Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» про стягнення з відповідача (1) страхового відшкодування в розмірі 90258,00 гривень,а з відповідача (2) 46698,77 гривень. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування за рахунок відповідачів шкоди, повязаної з пошкодженням належного позивачу транспортного засобу марки SKODA SUPERB, державний номерний знак [NUMBER] (надалі - Автомобіль), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП), що мала місце 11.07.2017. Внаслідок винних дій відповідача було завдано матеріальний збиток на суму 189258,00 гривень, що констатовано у Звіті №126/07/2018. Відповідачем (2) 21.06.2018 здійснено страхову виплату у розмірі 52301,23 гривень, однак сума виплаченого страхового відшкодування не є повною і не відповідає розміру завданого збитку. В звязку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача (2) розмір невідшкодованого збитку в межах суми ліміту страхового відшкодування, а решту суми просить стягнути з відповідача (1). Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 1166, 1194 Цивільного кодексу України. Позивач в судове засідання не зявився, натомість подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задоволити. Відповідач (1) в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. В поданому відзиві на позов вказує на те, що підстави для задоволення позову щодо стягнення з нього суми страхового відшкодування відсутні, оскільки страхова сума виплачена позивачу відповідачем (2), а покладання обовязку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі суперечить меті інституту страхування. Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (надалі Страхова компаній) надіслало до суду відзив, у якому вказало на необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки ним було здійснено страхову виплату в порядку ст. 30.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме було відшкодовано різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП. Позивач підтвердив свою згоду із способом та розміром збитку, розрахованого страховиком та не повідомляв про необхідність проведення експертизи пошкодженого майна. Також страхова компанія просить не брати до уваги поданий позивачем Звіт від 27.07.2018 №126/07/2018, оскільки до нього не додано ремонтної калькуляції та акту огляду автомобіля. На підставі ухвали суду від 01.04.2019 розгляду справи було постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Учасники судового процесу висловили свої позиції відносно заявленого позову, тому справа розглянута за наявними у ній матеріалами. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.10.2017 року (а.с. 18), яка набула законної сили 30.10.2017, [PERSON], [INFO], було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Фактичні обставини скоєного [PERSON] адміністративного правопорушення, мали місце «11.07.2017 о 16 год. 00 хв. на автодорозі Мукачево-Рогатин-Львів 16 км.д. + 300, де сталася ДТП, під час якої [PERSON], керуючи транспортним засобом Мерседес-Бенс Спрінтер д.н. [NUMBER] під час здійснення обгону, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалі, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки Шкода Супер Б» д.н. [NUMBER] (далі - Автомобіль). Згідно з даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 17) власником Автомобіля є [PERSON]. Відповідно до частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В межах розгляду даної судової справи, позивач просить стягнути з відповідачів шкоду, повязану з пошкодженням транспортного засобу, внаслідок скоєння винною особою дорожньо-транспортної пригоди. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з положеннями ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України . За змістом п. 8 частини другої ст.16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Із спірних правовідносин вбачається, що такі є деліктними та поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст. 1166 Цивільного кодексу України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний звязок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Згідно з положеннями частини першої ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На практичну реалізацію положень ст. 1166 Цивільного кодексу України спрямовані і приписи п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якими передбачено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Спеціальними нормами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин є також положення частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Разом з тим, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Частиною четвертою ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 4 липня 2018 року по справі № №755/18006/15-ц зроблено висновок, відносно того, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик (в даному випадку товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ») на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника (в даному випадку [PERSON]), який завдав шкоди (пункт 35 цієї постанови). Фактичні дані по справі свідчать про те, що на момент вчинення ДТП у винної особи був у наявності дійсний страховий поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20.09.2016 року №АК/0697279, виданий ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ». Сума страхового відшкодування за шкоду завдану майну складає 100000,00 грн., з франшизою у розмірі 1000,00 грн. Приймаючи до уваги такі фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з приписами п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 статті 31 Закону). Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2 статті 34 Закону). Згідно з пунктом 34.3 статті 34 Закону якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Пунктом 30.2 статті 30 Закону передбачено, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Дані розрахунку вартості матеріального збитку, завданого транспортному засобу 54 D/33/0 SKODA SUPERB (державний номер [NUMBER]) свідчать про те, що вартість відновлювального ремонту ТЗ згідно ремонтної калькуляції 54 D/33/0 складає 323396,1 (в т.ч. ПДВ) гривень, а ринкова вартість ТЗ станом на 11.07.2017 до моменту пошкодження - 209980,48 гривень. Відповідно до дослідження, проведеного аварійним комісаром від 18.07.2017 ринкова вартість пошкодженого Автомобіля на дату дослідження складає 156679,25 гривень. Отже, відповідачем (2) визначено розмір страхового відшкодування з урахуванням вимог п. 30.2 статті 30 Закону. Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. За твердженнями позивача на підставі платіжного доручення від 21.06.2018 № ID-107097 останнім отримано страхове відшкодування від ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» у розмірі 52301,23 грн. Відповідно до п. 36.7 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що позивач погодився з виплаченою йому сумою страхового відшкодування і будь-яких вимог до Страхової компанії не заявляв. Разом з тим, Звіт від 27.07.2018 №126/07/2018 про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику Автомобіля такий складений після отримання страхового відшкодування. Оскільки позивач отримав від страховика страхове відшкодування в межах суми страхового відшкодування, не оскаржив рішення страховика про здійснення страхового відшкодування, тим самим погодившись з виплаченою йому сумою страхового відшкодування, він не має право на стягнення з відповідача (1) різниці між фактичним розміром шкоди і одержаною страховою виплатою та з відповідача (2) суми за предметом позову. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України суму 1369,57 гривень судового збору слід покласти на позивача. Щодо клопотання відповідача (2) про стягнення з позивача витрат за правничу допомогу в сумі 13500 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з приписами частини першої, другої та третьої статті 134 Цивільного процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем (2) та адвокатом [PERSON] 25.04.2019 було укладено договір про надання правової допомоги. На підставі вказаного договору 25.04.2019 року було виписано ордер серії ЗР №73308. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу [PERSON] надано довідку від 11 травня 2019 року про отримання адвокатом гонорару за надану правничу допомогу в розмірі 13500 гривень. Проте, у відповідності до вимог частини 1 статті 134 Цивільного процесуального кодексу України відповідачем з подачею відзиву на позовну заяву не було надано попереднього розрахунку вказаного виду судових витрат. Крім того, [PERSON] не надано фінансових документів, які б свідчили про фактичну сплату коштів за надану правничу допомогу (платіжних доручень, касових чеків або інших банківських документів). В свою чергу, надана відповідачем (2) довідка адвоката про отриману суму гонорару таким документом вважатися не може, оскільки не є розрахунковим документом та не свідчить про оприбуткування отриманих від клієнта коштів за надані адвокатом послуги. У випадку подання адвокатом належних фінансових прибуткових документів було б доведено відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 р. за № 1686/24218. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). З урахуванням наведеного, в задоволенні заяви [PERSON] щодо стягнення з позивача витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 13500 гривень слід відмовити за недоведеністю факту їх понесення належними доказами. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed