Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 1989р. по 1995р. знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], мають від шлюбу трьох дітей. У 1995р. році [PERSON] отримала ордер на квартиру в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], надану з урахуванням відповідачки та дітей. В 1995р. шлюб між ним та [PERSON] був розірваний, однак пізніше стосунки налагодились, і вони всією сім'єю так і продовжували мешкати всі разом в квартирі з 1993р. по теперішній час. В 2005р. проходив процес приватизації житла в гуртожитку, і при підготовці необхідних документів особа, яка цим займалась, спитала його, хто саме, він чи дружина будуть вказані як власник квартири в свідоцтві про право власності, на що він погодився, щоб це була [PERSON] В 2013р. [PERSON] звернулась в суд з позовом про його виселення, в ході судового процесу він ознайомився зі всіма документами і вважає, що приватизацію проведено незаконно, не враховано його право на проживання та приватизацію квартири [ADDRESS], тому просить встановити факт його постійного проживання в спірній квартирі з 1993р., скасувати рішення Миколаївської селищної ради, визнати недійсним свдоцтво про право власності на квартиру. Ухвалою суду від 16.12.2013р. у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Управління по справах дітей Сімферопольської РДА /а.с.43/. Позивач та його представник в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, пояснивши, що [PERSON] мешкає в квартирі [ADDRESS] з 1991р. по теперішній час разом з сім'єю, тому мав право на приватизацію. Особисто [PERSON] пояснив, що при підготовці документів і проведенні приватизації в нього з'ясовували, на кого буде оформлена квартира, на що він погодився, щоб все оформлювали на дружину - [PERSON] Також зазначив, що в пансіонаті «Енергетик» він не працював, приблизно рік (в 1995р.) він не мешкав в спірній квартирі, оскільки був на заробітках в м. Київ. Зареєстрований він в будинку батьків в с. Рівнопілля, оскільки ніколи не приділяв цьому увагу. Щодо ненадання оскаржуваного розпорядження №34 від 03.10.2005р. позивач пояснив, що його не має ні у нього, ні в Миколаївській селищній раді, ні в архіві ради. Враховуючи викладене, просив поновити строк для звернення до суду, встановити факт постійного проживання позивача в спірній квартирі з 1993р., скасувати розпорядження Миколаївської селищної ради і визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру. [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, пояснивши, що позивач отримала ордер на квартиру [ADDRESS] як працівник пансіонату «Енергетик». Про підготовку нею документів в 2005р. для приватизації спірної квартири відповідачу було відомо, на квартиру він не претендував, бо знав, що саме вона отримала житло, оскільки була в трудових відносинах з пансіонатом. Крім того, з 1995р. шлюб між нею та [PERSON] розірвано, позивач зареєстрований за іншою адресою в с. Рівнопілля, де має житло, а в квартирі по вул. Южній постійно не мешкав, тому позовні вимоги необгрунтовані. Крім того, пропущений строк давності звернення до суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, раніше в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі. Суду надано письмові пояснення, згідно яких відповідачі зазначають, що в 1995р. шлюб між їх батьками було розірвано. Квартиру [ADDRESS] було надано їх матері [PERSON] Постійним місцем проживання батька [PERSON] був гараж, обладнаний під житло в смт. Миколаївка та будинок його батьків в с. Рівнопілля, і на момент приватизації однією сім'єю з позивачем вони не мешкали. /а.с.96-99/. В судове засідання представник відповідача - Миколаївської селищної ради не з'явився, надав заяву щодо розгляду справи в його відсутності /а.с.109/. Раніше в судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнала, пояснивши, що приватизацію квартири [ADDRESS] без [PERSON] проведено незаконно, оскільки на момент видачі [PERSON] ордеру на квартиру позивач був її законним чоловіком. Крім того, оскільки [PERSON] постійно проживав в спірній квартирі, він мав право прийняти участь в приватизації нерухомого майна відповідно до закону. Представник третьої особи - Управління по справах дітей Сімферопольської РДА в судове засідання не з'явився, заяв або клопотань не надходило. Матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні доказами встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] як працівнику пансіонату «Енергетик» з урахуванням складу сім'ї: [PERSON], [PERSON] видано ордер №186 від 20.07.1995р. на кімнату в гуртожитку по [ADDRESS] /а.с.12/. 17.10.1995р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено актовий запис №506 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу /а.с.16/. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло власниками квартири [ADDRESS] є в рівних частках [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.6-7/. Заслухавши сторін та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. У ст.15 ЦПК визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1989 по 1995рр. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с.13-15/. В липні 1995р. [PERSON] отримує ордер на квартиру [ADDRESS], де у складі її сім'ї не зазначено чоловіка [PERSON], а зазначено лише дітей [PERSON] та [PERSON] В жовтні 1995р. шлюб між подружжям [PERSON] розірвано. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами, знайомими та родичами колишнього подружжя [PERSON] підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] більше 20 років мешкають разом однією сім'єю в квартирі [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що саме вона допомогала всім мешканцям гуртожитку зібрати документи для приватизації житла і, побачивши, що в довідці по квартирі [ADDRESS] не зазначений [PERSON], вона звернулась як безпосередньо до [PERSON], та і до [PERSON], на що вони обидва пояснили, що про все домовились, і [PERSON] погодився з таким станом речей. В статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі - жилої площі у гуртожитках), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Відповідно до ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Як вбачається з матеріалів справи, приватизація квартири [ADDRESS] відбулася на підставі розпорядження органу приватизації №34 від 03.10.2005р./а.с.6-7/. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, згідно із вимогами ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст.ст.10,11,60 ЦПК Україну, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами, які беруть участь у справі і інших осіб, доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.59 ЦПКУкраїни обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 27 ЦПК України передбачені права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі, згідно яких сторони повинні добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати покладені на них процесуальні обов'язки. З цим законодавець пов'язує дію принципу цивільного судочинства - диспозитивності, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості, роз'яснені права, обов'язки та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Позивач не скористався своїми правами в повному обсязі та не надав суду копію розпорядження про приватизацію №34 від 03.10.2005р., визнання незаконним якого є предметом позову. Отже, в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження про приватизацію №34 від 03.10.2005р. квартири [ADDRESS] слід відмовити. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 03.10.2005р. є похідними від вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження про приватизацію №34 від 03.10.2005р., суд також відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Суд відмовляє [PERSON] в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання в квартирі, оскільки обраний ним спосіб захисту не передбачений законом. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed