Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту відповідач - 1), [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2), у якому просив визнати недійсною довіреність від 17 квітня 2014 року, видана на ім»я [PERSON], [INFO], що посвідчена приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Павленком Петром Петровичем та зареєстрована в реєстрі за №324; скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «SKODA», модель OKTAVIA, тип-комбі-В, 2003 року випуску, за [NUMBER], №кузова [NUMBER], державний номерний знак - [NUMBER], видане центром ДАЇ з обслуговування Києво-Святошинського району УДАЇ ГУМВС України в Київській області та витребувати транспортний засіб марки «SKODA», модель OKTAVIA, тип-комбі-В, 2003 року випуску, за [NUMBER], №кузова [NUMBER], державний номерний знак - [NUMBER], з чужого незаконного володіння [PERSON], [INFO] на свою користь. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в 2013 році [PERSON] придбав у [PERSON], що діяв від імені позивача на підставі довіреності. У зв»язку з чим, на ім.»я було посвідчено довіреність на право розпорядження [PERSON] на власний розсуд вказаним автомобілем і тому він здав його в оренду згідно договору від 01.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] на умовах платності, строковості та повернення. Між тим, в травні 2015 року [PERSON] дізнався про продаж [PERSON] вказаного автомобіля на цетральному авторинку, але вже із іншими державними номерними знаками на ньому. При зверненні до правоохоронних органів позивачем та [PERSON] було встановлено, що на підставі підробленої довіреності від позивача як зареєстрованого власника автомобіля зазначений автомобіль вже змінив декілька власників та на даний час перебуває у власності [PERSON] З врахуванням отримання у власність вказаного автомобіля зазначеною особою поза волею позивача як його власника на підставі нікчемного правочину позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду із цим позовом, де просив заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених у позові підстав, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явились, своїх представників не направили, заперечень чи пояснень по суті позовних вимог суду не надали, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причин неявки не повідомили. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що транспортний засіб марки «SKODA», модель OKTAVIA, тип-комбі-В, 2003 року випуску, за [NUMBER], №кузова [NUMBER], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить на праві власності позивачу по справі [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 237 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. 03.08.2013 року власником вказаного автомобіля [PERSON] на ім.»я [PERSON] було видано генеральну довіреність із правом продажу вищевказаного автомобіля від імені позивача строком на 3 роки із правом виїзду за кордон. Вказану довіреність зареєстровано в реєстрі за №2293 приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. (а.с.8). За умовами ст..244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись на підставі довіреності. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем) безпосередньо третій особі. В подальшому згідно довіреності від 27.09.2013 року [PERSON], що діє від імені [PERSON], уповноважив [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] з питань продажу вказаного транспортного засобу із правом зняття та постановки його на реєстраційний облік із строком дії до 03.08.2016 року (а.с.9). Вказаний автомобіль [PERSON] за умовами договору оренди від 01.04.2014 року передав в платне, тимчасове та строкове користування на 3 місяці [PERSON] (а.с.12-13). Згідно наданих представником позивача в судовому засіданні даних про результати аналітичного пошуку транспортних засобів по «НАІС ДДАЇ» МВС України від 12.08.2015 року, належний позивачу транспортний засіб зареєстрований 26.07.2014 року на праві власності за [PERSON], [INFO], на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «SKODA», модель OKTAVIA, тип-комбі-В, 2003 року випуску, за [NUMBER], №кузова [NUMBER], державний номерний знак - [NUMBER], видане центром ДАЇ з обслуговування Києво-Святошинського району УДАЇ ГУМВС України в Київській області. Підставою для реєстрації вказаного автомобіля за зазначеною особою стала довіреність від 17 квітня 2014 року, видана позивачем [PERSON] на ім»я [PERSON], [INFO], що посвідчена приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Павленком Петром Петровичем та зареєстрована в реєстрі за №324. Представник позивача пояснив в судовому засідання, що [PERSON] не укладав такої довіреності із зазначеною особою, а підписи у ній йому не належать. У зв»язку з протиправним заволодіння належгним позивачу автомобілем, останній звернувся із заявою до Головного слідчого управління в м.Києві МВС України, де в рамках кримінального провадження за №12014100030002269 від 07.03.2014 року за ст..289 ч.2 , ч.ч.3,4 ст. 358 КК України, його було визнано потерпілим. Як свідчить висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28.10.2014 року за №511/тдд, що було проведено в рамках вказаної справи, то підпис та рукописний напис від імені [PERSON] у вказаній довіреності від 17.04.2014 року виконано не [PERSON], а іншою особою. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 8 Постанови за № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Таким чином, з врахуваннмя наведеного суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсною довіреності довіреність від 17 квітня 2014 року, видана на ім»я [PERSON], [INFO], що посвідчена приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Павленком Петром Петровичем та зареєстрована в реєстрі за №324. Також, слід скасувати, видане на підставі вказаної підробленої довіреності на ім»я відповідача 2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «SKODA», модель OKTAVIA, тип-комбі-В, 2003 року випуску, за [NUMBER], №кузова [NUMBER], державний номерний знак - [NUMBER], видане центром ДАЇ з обслуговування Києво-Святошинського району УДАЇ ГУМВС України в Київській області, оскільки ця вимога є похідною та повинна бути задоволена у зв»язку із скасуванням довіреності. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілом) це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події(ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України). Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що оскільки належний позивачу автомобіль вибув із його володіння не з його волі, а шляхом вчинення недійсного правочину, тому він підлягає витребуванню від добросовісного набувача - Відповідача-2 на користь позивача [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що довіреність від 17 квітня 2014 року позивачем на ім.»я [PERSON], [INFO] не видавалась, то вона підлягає визнанню недійсною із скасуванням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «SKODA», модель OKTAVIA, тип-комбі-В, 2003 року випуску, за [NUMBER], №кузова [NUMBER], державний номерний знак - [NUMBER], видане центром ДАЇ з обслуговування Києво-Святошинського району УДАЇ ГУМВС України в Київській області та його витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON]. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст..88 ЦПК України, а саме слід задовольнити вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. підлягають задоволенню шляхом їх стягнення з відповідачів 1 і 2 в рівних частках, враховуючи наступне. Частиною 1 статті 88 ЦПК Українипередбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір №ЦС/35/2015 про надання правової допомоги від 17.11.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «Адвокатське бюро «Мех і партнери»; квитанція від 17.11.2015 року про прийняття плати за вказаним договором в сумі - 5000 грн. та розрахунок витрат на правову допомогу в сумі - 9 годин на надання допомоги позивачу у цій справі вказаним адвокатським об»єднанням, яке в судовому засіданні згідно довіреності від 06.04.2016 року представляла представник [PERSON] та діяла в інтересах позивача. Вказаний представник була допущена до участі у справі судом в судовому засіданні. Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що понесені відповідачем витрати на правову допомогу підлягають задоволенню у повномі обсязі. За умовами ст..88 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі - 2378 грн. 00 коп., а саме з кожного по 1189 грн. 00 коп. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 27, 202, 203, 215, 216, 237, 330, 387, 388 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р., Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, та

Outcome: approved