Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 564 грн. 15 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог зазначає, що 25.09.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачка зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 30.09.2016 року має заборгованість перед банком у розмірі 17\~564 грн. 15 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 798 грн. 33 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 12\~253 грн. 24 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3\~200 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 812 грн. 58 коп. Таким чином, позивач вимушений звернутися до суду для стягнення вказаної вище суми заборгованості. Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та справу розглядати без його участі. Відповідач у судове засідання не зявився, але від нього до суду надійшла заяву в якій позовні вимоги він не визнав, просив відмовити у їх задоволенні та застосувати термін позовної давності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. У судовому засіданні встановлено, що 25.09.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії картки закінчується 01.11.2013 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом ст. 625 ЦК України, \~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За змістом ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобовязання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами та правилами надання банківських послуг. У звязку з чим, позивач зазначає, що станом на 30.09.2016 року має заборгованість перед банком у розмірі 17\~564 грн. 15 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 798 грн. 33 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 12\~253 грн. 24 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3\~200 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 812 грн. 58 коп. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Саме такого\~\~висновку\~\~дійшов\~\~Верховний Суд України в\~постанові\~суду від\~06 листопада 2013 року про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від\~\~14 травня 2013 року в справі за позовом\~\~Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права. Однак, позичальник не виконав протягом встановленого строку зобовязання за кредитним договором № б/н від 25.09.2010 року, строк дії якого припинився 01 листопада 2013 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, у якій просив застосувати строк позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, строк дії кредитного договору закінчився 01 листопада 2013 року, а тому перебіг строку позовної давності почався з наступного дня, тобто 02 листопада 2013 року та закінчився 02 листопада 2016 року, а до суду позивач з даним позовом звернувся лише 16 листопада 2016 року. У звязку з чим строк позовної давності щодо стягнення суми заборгованості за тілом кредитного договору з боржника [PERSON], минув. А тому в даній частині позов не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача з приводу стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 12 253 грн. 24 коп., то дані вимоги також не підлягає задоволенню, оскільки позивач не вправі нараховувати після закінчення терміну дії картки проценти за користування кредитом та звертатися з позовом щодо їх стягнення. Саме такого\~\~висновку\~\~дійшов\~\~Верховний Суд України в\~постанові\~від\~06 листопада 2013 року у справі за позовом\~\~Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідності до ст. 258 ЦК України, спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 200 грн., а також штрафів: штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 812 грн. 58 коп., то дані вимоги також не підлягають задоволенню, так як строк дії кредитного договору закінчився 01 листопада 2013 року, а позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 16 листопада 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності щодо стягнення пені та штрафів. Таким чином, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позивачу відмовлено у задоволенні позову, тому підстав для повернення судового збору не має. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed