Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

У липні 2020 року позивачка [PERSON] в особі свого представника звернулася до суду з позовом в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.09.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №1267 недійсним та застосувати до нього наслідки недійсності. Позовні вимоги мотивував тим, що на початку 2018 року до квартири [ADDRESS] , де на той час позивачка проживала з чоловіком [PERSON] та неповнолітніми дітьми [PERSON] , 2009 року народження, [PERSON] , 2014 року народження, свекрухою [PERSON] , увійшли невідомі особи, серед яких жінка, яка представилася новою власницею квартири. Незнайомці повідомили їй, що вона та члени її сім'ї більше не мають права володіння та користування спірною квартирою та наполягали на негайному звільненні квартири. Пізніше з'ясувалося, що 21.09.2018 [PERSON] продала квартиру [PERSON] . В квартирі були зареєстровані відповідачка [PERSON] , колишня свекруха позивачки, її колишній чоловік [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Позивачка з чоловіком та неповнолітніми дітьми вимушено звільнили квартиру та оселилися у підвальному приміщенні будинку [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] переїхала на постійне місце проживання в м.Кропівницький. Позивачка зазначає, що її чоловік був вимушений витрачати багато часу на з'ясування обставин незаконного позбавлення права на житло, відшукання нового помешкання та в зв'язку з цим втратив роботу. Чоловік не витримав тягаря проблем та вчинив самогубство [INFO]. Як зазначає представник позивачки, продаж квартири було здійснено відповідачкою [PERSON] попри те, що неповнолітня [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 16.04.2015 по теперішній час. Отже продавець не попередив покупця про права третіх осіб на квартиру, тому оспорюваний договір порушує житлові права дитини. Відповідач [PERSON] використала своє право власності на шкоду інтересам дитини. Квартира, як зазначає представник позивача, була постійним, єдиним місцем проживання дитини. Позивачка вважає, що квартира [ADDRESS] перебувала у спільній сумісній власності відповідачки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , оскільки відповідачка отримала спірну квартиру у ЖК «ТАЙМИР» у 1978 році. З 1976 року по січень 1992 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина. Чоловік позивачки був спадкоємцем першої черги, [PERSON] була спадкоємцем п'ятої черги. На думку позивачки, її дочка [PERSON] відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті діда [PERSON] , яка складається з права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 07.09.2020 ухвалою суду заяву позивачки про забезпечення позову задоволено та заборонено відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] . 07.09.2020 ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі не скористалися правом подання відзиву на позов. Треті особи не надали суду своїх пояснень щодо позову. Від сторін у справі не надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, тому суд у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. Позивачка [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] є батьками трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 11.12.2014); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 24.09.2009); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 27.12.2013). 04.10.2017 позивачка зареєструвала шлюб зі [PERSON] та взяла після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 04.10.2017. Також, позивачка є матір'ю неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 10.10.2017); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 10.10.2017); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 14.11.2014). Позивачка має шістьох неповнолітніх дітей та має право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] . Чоловік позивачки [PERSON] перебуває під медичним наглядом КПНП Харківської обласної ради «Обласний клінічний центр профілактики і боротьби зі СНІДом», що підтверджується загальною медичною довідкою від 17.07.2020 №617-07/20. Позивачка перебуває на диспансерному обліку в КЗОЗ Обласному центрі профілактик і боротьби зі СНІДом з 17.04.2017. З 27.07.2017 отримує високоактивну антиретровірусну терапію, що підтверджується загальною медичною довідкою №1110-10/17 від 17.10.2017. Відповідно до довідки ЖК «Таймир» №8 від 07.05.2020 вартість квартири [ADDRESS] виплачена повністю у розмірі 5589 руб. Перший пайовий внесок виплачено 24.06.78, останній - 14.01.91. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи №03-11584-2019 від 25.02.2019 місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 16.05.2015 по теперішній час. Позивачка [PERSON] з 16.01.2014 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №6324-1487017-2018. 21.09.2018 між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 649100 грн, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] 21.09.2018, що підтверджується інформаційною довідкою №207605101 від 27.04.2020, як є добросовісним набувачем. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 06.05.2020. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 08.05.2020 [PERSON] розірвала шлюб з чоловіком [PERSON] [INFO] . Колишній чоловік відповідачки [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00027161613 від 24.07.2020. Позивачка зазначає в позові, що станом на жовтень 2018 року вона з нині покійним чоловіком [PERSON] та дітьми: [PERSON] , [PERSON] проживали в кватирі [ADDRESS] , яка належала її свекрусі [PERSON] . Проте дана обставина спростовується наданими нею ж доказами. Так, відповідно до свідоцтва про шлюб позивачка з 04.10.2017 перебуває в шлюбі з іншим чоловіком [PERSON] . З 16.01.2014 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, суд вважає недоведеним факт проживання позивачки з дітьми в спірній квартирі станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири. Позивачем не надано суду доказів того, що станом на 21.09.2018 в квартирі [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання її чоловіка та їх неповнолітніх дітей. Довідка про реєстрацію місця проживання особи №03-11584-2019 щодо [PERSON] датована 25.02.2019 та не доводить, що станом на день укладення договору купівлі-продажу і на день звернення з позовом до суду її дочка [PERSON] , [INFO] , мала право проживання у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Позивачкою не доведено, що квартира [ADDRESS] є місцем проживання її дочки [PERSON] , відсутні докази проживання будь-кого з батьків дитини станом да 21.09.2018. Позивачка не повідомила суду, де на сьогодні проживає її дочка, не довела відсутності іншого житла. При цьому з наданих суду доказів вбачається, що позивачка має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , проте не повідомляє суду жодної причини, чому її дочка [PERSON] не може проживати за її місцем проживання. Суд вважає неспроможними посилання на те, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідачки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу на а.с.23, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 21.01.1988, а не в січні 1992 року, як зазначила в своєму позові [PERSON] . З договору купівлі-продажу, що оскаржується, вбачається, що квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно, виданого 04.08.2009 Червонозаводською районною в м.Харкові радою б/н на підставі рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної в м.Харкові ради №217 від 16.06.2009, зареєстрованого 15.12.2009 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, право власності на спірну квартиру у відповідачки [PERSON] виникло 15.12.2009, а тому зазначене нерухоме майно є її особистою власністю. Довідка ЖК «Таймир» про сплату пайових внесків за квартиру не підтверджує набуття права власності. Отже, твердження позивачки про те, що право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] не знайшло свого підтвердження та спростовується наявними доказами. Твердження позивачки про те, що її донька, [PERSON] може претендувати на право спадкування на Ѕ частини квартири позивачкою не доведено та не є предметом спору. Отже, позовні вимоги про право власності на частину квартири в порядку спадкування за законом неповнолітньої доньки позивача - [PERSON] - не заявлені позивачем, право власності на частину квартири в порядку спадкування за законом не є предметом спору. Суд не застосовує до спірних правовідносин ст.71,72, 107 ЖК УРСР оскільки вони регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, в той час як житло, що є предметом розгляду, відноситься до квартири приватного житлового фонду. Відповідно до ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для опарення правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в пункті 9 роз`яснив, що згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним в цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Згідно зі статтею 217 ЦК України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання в індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину У справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. У справах про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину судовий збір сплачується залежно від вартості відшуканого майна, щодо якого заявляються вимоги. У справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до пункту 10 частини першої статті 80 ЦПК за загальною сумою всіх вимог. Таким чином, суд вважає, що позивачка та її дитина не була стороною правочину, неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] , не є співвласником квартири, її мати не заявляла вимог про визнання права власності на частку квартиру. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, в матеріалах справи не має відомостей про її недобросовісність при оформленні договору купівлі-продажу квартири. Згідно інформації наданої з відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради № 319/0/50-21 від 29.01.2021, [PERSON] , 2014 року народження, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16.01.2015 по 11.03.2019. Суд вважає за необхідне зазначити. що право на користування житлом неповнолітньої особи може бути захищено шляхом звернення до суду про поновлення реєстрації місця проживання у відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. У ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.18 Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже, законодавство покладає на батьків обов`язок проживати з дитиною та дбати про її інтереси. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Постановою Верховного Суду України від 20.01.2016 року № 6-2940цс15 було доповнено правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 .09.2015 року в справі № 6-392цс15, 16.12.2015 року в справі № 6-214цс15 та 20.01.2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91\ 1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 2. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 16 Конвенції, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. 2. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання Визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.09.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №1267 недійсним та застосувати наслідків його недійсності очевидно позбавить права власності на нерухоме майно відповідача [PERSON] , яка є добросовісним набувачем. Положення Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визначається власником жилого приміщення. Зі змісту ст. 6 вказаного Закону, який передбачає, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник), Вбачається, що саме на батьків, з якими проживає малолітня дитина, Закон покладає обов`язок зареєструвати дитину за місцем фактичного проживання. Позивачем не доведено, що вона, її чоловік та малолітні діти на момент правочину постійно проживали саме в спірній квартирі, а не за місцем реєстрації батьків дітей та інших малолітніх дітей родини, не доведена також обставина, що оспорюваний правочин якимось чином порушив охоронювані законом інтереси дитини щодо користування жилим приміщенням. Позивачкою також не доведено наявність випадків, встановлених законом, які би могли бути законної підставою для позбавлення права власності на квартиру [PERSON] , що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Враховуючи те, що позивачка при зверненні до суду звільнена від оплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed