Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У своїй позовній заяві позивач посилався на те, що 06 березня 2013 року [PERSON] взяла в борг у позивача грошові кошти у розмірі 320000 гривень, що підтверджується відповідною розпискою. На звернення позивача про повернення боргу, відповідач не відповідала, грошові кошти не повертала, тобто ухилялась від взятих на себе зобов`язань. Позивач звернувся до відповідача з заявою-вимогою від 24.12.2019 року про повернення боргу в сумі 320000 гривень та процентів за договором позики у розмірі 327338,09 гривень, однак до дня звернення з даним позовом до суду, грошові кошти відповідачем не повернуто. Враховуючи наведене, просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором позики від 06.03.2013 року у розмірі 647338,09 гривень, а також судові витрати з оплати судового збору у розмірі 6474 гривень. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не перевищує десяти днів з дня отримання копії ухвали. 17 лютого 2020 року представник позивача адвокат Чижова А.О. подала до суду заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі судді від 27.01.2020 року. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 20 травня 2020 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання договору позики недійсним у зв`язку з безгрошовістю. В обґрунтування позову зазначила, що з 2011 року до 2014 року [PERSON] та її донька [PERSON] перебували у шлюбі. Будучи обізнаним, що у [PERSON] є грошові накопичення, [PERSON] на протязі 2010 року пропонував їй купити 13/100 частки домоволодіння [ADDRESS] та дві земельні ділянки. 09 грудня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено відповідні договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна. У 2013 році [PERSON] хотів отримати, належну [PERSON] нерухомість у незаконний спосіб, тому шляхом здійснення погроз психологічного та фізичного характеру за участю свого адвоката [PERSON] , змусив [PERSON] написати розписку про отримання грошових коштів у розмірі 320000 гривень, які остання не отримувала, а тому зобов`язань про повернення грошових коштів не існувало, що підтверджується самою розпискою в якій відсутні зобов`язання про повернення грошей. Крім того, [PERSON] не мав джерел доходу, які б забезпечили йому можливість щодо надання позики в суми 320000 гривень. Таким чином, договірні відносини між [PERSON] та [PERSON] не виникали, оскільки останній не надавав грошових коштів. Також [PERSON] вказала, що за викладеними фактами, вона у 2015 році зверталась до поліції, але вони встановили наявність лише цивільно-правових відносин. Крім того, у останньої наявний аудіо-запис розмови [PERSON] та [PERSON] , з якого вбачається, що [PERSON] не отримувала жодних грошових коштів від [PERSON] , а розписка є безгрошовою. Враховуючи викладене, просила визнати договір позики, укладений у формі розписки від 06 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 320000 гривень, недійсним у зв`язку з безгрошовістю. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним у зв`язку з безгрошовістю та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 17 липня 2020 року [PERSON] подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки відсутні докази на підтвердження викладених нею обставин, зокрема наявності у неї грошових накопичень, здійснення на неї тиску з боку [PERSON] , відсутності у [PERSON] джерел доходу для надання позики, а також безгрошовості договору позики. Крім того, спірний договір позики укладено 06 вересня 2013 року, тоді як з позовом про визнання даного договору недійсним [PERSON] звернулась лише у 2020 році після прийняття судом позову про стягнення боргу, тобто після спливу строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. 24 липня 2020 року від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] на зустрічний позов. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Сватенко Н.А. зазначила, що відповідач є матір`ю колишньої дружини позивача та під погрозами написала розписку, в яків не зазначено про обов`язок повернути грошові кошти. Крім того, грошові кошти за вказаною розпискою відповідач від позивача не отримала. За даним фактом у 2015 році відповідач зверталась до поліції. Допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що вона є донькою відповідача та з 1999 року по 2014 року перебувала у шлюбі з позивачем. Позивач у 2010 році запропонував відповідачу викупити домоволодіння та 09.12.2010 року було оформлено договір купівлі-продажу. В 2011 році [PERSON] переїхав, але у 2012 році повернувся і почав вимагати повернути домоволодіння і земельну ділянку. 04 вересня 2013 року зателефонував адвокат позивача та повідомив, що звернувся до суду з трьома позовами, серед яких були позови про розірвання шлюбу та оскарження договору купівлі-продажу. 06 вересня 2013 року вказаний адвокат приїхав до відповідача, погрожував та сказав, щоб [PERSON] написала розписки, в тому числі й про оспорюваний борг. Відповідач усе писала під диктовку адвоката, при цьому, грошові кошти їй ніхто не передавав, у зв`язку з чим вони у 2015 році звертались до поліції. Справа про оспорення договору купівлі-продажу знаходиться у суді, однак доки вона перебувала у касаційній інстанції, позивач встиг переоформити майно. Заслухавши думку сторін у справі, пояснення свідка та дослідивши матеріали справи, доходить наступного висновку. Відповідно до ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 1, 2 статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що 06 вересня 2013 року [PERSON] була написана розписка про отримання нею у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 320000 гривень. Факт написання даної розписки відповідачем не оспорювався. Надаючи оцінку вказаній розписці, суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 627\~ЦК України закріплено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі\~статтею 628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання. Частиною 2 статті 640\~ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Статтею 1046\~ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведені норми статті 1046 ЦК України\~розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору. З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним. Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів. Згідно зі статтею 1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,\~незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. З дослідженого змісту розписки, виданої та підписаної [PERSON] , вбачається, що в момент її видачі вона взяла в [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 320000 гривень. Викладена конструкція тексту розписки свідчить про її реальність, тобто вже на момент її написання відповідачем були отримані грошові кошти, а отже договір вважається укладеним, та у позичальника виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти в сумі 320000 гривень, факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом під час розгляду справи № 707/2606/16-ц в постанові від 31.10.2018 року. З урахуванням вказаних положень суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 320000 гривень, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачем була надана власноруч написана розписка, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникові. Відповідно до ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник\~зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки у розписці не зазначено строк повернення коштів, борг має бути повернутий у порядку, встановленому частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. 24 грудня 2019 року позивачем [PERSON] на ім`я відповідача [PERSON] , за адресою реєстрації останньої, а саме: [ADDRESS] , було направлено заяву-вимогу про повернення боргу. Згідно зі статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст.ст.610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання. Згідно п. 5 ч. 2 статті 16\~ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Положення статті 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.215 ЦК України\~підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю. Відповідно до ч. 1 вказаної статті ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] , обґрунтовуючи безгрошовість оспорюваної позики, посилалась на покази своєї доньки [PERSON] , яка в ході допиту в якості свідка зазначила, що [PERSON] під тиском та погрозами написала розписку від 06.09.2013 року про отримання у борг грошових коштів від [PERSON] , однак гроші їй ніхто не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Отже, лише показами свідка [PERSON] не може бути підтверджено факту безгрошовості договору позики, а тому такі покази не можуть бути належним і допустимим доказом на підтвердження безгрошовості укладеного 06 вересня 2013 року договору позики. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] не був працевлаштованим та не мав фінансової можливості для надання позики у розмірі 320000 гривень, жодним чином не підтверджені Разом з тим, відповідно до документів, наданих [PERSON] документів, на спростування вказаних посилань, останній до моменту надання [PERSON] позики, здійснював підприємницьку діяльність та виконував фінансові зобов`язання на значну суму грошових коштів. Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Відповідно до висновку від 23 березня 2015 року, затвердженого заступником начальника Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області 24 березня 2015 року, в ході розгляду матеріалу та проведення перевірки за заявою [PERSON] , [PERSON] від 17 березня 2015 року про здійснення погроз з боку адвоката [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що викладені в заяві факти нічим не підтверджуються, а між громадянинами склались цивільно-правові відносини, які вирішуються в приватному порядку в суді. Крім того, роз`яснено, що таке рішення можу бути оскаржене прокурора протягом 7 діб з момент ознайомлення. Разом з тим, дане рішення Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, оскаржено не було. Тобто, фактів вчинення правопорушення по відношенню до [PERSON] при видачі нею розписки від 06 вересня 2013 року правоохоронним органами не встановлено. Також судом досліджено наданий [PERSON] лист з нотатками (а.