Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви У жовтні 2020 року [PERSON] , який діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] в якій зазначає, що з 2004 року [PERSON] проживає в 1/3 частині домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , право власності на 1/3 частину вищевказаного домоволодіння, зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування від 26.06.2000 року. Приблизно у 2003-2004 році позивач придбала спірну частину домоволодіння у відповідача [PERSON] , отримала його в розпорядження та почала там проживати, але через брак коштів на нотаріальне оформлення, позивач не оформила купівлю-продажу належним чином та не зареєструвала право власності на своє ім`я. В підтвердження факту придбання 20.04.2004 року відповідач [PERSON] посвідчив довіреність на право користування та розпорядження вищезазначеною частиною домоволодіння та разом з правовстановлюючими документами та технічним паспортом передав позивачу. На даний час позивачу не відоме місце перебування [PERSON] , через що вона не може належним чином оформити придбану нерухомість та зареєструвати право власності на своє ім`я. Протягом 17 років позивач безперервно та відкрито володіє частиною будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , слідкує за ним та територією біля нього, сплачує комунальні витрати, тому просить визнати за позивачем [PERSON] право власності за набувальною давністю на частину домоволодіння, а саме 1/3 частину житлового будинку «А-1», кам`яного-ракушечного , житловою площею 51,2 кв.м., загальною площею 86,4 кв.м. Житлова площа 1/3 частини будинку, а саме кв. №1, складає 14,6 кв.м, а також : літня кухня Г, сарай Д, вбиральня И, водоколонка ІІ, замощення ІІІ, забор№1, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ігРіг Аргументи учасників справи Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, пояснив що, позивач [PERSON] проживає з 2004 року за адресою [ADDRESS] , право власності на 1/3 частину вищевказаного домоволодіння, яким користується позивач належить [PERSON] , який посвідчив довіреність на право користування вище вказаною частиною та надав її позивачу, просив визнати право власності на 1/3 частину житлового будинку за [PERSON] за набувальною давністю. Позивач [PERSON] пояснила, що не мала змоги вчасно оформити документи на житло, але протягом 17 років проживає та користується домоволодінням, сплачує всі рахунки за комунальні послуги, [PERSON] з 2004 року не проживає за вказаною адресою, в 2004 році він надав засвідчену довіреність на право користування та розпорядження вищезазначеною частиною домоволодіння. Допитана в судовому засіданні [PERSON] показала, що вона дружить з позивачкою з 1979 року, відповідача [PERSON] не знала, знає, лише те, що спірна частина домоволодіння належить [PERSON] , так як лише вона користується нею, [PERSON] з дітьми часто бувала в неї в гостях. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місцем проживання та шляхом подачі оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відзив на позовну заяву відповідач не надав. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за зареєстрованим місцем проживання, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву - не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом Право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння за адресою [ADDRESS] , зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] на підставі договору дарування від 26 червня 2000 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Клюєвим Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за номером № 3074 (а.с.8). В матеріалах справи наявні документи, а саме технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою [ADDRESS] , де відповідач [PERSON] вказаний одним з власників будинку. Відповідач [PERSON] 20 квітня 2004 року, надав позивачу [PERSON] право користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу в забезпечення його власних зобов`язань тощо) на умовах їй відомих, належною йому частиною жилого будинку з усіма господарськими побудовами та спорудами та земельною ділянкою, що належить йому на праві власності за адресою: [ADDRESS] , що встановлено з довіреності від 20.04.2004 року, засвідченої державним нотаріусом Уколовою Н.М. за реєстраційним номером №1-1229 (а.с.13) . Отже Позивач [PERSON] згідно довіреності наданої відповідачем [PERSON] , володіє частиною будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підтримує його у житловому стані, проводить поточні ремонти в підтвердження чого, надала суду копії документів, а саме : копію технічних умови на встановлення вузла обліку води від 08.10.2014 року (а.с.15), де замовником вказаний [PERSON] , копію договору про користування електричною енергією, де споживачем вказаний [PERSON] , але підписано [PERSON] (а.с.16) копію договору від 29.01.2018 року про надання послуг централізованого постачання холодної води і водовідведення, де споживачем вказано [PERSON] (а.с.17), копію довідки про заміну лічильника електроенергії від 06.12.2006 р., копією акта про виконання технічної перевірки енергопостачальною компанією, де споживачем вказаний [PERSON] (а.с.18), копію акта звіряння електроенергії від 23.03.2015 року, який підписано [PERSON] (а.с.19) копію акта опломбування вузла обліку питної води від 07.07.2015 року (а.с.20) копію акта про виконання технічної перевірки енергопостачальною компанією, де споживачем вказаний [PERSON] (а.с. 20-21) копію акта виконання технічної перевірки енергопостачальною компанією (а.с.22). Також суду надано копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою [ADDRESS] (а.с.22-33). Разом з тим в наданих копіях квитанцій платником вказаний відповідач [PERSON] . З метою встановлення місця перебування та реєстрації відповідача [PERSON] , судом направлено запити, з відповідей на які, встановлено, що [PERSON] за спірною адресою в [ADDRESS] , не значиться. За інформацією КП Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» згідно архівної справи, станом на 31.12.2012 року, право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстроване на ім`я: [PERSON] - 1/3 частка та [PERSON] - 2/3 частки. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на 1/3 домоволодіння за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] , також право власності на 1/3 домоволодіння за вище вказаною адресою належить [PERSON] . Позивач просить визнати право власності саме на 1/3 частки домоволодіння, яке зареєстровано за [PERSON] , на іншу частку домоволодіння а саме 2/3, які на момент розгляду справи належать [PERSON] та [PERSON] позивач не претендує. Клопотань про залучення їх до уасті у справі не надходила. Суд не вбачає підстав для їх залучення і з власної ініціативи. Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України. Так згідно із частиною першою та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, ціні папери набувається за рішенням суду. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Вказані висновку узгоджується з постановами Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16-ц, від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц. З урахуванням викладеного можна дійти висновку, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. З письмових матеріалів справи встановлено, що спірне домоволодіння за адресою: [ADDRESS] має декілька власників. Вирішуючи вказаний спір, судом встановлено, що позивач пов"язує добросовістність володіння 1/3 частини домоволодіння з тим, що з 2004 року вона проживає в вказаному будинку та підтримує його у житловому стані, сплачує комунальні витрати. З матеріалів справи встановлено та не заперечується позивачем, що вона знала про власника спірного будинку з моменту вселення та проживала у ньому за згодою власника - [PERSON] , який не відмовлявся від свого права власності на будинок, оскільки надав безстрокову довіреність на право корситування та розпорядження (продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в заставу в забезпечення його особистих зобов"язань) (а.с. 13), довіреність чинна, тому вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності, оскільки з 20 квітня 2004 року [PERSON] користується 1/3 будинку на підставі довіреності, тобто між сторонами склалися відносини щодо управління майном, тобто у позивача наявне підставне (титульне) заволодіння майном, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин норми права, яка регулює набуття права власності за набувальною давністю. Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України. Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що він володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником. Відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Належне користування майном, а також оплата спожитих комунальних послуг не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивача у спірному будинку, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Посилання заявника на придбання житлового будинку не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що у цій справі позивачем не доведено. Укладення між Позивачем та Відповідачем довіреності про право користуватися та розпоряджатися на умовах відомих Позивачу, належною Відповідачу частиною жилого будинку з усіма господарськими побудовами та спорудами та земельною ділянкою, що належить йому на праві власності, а також проживання Позивача у цьому будинку, не підтверджує відмови від права власності та не свідчить про наявність правових підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю. Щодо судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно з частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року позивач звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed