Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Комунальне підприємство «Полтавський районний центр земельного кадастру» Полтавської районної ради, Тахтаулівська сільська рада Полтавського району Полтавської області про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. Ухвалою суду від 30.07.2018 року, за клопотанням позивача, до участі у справі було залучено: як відповідача - Полтавську регіональну філію ДП «Полтавський центр земельного кадастру» (на даний час - Полтавська регіональна філія Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру») та як третю особу - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на підставі договору дарування від 01 жовтня 2007 року належать земельна ділянка площею 0,2469 га кадастровий номер [NUMBER], призначена для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0679 кадастровий номер [NUMBER], призначена для ведення особистого селянського господарства, розташована за тією ж адресою. Позивач 21 квітня 2017 року звернувся до голови Тахтаулівської сільської ради Полтавського району, на території якої розташовані вказані земельні ділянки, із заявою про зібрання комісії для визначення меж його земельної ділянки. Рішенням сільської ради від 07 липня 2017 року вирішено залишити його питання на довивчення. 23 лютого 2018 року він звернувся із заявою до директора КП Полтавського районного центру земельного кадастру» Полтавської районної ради про надання йому відомості щодо найбільш доцільних маніпуляцій по зміні конфігурацій його земельних ділянок, а також земельної ділянки [PERSON] без зміни площі та довжини сторін. З отриманої відповіді дізнався, що площі земельних ділянок по фактичному користуванню, які співпадають з раніше зареєстрованими державними актами на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 02 листопада 2006 року та серії [NUMBER] від 02 листопада 2006 року, але не відповідають фактичному місцю розташування в Публічно кадастровій карті України. Земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], яка належить [PERSON] накладається на його земельну ділянку на 27 м. Відповідач усвідомлює факт накладення землі, але не бажає вирішити це питання самостійно. Враховуючи вказане, просив відновити межу, яка поділяє земельні ділянки з кадастровим номером [NUMBER], з кадастровим номером [NUMBER] та кадастровим номером [NUMBER], яка належить [PERSON] в [ADDRESS], у відповідності з даними земельно-кадастрової документації Державного земельного кадастру та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві. У відзиві від 26 червня 2018 року на позовну заяву відповідач [PERSON] зазначив, що дані земельно-кадастрової документації Державного земельного кадастру свідчать про відсутність накладення меж земельних ділянок, а отже відсутність спору. Земельна ділянка площею 0,1476 з кадастровим номером [NUMBER] була придбана ним у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. З часу придбання земельної ділянки ним не змінювалися її межі, а її площа та розташування є саме такими, якими вони були, перебуваючи у власності попереднього власника. Під час укладання договору купівлі-продажу, попереднім власником йому було передано технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що підтверджують право власності на дану земельну ділянку, яка була виготовлена на замовлення [PERSON] Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Замовленим ним повторно актом прийому-передачі меж осевих знаків на зберігання від 22 червня 2018 року, складеним та підписаним ним та представником ТОВ НВІ «Земресурс» встановлено, що схема місцезнаходження знаків та самої земельної ділянки не змінилась та є такою ж, як було зазначено в технічній документації із землеустрою, виготовленій на замовлення попередньої власниці [PERSON] Додатково, з метою спростування доводів позивача ним замовлено витяг з Державного земельного кадастру про належну йому земельну ділянку. З отриманого Витягу від 14 червня 2018 року №НВ-5307485512018 не вбачається жодних накладок з суміжними земельними ділянками, а кадастровий план земельної ділянки, що є додатком до витягу, свідчить про те, що схема розташування належної йому земельної ділянки жодними чином не змінилася порівняно з 29 грудня 2008 року - датою здійснення державної реєстрації земельної ділянки та 03 квітня 2015 року - датою набуття ним земельної ділянки у власність. Що ж стосується інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права земельну ділянку відносно земельних ділянок, з метою відновлення меж яких звернувся позивач, то Державний земельний кадастр не містить інформацію про зареєстроване право власності [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER]. Викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), сформоване 14 червня 2018 року, підтверджує помилковість стверджень позивача про накладення меж земельних ділянок, оскільки картографічні дані свідчать про примикання меж та відсутність їх накладок. Це ж саме вбачається з публічної кадастрової карти України, яка є в загальному доступі, та яка не містить графічної інформації про накладення меж земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]. Відповідач вважає, що метою даного позову є не бажання відновити межі суміжних ділянок, які і так є виразними та не переміщеними, а змінити розташування земельних ділянок на більш бажаний для позивача варіант у незаконний спосіб. Представник відповідача Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» у відзиві на позовну заяву (а.с.132) зазначив, що філія може укладати договори на виконання робіт (надання послуг) у сфері землеустрою, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, оцінки земель. Тобто, філія може виконувати роботи по відновленню меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на договірній основі. Станом на 14 серпня 2018 року договірні відносини між філією та позивачем відсутні, а позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими. Крім того, на виконання умов договору, укладеного між філією та [PERSON], у 2008 році філією була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку - кадастровий номер [NUMBER] [PERSON] на території Тахтаулівської сільської рада Полтавського району Полтавської області. В складі вищезазначеної технічної документації міститься Акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та Схема визначення меж та розмірів земельної ділянки [PERSON], яка скріплена підписами суміжних землевласників/землекористувачів, а саме: землевпорядник Тахтаулівської сільської ради [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зауваження та заперечення відсутні. 13 березня 2009 року розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] [PERSON] передана замовнику згідно накладної №83, зауваження та заперечення відсутні. Із викладеного вбачається, що Філія не перебувала у договірних відносинах із позивачем та не виконувала жодних робіт на його замовлення. Договірні зобов'язання перед [PERSON] виконані в повному обсязі 13 березня 2009 року, зауважень та заперечень не надходило. На сьогодні минув строк позовної давності (а.с.132, 133). Відповідач Полтавська регіональна філія Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. У письмових заявах до суду треті особи - Комунальне підприємство «Полтавський районний центр земельного кадастру» Полтавської районної ради, Тахтаулівська сільська рада Полтавського району Полтавської області просили розглянути справу без участі їх представників, у вирішенні спору покладались на розсуд суду (а.с.177, 179). Третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській у письмових поясненнях на позов зазначило, що Управління реалізує покладені на нього повноваження згідно ч.4 ст.122 ЗК України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог ЗК України, які знаходяться за межами населених пунктів. З ч.5 ст.116 ЗК України випливає, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. Таким чином, Головне управління не розпоряджається землями, які знаходяться у приватній власності. Отже при вирішення даного спору покладається на розсуд суду, а справу просить розглянути без участі представника (а.с.158?159). Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши надані письмові докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємного зв'язку прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У відповідності до ст. 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Стаття 107 Земельного кодексу України передбачає, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» (п. 1, 2, 3, 5, 6) передбачено, що становлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376 (далі Інструкція). Відповідно до п. 2.8 Інструкції технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), серед іншого включає план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки, а також акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Пункт 3.12 Інструкції передбачає, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Згідно п. 1.3 Інструкції виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Згідно п. 4.1, 4.4 Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Системний аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку, що саме на власників земельних ділянок покладається організація робіт по винесенню меж належних їм земельних ділянок в натурі (на місцевості), встановленню або відновленню меж та закріплення їх межовими знаками. Безпосереднє виконання таких робіт здійснюється субєктами, які відповідають вимогам, зазначеним у п. 1.3 Інструкції. Разом з тим, позивачем суду не надано доказів того, що на момент розгляду справи мали місце повна (часткова) втрата в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодження, яке унеможливлює використання межових знаків, а також що наявний земельний спір між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Крім того, згідно Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Згідно письмових пояснень наданих позивачем (а.с.102-110) вбачається, що технічна документація в наявності в усіх власників суміжних ділянок. Доказів того, що позивач звертався до уповноважених органів з метою розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і йому відмовлено, суду не надано. Позивач визнав, що належна йому земельна ділянка в Державному земельному кадастрі відображена у точній відповідності до фактичного її розташування на місцевості. Відповідачем [PERSON] було замовлено роботи зі встановлення межових знаків із закріпленням меж належної йому земельної ділянки, про що був складений акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 22.06.2018 року, в якому встановлено, що схема місцезнаходження знаків та самої земельної ділянки не змінилась та є такою ж, як було визначено в технічній документації із землеустрою, виготовленій на замовлення попередньої власниці [PERSON] З письмової відповіді Тахтаулівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28 лютого 2018 року №02-32/194, що надана позивачем, вбачається, що 08 грудня 2016 року представником КП «Полтавський районний центр земельного кадастру» складався акт встановлення в натурі і погодження меж земельної ділянки, який безпосередньо замовником - позивачем [PERSON] підписаний не був, оскільки його не влаштовує дійсне розташування спірних земельних ділянок, що в свою чергу дає підстави вважати, що він шляхом зміни конфігурації земельних ділянок намагається змінити фактичне розташування земельних ділянок на більш зручне для нього у спосіб, що не встановлений законом. Згідно пункту 4.2 Інструкції власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Позивачем позовні вимоги сформульовано як "відновити межу, яка поділяє земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]", разом з тим, відповідач - [PERSON] не наділений повноваженнями вчинити вказані дії, а вимоги сприяти встановленню меж позовна заява не містить. Крім того, позивачем не надано доказів того, позивач звертався до відповідача - Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з вимогою про виконання робіт по відновленню меж земельної ділянки, що між ними існують договірні відносини, послуги оплачено, але відповідач не виконує з тих чи інших підстав взяті на себе зобов'язання. Повноваження суб'єктів у сфері земельних ресурсів, у тому числі з питань організації землеустрою, визначені Земельним кодексом України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про землеустрій», «Про Державний земельний кадастр», «Про охорону земель», «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Жодною з норм вищезгаданих Законів не передбачено можливість відповідача - Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» проводити роботи щодо встановлення, відновлення меж земельних ділянок земель приватної власності з власної ініціативи. Враховуючи вказане, під час розгляду справи судом не встановлено якими саме діями відповідачів порушено права позивача, та відповідно суд позбавлений можливості їх захистити. Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ч. 4 зазначеної статті Цивільного кодексу України випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до приписів ст.ст.77-79 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими та достовірними. Позивачем не надано суду доказів, що відповідачами приймалися незаконні рішення з питань встановлення чи відновлення меж його земельної ділянки, що ними вчинялися інші протиправні дії чи допущено бездіяльність, які б порушували права позивача, як власника земельної ділянки. Отже між сторонами справи на даний час відсутні взаємні права та обовязки, повязані з предметом спору. Також відсутні підстави для покладення на одну із сторін таких обов'язків судом. Звертаючи на вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем не обґрунтовано позовних вимог належним чином, жоден з доказів, наданий позивачем, не доводить факт порушення відповідачами прав та законних інтересів позивача, в зв'язку з чим позові слід відмовити.

Outcome: dismissed