с. 92), однак даний лист не може бути прийняти судом в якості належного та допустимого доказу, оскільки відсутні підтвердження щодо написання даного листа позивачем [PERSON] та/або адвокатом Бур`янським А.В., а наявні у ньому нотатки, жодним чином не підтверджують обставин, на які посилається [PERSON] . В ході судового розгляду справи по суті, безпосередньо в судовому засіданні, було досліджено звукозапис, наданий відповідачем на підтвердження зустрічних позовних вимог. Разом з тим, суд критично ставиться до вказаного звукозапису, оскільки він не підтверджує та не спростовує обставин на які посилаються сторони, відсутня інформація щодо джерел його походження, а з його змісту неможливо встановити суті розмови та належність голосів саме [PERSON] та [PERSON] . Втім, враховуючи заперечення позивача щодо належності йому голосу на вказаному аудіо-записі, відповідачем не було заявлено клопотань про призначення фонетичної експертизи. Крім цього, вказаний доказ подано з порушенням ст. 100 ЦПК України, якою визначено порядок подання до суду електронних доказів (звукозаписів) та передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Таким чином, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання [PERSON] на те, що факт передачі грошових коштів за договором позики у сумі 320000,00 гривень відсутній, а розписка була написана під впливом погроз з боку відповідача. Фактів будь-якого незаконного спонукання [PERSON] щодо написання розписки судом не встановлено, оскільки відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх посилань. Згідно зі ст.\~12\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст.\~76\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~ доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.ч. 1,3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку про недоведеність вимог зустрічного позову [PERSON] та відсутність підстав для визнання договору позики недійсним, а тому дані вимоги задоволенню не підлягають. З урахуванням зазначеного, вимоги первісного позову в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] основної суми боргу за договором позики від 06 вересня 2013 року в розмірі 320000 гривень, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, заява [PERSON] про застосування строку позовної давності до зустрічного позову, не підлягає задоволенню, оскільки наявні самостійні підстави для відмови у зустрічному позові про визнання договору позики недійним. Щодо заявлених позивачем вимог, щодо стягнення з відповідача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки за користування грошовими коштами, суд прийшов до наступних висновків. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, у межах строку позики відповідач, крім повернення суми позики, повинна була сплачувати проценти в розмірі облікової ставки НБУ. Право позикодавця нараховувати передбачені законом проценти за позикою припиняється після спливу строку дії такої позики. Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року № 444/9519/12. З урахуванням вказаних правових висновків Верховного суду та положень чинного законодавства позивач за користування позикою має право на нарахування та отримання процентів в розмірі облікової ставки Національного банку України. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти на рівні облікової ставки Національного банку України, в межах заявлених вимог з 07.09.2013 року до 24.12.2019 року. Позивачем надано розрахунок розміру процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України (а.с. 14-15), який здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та не оспорювався відповідачем під час розгляду справи. Відповідно до вказаного розрахунку, розмір процентів за позикою в період з 07.09.2013 року по 24.12.2019 року становить 327338,09 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням наведеного, повно дослідивши усі обставини справи, встановивши справжню правову природу відносин між сторонами, засвідченими розпискою, оскільки зібрані у справі докази в їх сукупності підтверджують укладення договору позики суд доходить висновків, що вимоги первісного позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума позики в розмірі 320000 грн. та проценти за користування позикою за обліковою ставкою НБУ в розмірі 327338,09 грн., а всього 647338,09 гривень. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову, а вимоги первісного позову підлягають задоволенню, судові витрати по справі покладаються на відповідача [PERSON] . Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 6437,38 гривень,

Outcome: approved