Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 01.12.2010 року відповідачка отримала кредит у сумі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачці кредит у встановленому договором розмірі. В порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 31.07.2017 року має перед Банком заборгованість у розмірі 56 069,80 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 1 971,85 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 46 723,66 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4 228,11 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2 646,18 грн. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 56 069,80 грн. за кредитним договором № б/н від 01.12.2010 року та судові витрати в сумі 1 600,00 грн. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та додатково пояснив, що на виконання умов укладеного між сторонами договору 01.12.2010 року Банк видав відповідачці кредитну картку «Універсальна» № [NUMBER] зі строком дії до 01.2014 року. [PERSON] користувалась вказаною карткою та частково сплачувала заборгованість у вигляді щомісячних платежів. Оскільки умовами правочину строк позовної давності до вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки (штраф, пеня) збільшений до 50 років, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому проти позову заперечила, зазначивши, що в зв'язку з закінченням строку дії виданої їй позивачем кредитної картки строк позовної давності банку до вимог про стягнення кредитних коштів, процентів, а також пені та штрафу сплив, тому просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що 22.06.2010 року [PERSON] заповнила та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку». Підписавши вказану анкету-заявку, відповідачка погодилась, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. [PERSON] підтвердила, що ознайомлена та згодна з Правилами надання банківських послуг й Тарифами, наданими їй у в письмовому вигляді, зобов'язалась їх виконувати та ознайомлюватись з їх змінами на офіційному сайті банку (а. с. 7). Відповідно до вступної частини Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом голови правління банку від 06.03.2010 року № СП-2010-256 ПриватБанк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, в зв'язку з чим публікує Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 9). Згідно з п. 1.1.1.33 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку заява-анкета про надання послуг - звернення клієнта до Банку про відкриття йому банківського рахунку та/або надання йому інших банківських послуг. У випадку приєднання до цих Умов та Правил, клієнтом додатково надається Заява про надання окремих послуг, які надаються банком згідно цих Умов та Правил (а.с. 9). 01.12.2010 року [PERSON] підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», чим підтвердила, що ознайомлена з фінансовими умовами надання кредиту в ПАТ КБ «ПриватБанк», при цьому отримала у користування кредитну картку «Універсальна» № [NUMBER] зі строком дії до 01.2014 року (а.с. 8, 82, 88). За пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил надання банківських послуг Довідка про умови кредитування являється невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг та встановлює строки і порядок погашення кредиту (а.с. 30). Таким чином, анкета-заява, яку підписала відповідачка 22.06.2010 року, свідчить про прийняття нею публічної оферти банку укласти договір про надання банківських послуг шляхом приєднання до умов такого правочину, викладених в стандартній формі на офіційному сайті Банку, а Довідка про умови кредитування від 01.12.2010 року підтверджує, що [PERSON] ознайомилась з порядком надання Банком послуг з кредитування. В наданій суду заяві відповідачка підтвердила вказані обставини а також те, що користувалась кредитною карткою № [NUMBER] та отримувала кредитні кошти. Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. За статтею 1049 параграфа 1 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання Банка з надання кредитного ліміту виникають з моменту надання платіжною системою операції до списання з відповідного картрахунку в рахунок кредитного ліміту (пункт 2.1.1.3.4. Умов та правил надання банківських послуг) (а.с. 27). Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 01.12.2010 року встановлено базову процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 36% на рік, що нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, та визначено строк та порядок погашення кредиту шляхом сплати боржником щомісяця до 25-го числа, наступного за звітним, обов'язкових платежів у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. (а.с. 8). За пунктами 2.1.1.12.3 та 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг погашення кредиту здійснюється шляхом внесення коштів в готівковому або безготівковому порядку та зарахування їх Банком на картрахунок держателя картки, а також шляхом списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору. Строком повернення кредиту в повному обсязі являється 211 -й день з моменту виникнення такої заборгованості (а.с. 30). Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідачка зобов'язалась здійснювати погашення заборгованості за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплатити комісії на умовах, передбачених договором (а. с. 27). Банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі та в обумовленому договором порядку. В свою чергу, відповідачка свої зобов'язання не виконує, допускаючи прострочення платежів, у зв'язку з чим станом на 31.07.2017 року має перед Банком заборгованість у розмірі 56 069,80 грн., що складається з наступного: заборгованість за кредитом - 1 971,85 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 46 723,66 грн., заборгованість за пенею та комісією - 4 228,11 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2 646,18 грн. (а.с. 5,6). Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Положеннями пунктів 1.1.5.20, 1.1.5.21, 2.1.1.7.6., 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг визначена відповідальність позичальника за неналежне виконання обов'язків відповідно до законодавства України та умов договору, зокрема, у вигляді штрафу та пені (а.с. 18, 28, 30). Крім того, порядок розрахунку розміру штрафу та пені наведений у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 01.12.2010 року. Отже, беручи до уваги наявність договору про надання банківських послуг, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 22.06.2010 року, з урахуванням фактів ознайомлення останньої з умовами кредитування шляхом підписання Довідки про умови кредитування від 01.12.2010 року, отримання відповідачкою від Банку кредитної картки та її використання, в зв'язку з порушенням позичальницею взятих на себе зобов'язань, суд вважає, що права позивача як кредитора у правовідносинах, що виникли з цього правочину, порушені та підлягають судовому захисту. Разом з тим, в обґрунтування заперечень проти позову відповідачка вказала, що строк позовної давності до вимог Банку про стягнення кредитних коштів, процентів, а також пені та штрафу сплив, тому просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Аналізуючи та надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, суд виходить з такого. За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 14 грудня 2016 року у справі за № 6-2462цс16). Як зазначалось вище, умовами кредитного договору передбачено як строк виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - до 25-го числа, наступного за звітним, у розмірі 7% від суми заборгованості, так і строк повернення кредиту в повному обсязі, а саме 211 -й день з моменту виникнення такої заборгованості (пункт 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг). За частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] встановили в договорі строк виконання основного зобов'язання в повному обсязі, який визначається моментом виникнення у кредитора права вимоги. Тому, у разі прострочення позичальницею сплати чергового щомісячного платежу на 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості відповідачка була зобов'язана повернути Банку частину кредиту, що залишилась, нараховані відповідно до умов правочину проценти та неустойку, а кредитор, в свою чергу, у вказаний строк набув право пред'явити вимоги до боржниці про виконання цих зобов'язань. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного суду України, наведеній в постанові від 07 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16. З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачки встановлено, що останні платежі за кредитним договором здійснено 25 жовтня 2014 року в сумі 9,60 грн., 08 листопада 2014 року - в сумі 154,80 грн. та 10 грудня 2014 року - у розмірі 154,80 грн. Натомість, згідно з випискою про рух коштів по картрахунку [PERSON] вказані суми зараховані Банком на картрахунок, за яким рахується кредитна заборгованість позичальниці, шляхом автоматичного переводу банком коштів з іншого картрахунку. При цьому, із зазначеної виписки виходить, що останній платіж боржниця особисто здійснила 10.06.2013 року в сумі 50,00 грн. шляхом поповнення карткового рахунку у відділенні банку (а.с. 75, 77). Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Разом з тим, вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено боржником або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Так, платежі за кредитним договором від 25 жовтня 2014 року в сумі 9,60 грн., від 08 листопада 2014 року - в сумі 154,80 грн. та від 10 грудня 2014 року - у розмірі 154,80 грн. здійснено шляхом автоматичного переводу банком коштів з іншого рахунку відповідачки. Проте, вказані платежі не можна вважати діями, що свідчать про визнання [PERSON] свого боргу, оскільки примусове списання грошових кошті з іншого рахунку відкритого на ім'я боржника у цьому ж банку виключає добровільність погашення існуючої заборгованості. Будь-яких інших доказів щодо визнання відповідачкою боргу та переривання строку позовної давності матеріали справи не містять. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16. За викладених вище обставин, визначаючи початок перебігу строку позовної давності, суд бере до уваги останній платіж від 10.06.2013 року, який відповідачка здійснила особисто. Отже, після несплати [PERSON] чергового щомісячного платежу, а саме з 25.07.2013 року, виникла прострочена кредитна заборгованість, тому з 21.02.2014 року (211-й день з моменту виникнення заборгованості) позивач набув права на звернення до суду з вимогою про повернення кредиту в повному обсязі. Щодо тверджень ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що за умовами кредитного договору строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки збільшений до 50 років, суд зазначає таке. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм права та враховуючи, що укладення правочину між сторонами відбулось шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які разом з Тарифами Банку складають договір про надання банківських послуг, належними доказами дотримання письмової форми вказаної угоди є не лише анкета-заява, підписана [PERSON], а й засвідчені її підписом інші складові правочину. Однак, в матеріалах даної справи відсутній письмовий договір сторін про збільшення строку позовної давності, при цьому пункт 1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, яким встановлено збільшений строк позовної давності, не містить підпису відповідачки, а у заяві позичальниці та Довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо встановлення та збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи позивача про звернення до суду в межах строку позовної давності за спірними вимогами не можна визнати обґрунтованими, а застосуванню підлягають загальні строки позовної давності, встановлені ЦК України. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15. Підсумовуючи все вищевикладене, з урахуванням того, що право на звернення до суду з вимогою про повернення кредиту в повному обсязі у позивача виникло з 21.02.2014 року, суд вважає, що загальний трирічний строк позовної давності до вимог Банку про стягнення з [PERSON] кредиту в повному обсязі сплив 21.02.2017 року. При цьому, відповідно до інформації, вказаної на поштовому конверті, позивач звернувся до суду 01.09.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, враховуючи, що позовна давність до періодичних платежів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, строки трирічної позовної давності до щомісячних платежів, нарахованих позивачем до 21.02.2014 року, по кожному з них на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду також сплили. Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Тобто, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця) їх нарахування, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, зі спливом строку позовної давності до вимог про стягнення з [PERSON] кредиту в повному обсязі, спливла й позовна давність до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу). Будь-яких доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строків позовної давності позивач суду не представив. Щодо стягнення з відповідачки процентів, нарахованих Банком за період з 21.02.2014 року й до дня звернення позивача до суду в межах трирічного строку позовної давності по кожному платежу, суд відмічає таке. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Разом із тим, за пунктами 2.1.1.12.6.4., 2.1..12.7.3 Умов та правил надання банківських послуг у випадку непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту) або його частини понад 210 днів весь кредит вважається простроченим. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, визначеному в п. 2.1.1.12.6.1 цих Умов. При цьому, винагорода, проценти за користування кредитом не сплачуються. Проценти за користування кредитом нараховуються на дату їх сплати, при цьому розраховуються щомісячно за кожен календарний день за фактично використані в рахунок кредиту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли кредит (кредитний ліміт) стає простроченим кредитом (а.с. 30, 31). Системний аналіз викладених положень закону та умов договору дає підстави для висновку, що за умовами укладеного між сторонами правочину з 211-го дня після прострочення боржником своїх зобов'язань з повернення кредиту останній вважається простроченим, тому з вказаного моменту проценти Банком не нараховуються. Оскільки за умовами укладеного між сторонами договору Банк мав припинити нарахування процентів з 21.02.2014 року, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за період з 21.02.2014 року й до дня звернення позивача до суду в межах трирічного строку давності по кожному платежу перед поданням позову стягненню з [PERSON] не підлягають. За таких обставин, враховуючи, що строки позовної давності до вимог позивача про стягнення з [PERSON] щомісячних платежів, нарахованих до 21.02.2014 року, та кредиту в повному обсязі сплили 21.02.2017 року, а Банк звернувся до суду 01.09.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, зі спливом строку позовної давності до основної вимоги сплив й строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу), а також те, що за умовами кредитного договору з 21.02.2014 року банк мав припинити нараховувати проценти за користування кредитними коштами, суд вважає, що в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки заборгованості за договором від 22.06.2010 року слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed