Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність позову тим, що вона, [PERSON] , є спадкоємець своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . 04.11.2003 державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] 6/25 частки квартири [ADDRESS], [ADDRESS] . Позивач вважає вказаний договір дарування недійсним, оскільки вказана вище квартира була самочинно перебудована, розміри (площа) квартири не відповідали технічній документації квартири та тим які зазначенні у самому договорі дарування, отож державний нотаріус не мав правових підстав його посвідчувати, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом. Відповідач надала до суду відзив, відповідно до якого позовні вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач не є стороною оскаржуваного правочину, отож її права при його укладені не було жодним чином порушено, як наслідок відсутній предмет спору, що на думку відповідача, є підставою для закриття провадження у даній справі. Третьою особою Липовецькою державною нотаріальною конторою не було надано письмових пояснень у визначений судом строк. Ухвалою суду від 28.03.2019 за клопотанням позивача було витребувано з Липовецької державної нотаріальної контори договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 04 .11.2003 року; з КП "Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації" технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] ; з Турбівської селищної ради інформацію чи значиться квартира [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.05.2019 за клопотанням позивача було витребувано з Державного нотаріального архіву Вінницької області договір дарування укладений 04.11.2003, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] 6/25 частки квартири [ADDRESS], [ADDRESS] , а також усі документи, на підставі яких вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори; з Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи №2302 на квартирний житловий будинок за [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, що наведені у позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, у відзиві просила про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів, за відсутності відповідача та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, встановив 04.11.2003 було укладено Договір дарування між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого перша подарувала, а інша прийняла у дар 6/25 частин квартири [ADDRESS], [ADDRESS] . Вказаний договір був посвідчений 04.11.2003 державним нотаріусом Кицюк О.П. Липовецької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №2255. Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить суд визнати вказаний договір недійсним, вказуючи, що вказаним правочином порушено її права, отож з метою відновлення становища, яке існувало до порушення, просила суд їх відновити. Правилами статей 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016. Наведене узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Із змісту документів (доказів), які додано до позову та самої позовної заяви судом не встановлено в чому полягає порушення прав позивача. При цьому, позивачем не доведено її належності до кола спадкоємців після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яка є стороною оскаржуваного договору, отож в розумінні статті 215 ЦК України, [PERSON] не може вважатися заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір дарування, оскільки нею не доведено наявність власного інтересу вимагати визнання недійсним такого договору та проведення реституції. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Питання судових витрат, суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, відтак у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed