року. Правова позиція, відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК, висловлена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року в справі № 175/4753/15-ц. Між тим проценти за кредитом нараховувались аж до серпня 2020 року, а їх розмір становить 15871 грн. 48 коп. При цьому заборгованість по процентам станом на момент закінчення строку дії кредитного ліміту, тобто станом на листопад 2014 року, що слідує за жовтнем 2014 року, в якому сплив строї дії картки, становить 0,00 грн., тобто заборгованість відсутня, як свідчить розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2015 року (а. с. 5). Вирішуючи вимогу позову про стягнення тіла кредиту, суд, окрім наведеного, враховує згадані положення ст. 631 ЦК України про строк дії договору та ст. 1054 ЦК України у взаємозв`язку із ст. 1049 ЦК України, положення якої належить застосовувати до відносин за кредитним договором, про обов`язок позичальника повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, і доходить висновку, що сума заборгованості за тілом кредиту не може перевищувати суму, фактично отриману позичальником у фінансової установи. Судом встановлено, що в заяві-анкеті позичальника в якості розміру кредитних коштів, на отримання яких претендує відповідач, зазначена сума в 2000 грн., хоча суд не може прийняти ці відомості як такі, що об`єктивно відображають розмір фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, оскільки картковий рахунок, як свідчить довідка про видані [PERSON] кредитні картки (а. с. 11), відкритий за сім місяців до написання заяви відповідачем (6 січня 2011 року сталося відкриття рахунку, а 4 серпня 2011 року відповідачем подано анкету-заву). Проте, якщо навіть приймати за отриману відповідачем суму 2000 грн., станом на момент спливу дії карткового рахунку заборгованість відповідача перед фінансовою установою зі сплати кредитних коштів дорівнює нулю (згадана довідка на аркуші справи 5). Разом з тим протягом існування правовідносин між сторонами відповідачем сплачено на погашення кредиту 25432 грн. 55 коп., що в кілька разів перевищує зазначену в заяві-анкеті суму в 2000 грн. Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі, що перевищує суму фактично отриманих позичальником грошей, банк не надає не лише доказів, але й пояснень того, які складові утворюють вказану суму. Якщо припустити, що банк керувався правом фінансової установи на встановлення та зміну кредитного ліміту у відповідності до п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг», затверджених наказом голови правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», відомостей про те, чи був поінформований позичальник про таке право кредитора, суду не надано; заява-анкета позичальника, лише яка і підписана відповідачем, посилання на ці обставини не містить. Таким чином, суд вважає, що за умови відсутності доказів про узгодженість сторонами права банка на власний розсуд збільшувати кредитний ліміт, означена вимога не підлягає задоволенню у повному обсязі. Проте навіть за умови підвищення кредитного ліміту, заявлена до стягнення сума не узгоджується з розмірами, до яких він підвищувався, як свідчить довідка про зміну умов кредитування, згідно якої максимальне збільшення ліміту кредитування, що мало місце 8 березня 2019 року, не перевищувало 12000 грн. Хоча в графі «витрати клієнтом кредитних коштів» розрахунку заборгованості і зазначені суми, що використовувались відповідачем, проте цей рахунок починає свій перебіг з 1 червня 2015 року, тобто після спливу дії картки, яка отримана відповідачем 6 січня 2011 року, а заборгованість з усіх видів складових, що утворюють грошове зобов`язання [PERSON] , на момент закінчення дії цієї картки дорівнює нулю. І так як утворення заборгованості за кредитом позивач пов`язує саме з укладенням договору про відкриття карткового рахунку на підставі заяви від 04.08.2011 року (не надаючи при цьому доказів, що написання цієї заяви увінчалось відкриттям карткового рахунку, який був відкритий ще до звернення відповідача з вказаною заявою, а саме: 6 січня 2011 року), у відсутність будь-яких фактичних даних на доведення заборгованості в розмірі, що утворює ціну позову, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До основних засад (принципів) цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України відноситься змагальність, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З наведених положень цивільного процесуального законодавства випливає, що тягар доведення обґрунтованості вимог законом покладений на сторону, яка висуває відповідні вимоги. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд доходить переконання, що позивач не довів факту порушення свого права, тому не вбачає підстав для застосування знаряддя захисту. Оскільки лише порушене право підлягає захисту у випадку визнання судом поважності причин пропущення позовної давності, не вбачаючи ознак порушеного права позивача, суд не вбачає підстав і для застосування положень закону про давність звернення до суду.

Outcome: dismissed