Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила встановити порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS]; виділити їй в натурі в користування присадибну ділянку за адресою: [ADDRESS] згідно проекту розділу земельної ділянки, розробленого ФОП «[PERSON]»; зобов'язати Дніпропетровську міську раду надати майнове право на відокремлену земельну ділянку [ADDRESS] на ім'я [PERSON], здійснивши дії в установленим чинним законодавством порядку. В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що домоволодіння по [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить двом власникам: позивачу у розмірі 64/100 частки та [PERSON] - 36/100 частки. Домоволодіння розташоване на земельний ділянці площею 476 кв.м. Земельна ділянка знаходиться у сумісному користуванні, приватизувати її неможливо з тих причин, що на земельній ділянці маються незаконні споруди, бо відповідачкою самочинно, без її згоди реконструйовано будинок та побудовано новий гараж, самочинно перенесена злива яма та створені інші споруди. Позивач посилалася на те, що відповідач самочинно перегородила металевим парканом сумісному земельну ділянку таким чином, що в сумісному користуванні залишилось тільки мостіння завширшки 2,5 метра для проходу їй до воріт на вулицю. Фактично відповідач порушує її права на користування належною їй частиною землеволодіння. Крім того, відповідач загромаджує якомога більшу частину території спільного землекористування своїми речами, автомобілями, мотоциклами, будматеріалами і т.д. Це створює для позивача значні перешкоди у користуванні частиною домоволодіння по [ADDRESS]. Сумісне користування подвір'ям супроводжується постійними сутичками між родинами. Звернення позивача до правоохоронних органів не приводять до мирної згоди. Подальше сумісне користування земельною ділянкою з відповідачкою неможливе. У 2014 році позивач звернулась до ФОП «[PERSON]» для розробки проекту розділу ділянки по [ADDRESS]. ФОП «[PERSON]» виконав проект розподілу земельної ділянки згідно долей у домоволодінні. Площа відокремленої ділянки для кв.2 складає 0,0305 га., але відповідач відмовляється узгоджувати цей проект. Позивач звернулася до Дніпропетровської міської ради з проханням виділу окремої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], і отримала відповідь листом, де пропонується звернутись до суду, у зв'язку із зазначеним, позивач вимушена звернутись до суду. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що виділ в натурі земельної ділянки, як і зобов'язання ДМР надати позивачу майнове право на відокремлену земельну ділянку за вищевказаною адресою знаходяться поза межами компетенції суду. На даний момент режим користування земельною ділянкою не визначений, оскільки жодна із сторін не має акту на землю. Запропонована документація не відповідає вимогам чинного законодавства. Просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явилась, у зв'язку з перебуванням на лікарняному, згідно поданих в попередньому судовому засіданні письмових заперечень зазначила, що посилання позивача на ч.2 ст.152 ЗК України є недоречним, оскільки позивач ні є ані власником, ані користувачем земельної ділянки за вищевказаною адресою у правовому розумінні. Треті особи - [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, про день і час слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши позивача, заперечення представника відповідача, ознайомившись із запереченнями представника третьої особи - Дніпропетровської міської ради, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння [ADDRESS], а саме: 64/100 частини домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.09.2003 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.09.2003 року; 36/100 частини домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON], на підставі договору дарування від 29 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., який зареєстровано в реєстрі за №1-4811. Відповідно до листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 16 вересня 2016 року №12930, в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS], відсутні документи на підставі яких передавалась (право користування або підстава користування) земельна ділянка в користування власникам вищезазначеного нерухомого майна (а.с.173). Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною 1 статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Проте, позивач не надала суду рішення органів місцевого самоврядування про передачу їй спірної земельної ділянки. Відповідно до п. «г» ч.1 ст.96 ЗК України, землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що між сторонами виник спір стосовно користування спірною земельною ділянкою, яка не є приватизованою та належним чином завірені документи про виділення спірної земельної ділянки суду не надано. Згідно з ч.2,4 ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України). Згідно зі ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Як роз'яснено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Відповідно п.п.1.2, 2.1, 2.2 Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки передбачає визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. При цьому, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. За таких обставин, вимоги позивача не ґрунтуються на законі. Крім того, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Приймаючи до уваги те, що позивач дізналася про порушення свого права у 2011 році, а позовну заяву зареєстровано судом 25 червня 2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України, суд вважає, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню. Отже, строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, сплив, а поважних причин такого пропуску позивачем не наведено. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачу в позові відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed