Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради та державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової Вікторії Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення про державного реєстрацію права власності. В січні 2021 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву, у якій просила замінити неналежного відповідача - державного реєстратора Бахову В.І. належним - Одеською міською радою. Згідно уточненої редакції позову [PERSON] остаточно просила суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової В.І. від 21.11.2018 р. № 44162015 про державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Одеси на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог в уточненому позові посилалася на те, що на підставі розпорядження органу приватизації від 14.03.2002 р. та свідоцтва про право власності від того ж дня квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. по справі № 522/11740/14-ц було встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] з 2006 року. 12 листопада 2014 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] . 09 лютого 2015 року [PERSON] подарував зазначену квартиру [PERSON] , а на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2015 року власником зазначеної квартири стала позивач [PERSON] 30 травня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким: скасував видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2014 р.; визнав недійсним договір дарування від 09.02.2015 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнав недійсним договір купівлі-продажу від 07.04.2015 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] ; поновив строк на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою; передав квартиру [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Одеси; скасував рішення державного нотаріуса Назарчук Н.М. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру. 04 жовтня 2018 року дане рішення було залишене без змін постановою апеляційного суду Одеської області. Однак, постановою Верховного Суду від 20.05.2020 р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанова апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. були змінені в частині задоволення вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину від 12.11.2014 р. та викладено в цій частині рішення в новій редакції, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину від 12.11.2014 р. визнано недійсним. Також цією постановою Верховного Суду рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанова апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. були скасовані в частині задоволення вимог про визнання недійсними договорів дарування від 09.02.2015 р. та купівлі-продажу від 07.04.2015 р. та про скасування рішення державного реєстратора Назарчук Н.М. про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В решті рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін. Проте, як зазначає позивач, до прийняття цієї постанови Верховного Суду державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахова В.І. прийняла рішення, яким зареєструвала право власності територіальної громади м. Одеси на квартиру [ADDRESS] . Позивач звертає увагу на те, що судові рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.04.2015 р. та про скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] були скасовані постановою Верховного Суду з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Таким чином, на думку позивача, законна підстава для скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] відсутня. Як зазначає позивач, у випадку подання державному реєстратору на реєстрацію рішення суду про передачу квартири у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради без вирішення питання про визнання недійсним правовстановлюючого документу чинного власника або про витребування цієї квартири від нього як від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України), державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у реєстрації права власності через наявність суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами. З цих підстав позивач просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 12.03.2019 р. було відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 16.04.2019 р. було задоволено клопотання представника позивача та витребувано з управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи стосовно квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 06.06.2019 року задоволено клопотання представника позивача та зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 522/11473/15-ц. Ухвалою суду від 23.09.2020 року провадження у справі було відновлено. Ухвалою від 04.02.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 16.03.2021 року. У судове засідання, представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника за наявними в матеріалах справи документами, заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Заяв та клопотань до суду не надходило. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до них докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації № 167211 від 14.03.2002 р. квартиру [ADDRESS] передано у власність [PERSON] . Того ж дня, 14.03.2002 р., управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис за № 3122 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина щодо усього належного йому майна. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. у справі № 522/11740/14-ц було задоволено заяву [PERSON] про встановлення юридичного факту. Визнано факт, що [PERSON] проживав разом із [PERSON] однією сім`єю з 2006 року та визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги за законом після померлого [PERSON] 12 листопада 2014 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за № 5805. Проте, в подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 р. у справі № 522/11740/14-ц було задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради; скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 р. та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні заяви [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20.06.2018 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 03.02.2015 р. було скасовано в частині відмови в задоволенні заяви [PERSON] , а заява [PERSON] була залишена без розгляду. Роз`яснено [PERSON] право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. 09 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., р/н 5-123, на підставі якого квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON] . Того ж дня, 09.02.2015 р., державний нотаріус Назарчук Н.М. прийняла рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену квартиру (індексний номер: 19206186). 07 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., р/н 5-485, на підставі якого власником квартири [ADDRESS] стала [PERSON] . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.04.2015 р., індексний номер 20569592, було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. у справі № 522/11473/15-ц було задоволено позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 листопада 2014 року на квартиру [ADDRESS] , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком ЄС., зареєстроване в реєстрі № 5805. Визнано договір дарування, укладений між [PERSON] , та [PERSON] , серія та номер: 5-123, від 09.02.2015 р., посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., недійсним. Визнано договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 5-485 від 07.04.2015 р., посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., недійсним. Поновлено строк на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерло. Визнано квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною. Передано зазначену квартиру у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Скасовано рішення державного нотаріуса Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 20569592 від 07.04.2015 р, на підставі якого зареєстроване право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Постановою апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. у справі № 522/11473/15-ц було залишено без змін. Після набрання законної сили зазначеним рішенням державний реєстратор управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахова В.І. внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та прийняла рішення від 21.11.2018 р. з індексним номером 44162015 про державну реєстрацію права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на зазначену квартиру. Проте, у подальшому постановою Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі № 522/11473/15-ц було частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] . Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частині задоволення позовних вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину змінено та викладено резолютивну частину в такій редакції: «Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2014 р., видане [PERSON] на квартиру [ADDRESS] посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., зареєстроване у реєстрі за № 5805». Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частині визнання недійсними договорів дарування від 09.02.2015 р. та купівлі-продажу від 07.04.2015 р. та в частині скасування рішення державного нотаріуса Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. від 07.04.2015 р. № 20569592 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] скасоване та ухвалено нове рішення в цих частинах про відмову у задоволенні позову. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2017 р. та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 р. в частинах поновлення строку на звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою та передачі у власність територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартири [ADDRESS] залишено без змін. У даній справі позивач [PERSON] оспорює рішення державного реєстратора Бахової В.І. від 21.11.2018 р. № 44162015 про реєстрацію права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на квартиру [ADDRESS] . Верховний суд у зазначеній постанові від 20.05.2020 року дійшов висновку, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане [PERSON] , оскільки суд виходив із суті заявленої прокурором вимоги, яка зводиться до того, що [PERSON] незаконно отримав свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до положень частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини. Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. В свою чергу, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 р., зазначено: про те, що: «установивши відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом і за законом та право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що квартира [ADDRESS] (відумерла спадщина), що відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] », зроблено висновок, що суди, дійшли правильного висновку про те, що квартира, є відумерлою спадщиною, а прокурор має право в інтересах держави витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України, із передачею квартири у власність територіальної громади, оскільки у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не звертався, а судове рішення, на підставі якого [PERSON] визнано спадкоємцем четвертої черги - скасовано. Також роз`яснено, що: «виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Установивши, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини, крім [PERSON] , ніхто не звертався, а квартира [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] , померлому [INFO] , успадкована [PERSON] на підставі судового рішення ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про витребування цієї квартири шляхом передачі у власність територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, оскільки вона вибула із власності органу місцевого самоврядування поза його волею. Верховний суд зазначає, що після першого правочину (договору дарування) квартири ще раз змінився її набувач. Таким чином, вимога прокурора про витребовування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно із володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки територіальної громади, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору». У п. 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 925/1265/16, п. 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2811.2018 р. по справі № 504/2864/13-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 р. по справі № 522/12901/17-ц висловлено правову позицію, згідно з якою власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даному випадку належним способом захисту права особи, яка вважає себе законним власником майна (Одеської міської ради), що зареєстроване за іншою особою та знаходиться в її володінні є пред`явлення позову про витребування цього майна в т.ч. від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України)». У даній справі позивач [PERSON] оспорює рішення державного реєстратора Бахової В.І. від 21.11.2018 р. № 44162015 про реєстрацію права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на квартиру [ADDRESS] . Суд вказує, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, суд приходить до висновку, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Виходячи із обставин справи, остаточно по справі №522/11473/15-ц постановою Верховного суду від 20.05.2020 року визнано право власності на зазначену квартиру за Одеською міською радою, і це рішення є правовстановлюючим документом. Згідно даного рішення, Одеська міська рада є власником, незалежно від того, чи визнано недійсним правочин, за яким раніше набула право власності на квартиру [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги про визнання рішення Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової Вікторії Іванівни не є належним та ефективним способом захисту з боку [PERSON] , яка не є власником зазначеної квартири. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради у зв`язку із відсутністю правових підстав для скасування рішення Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Бахової Вікторії Іванівни

Outcome: dismissed