Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком № 73 по вул. Кірова в с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своєї вимоги вказував наступне. У його власності знаходиться зазначений будинок, в якому, окрім нього, також зареєстрована, але не проживає колишня дружина [PERSON] Дана обставина заважає йому в повній мірі користуватися та розпоряджатися будинком, який він має намір продати. Посилаючись на те, що відповідачка добровільно не проживає в належному йому на праві власності будинку з осені 2013 року, і не має наміру проживати разом з ним, але не бажає добровільно знятися з реєстрації, тому, посилаючись на положення ст.ст. 71, 72, 116 ЖК України, просив позбавити її права користування житловим будинком. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити, вказавши також, що будинок належить на праві власності тільки йому одному і він не бажає мати в будинку зареєстрованою в чужу громадянку. Відповідачка позов не визнала та заперечувала проти його задоволення, вказуючи, що будинок був придбаний за час їх шлюбу, тому за положеннями ст.ст. 60, 66 СК України він є їх спільною сумісною власністю і вона також має всі права на нього нарівні з позивачем. Крім цього зазначила, що будинок залишила вимушено, оскільки чоловік [PERSON] постійно зловживав алкоголем. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, прийшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити виходячи з наступного. Сторони, знаходяться у шлюбі з 28 вересня 2007 року і до цього часу, хоча позивач подав до суду позовну заяву про його розірвання. За час шлюбу, 28 вересня 2010 року [PERSON], за належно укладеним та нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, купив будинок по вул. Кірова, 73 в с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області. З того часу вони проживали і були зареєстровані у ньому. Близько двох років відповідачка припинила проживати у будинку, що вона пояснила зловживанням чоловіком алкоголем. В свою чергу, позивач вважає, що будинок належить повністю йому на праві власності, а відповідачка в ньому не проживає і її реєстрація заважає йому належно володіти та користуватися будинком, в тому числі і продати його. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Звертаючись до суду з цим позовом [PERSON] посилався на положення ст. 71 та ст. 116 ЖК України. Так, статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом (ч.1 та ч. 2) У частині 3 цієї ж статті виписані випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців. Також, у статті 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Проте посилання на такі положення закону суд вважає безпідставними, оскільки будинок зареєстрований за позивачем на праві приватної власності. В той же час, ЦК України передбачає підстави для захисту прав права власності. Відповідно до ст. 41 Конституцій України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст. 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом, зокрема: - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири або ж будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Враховуючи, що позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком з підстав її тривалої відсутності у ньому та відсутності у неї прав на нього, тому доказуванню з його боку підлягає факт її відсутності у жилому приміщенні, строк, на протязі якого вона була відсутня, а також поважність причин такої відсутності. що визначено ст. 405 ЦК України. Такі поважні причини підлягають перевірці та визначенню у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів. За правилами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Правила ч. 2 ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: член власника житла відсутній за місцем проживання понад один рік та причини його відсутності не є поважними. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] не зазначив, що відповідачка була відсутня за місцем свого проживання понад один рік добровільно і без поважних причин. Доказів на підтвердження неповажності її відсутності він також не надав. Пояснення сусідів та акт комісії місцевої сільської ради, представлені ним суду, не містять даних щодо причини відсутності [PERSON] у будинку. Крім того, будинок був придбаний під час перебування сторонами у шлюбі, тому на нього розповсюджується режим спільного майна подружжя, тобто відповідачка не втратила права на користування будинком. За положеннями ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, з відповідача не стягуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed