Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

У квітні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання чоловіка позивача [PERSON] . Як стверджувала [PERSON] , відповідач не мешкає у квартирі [ADDRESS] з грудня 2018 року, а тому втратив право користування цим житлом. З цих підстав позивач просила суд позбавити [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] . У ході розгляду справи [PERSON] змінила предмет позову та просила суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував. Заслухавши вступні слова представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. 29 жовтня 1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва, актовий запис №1911 (а. с. 5). Після укладення шлюбу за згодою [PERSON] відповідач був вселений у квартиру [ADDRESS] . У цій квартирі також було зареєстроване місце проживання [PERSON] (а. с. 20). Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ч. 1 ст. 345 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" 01 червня 1999 року [PERSON] набула шляхом приватизації право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] (а. с. 6). 06 травня 2010 року 1/5 частину указаної квартири позивач отримала в дар від [PERSON] (а. с. 7-8). 13 червня 2016 року позивач [PERSON] набула в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/15 частину квартири [ADDRESS] (а. с. 12). 19 липня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким [PERSON] подарувала позивачеві належні їй на праві власності 4/15 частини квартири [ADDRESS] (а. с. 9-10). 05 лютого 2018 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марініченко О.С., зареєстрованим в реєстрі за №71, придбала 1/15 частину квартири [ADDRESS] (а. с. 42-46). У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У своїй постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що норми ст. ст. 60, 70 СК України та ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зважаючи на те, що 1/15 частина квартири [ADDRESS] придбана за договором купівлі-продажу від 05 лютого 2018 року за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , позивачем не наведено жодного доказу на спростування презумпції спільності права власності подружжя на це майно, указана частина квартири [ADDRESS] вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Ч. 4 ст. 3 СК України визначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Позаяк відповідач є чоловіком позивача, а тому відповідно до норм сімейного права він є членом сім`ї [PERSON] . Згідно з нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до норми ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу. Ст. 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316-319 ЦК України), то власник на підставі ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. Зважаючи на те, що 1/15 частина квартири [ADDRESS] вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , відповідач є співвласником цього майна, в силу вимог ст. ст. 319, 321, 346 ЦК України він не втратив право власності на свою частку у спільному майні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позаяк положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі №511/1902/18).

Outcome: dismissed