Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

в січні 2014 р. представник позивача звернувся до суду з позовом до начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковника міліції [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В ході розгляду справи до участі у справі в кості співвідповідача залучено Міністерства внутрішніх справ України Також в ході розгляду справи представник позивача збільшив позовні вимоги та просив: - визнати негативною та недостовірною, такою що не відповідає дійсності, порочить честі, гідність та ділову репутації [PERSON], поширену [INFO] на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України ([INFO]) начальником Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковником міліції [PERSON] та Міністерством внутрішніх справ України інформацію: «Следствие уже располагает данными, что один из подозреваемых [PERSON] являлся членом бандитской группировки [PERSON]. Она входила в преступное сообщество [PERSON] по прозвищу «[PERSON]», убитого в 2005 году, с которым тесно взаимодействовали браться [PERSON]»; - зобов'язати начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковника міліції [PERSON] та Міністерство внутрішніх справ України у 3-денний строк з моменту вступу рішення суду у законну силу розмістити на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України ([INFO]) спростування у той самий спосіб, яким була поширена оспорювана інформація, а саме його тексту тим же шрифтом під заголовком «[INFO]» та із записом відео інтерв'ю; - зобов'язати начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковника міліції [PERSON] та Міністерство внутрішніх справ України викласти спростування у такій редакції: «Спростування. Мною, начальником Головного слідчого управління Ііністерства внутрішніх справ України, полковником міліції [PERSON] [INFO] було повідомлено недостовірну формацію відносно [PERSON]. [PERSON] не взаємодіяв із злочинним угрупуванням [PERSON] на прізвисько «[PERSON]», вбитого у 2005 році. Моє твердження про те, що [PERSON] взаємодіяв із злочинним угрупуванням [PERSON] на прізвисько «[PERSON]», вбитого у 2005 році є моєю власною вигадкою. Ця інформація не відповідає дійсності, була викладена мною неправдиво, містить домості про події, яких не існувало.»; - зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України вилучити раніше розміщену недостовірну інформацію відносно [PERSON] з офіційного веб-сайту Міністерства внутрішніх справ України ([INFO]); - стягнути з начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковника міліції [PERSON] та Міністерства внутрішніх справ України на користь [PERSON] понесені судові витрати. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що [INFO] начальник Головного слідчого управління МВС України, полковник міліції [PERSON] заявив про зв'язок братів [PERSON] і [PERSON] та ряду інших представників Політичної партії «УДАР Віталія Кличка» із [PERSON], який підозрюється у побитті журналістки [PERSON]. Так, на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України розміщено відеозапис та текст повідомлення «Начальник ГСУ МВС України [PERSON] повідомив нові подробиці у розслідуванні побиття [PERSON] (відео)» [INFO]). Вказаний матеріал був поширений на телебаченні (5 канал) та у мережі Інтернет, зокрема на веб-сайтах: http:[INFO] https:[INFO] http:[INFO] http:[INFO] У своєму повідомленні Відповідач поширив наступну інформацію (мовою оригіналу): «Следствие уже располагает данными, что один из подозреваемых [PERSON] являлся членом бандитской группировки Совлохова. Она входила в преступное сообщество [PERSON] по прозвищу "[PERSON]", убитого в 2005 г., с которым тесно взаимодействовали братья [PERSON]». Поширена інформація, а саме, що [PERSON] та [PERSON] «тісно взаємодіяли із злочинне співтовариство [PERSON], на прізвисько [PERSON]...», є такою, що не відповідає дійсності, ганьбить гідність, честь та ділову репутацію Позивача та складає про позивача враження як про недобросовісну людину та особу, що має зв'язки із злочинними угрупуваннями. Так, посадова особа МВС України - [PERSON] безпідставно, без наведення конкретних фактів та доказів самовільно поширив про Позивача інформацію, яка не відповідає дійсності, викладена неправдиво, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі. Позивач стверджує, що не взаємодіяв, не взаємодіє та не має наміру взаємодіяти із жодним злочинним угрупуванням, є законослухняним громадянином, жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, в повній мірі усвідомлює можливість настання кримінальної відповідальності за будь-які неправомірні дії з його боку, жодна його дія чи рішення не свідчить про наявність будь-якого зв'язку із злочинними угрупуваннями, що підтверджує неправдивість поширеної Відповідачем інформації. Беручи до уваги позитивну репутацію Позивача як всесвітньо відомого спортсмена, чемпіона світу з боксу, людини, яка займається благодійною діяльністю, поширення Відповідачем недостовірної інформації про нього в значній мірі шкодить його подальшій громадській діяльності. На фоні його здобутків на Україні та на міжнародній арені, безпідставні та необґрунтовані твердження [PERSON] про зв'язки позивача з криміналітетом є різким контрастом. Такі обставини призводять до втрати нормальних життєвих зв'язків та змагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, організації ділової роботн. Викладене свідчить, що повідомлення начальника Головного слідчого управління МВС України, полковника міліції [PERSON] є інформацією, що наводить твердження про факти, які згідно вимог законодавства України не відносяться до оціночних суджень, і підлягає спростуванню. Крім того, така інформація була поширена і на телебаченні. Станом на дату подання позову, зокрема згідно з даними вищевказаних веб-сайтів зазначену інформацію було прокоментовано та відповідно переглянуто понад 5 000 разів. З огляду на зазначене, Відповідачем поширено про Позивача інформацію, тобто повідомлено її до відома великої кількості людей В судовому засіданні представник позивача [PERSON] подану позовну заяву з урахування збільшення позовних вимог підтримав та просив її задовольнити. Зазначив, що поширення [PERSON] інформації було беззаперечно спрямовано для засобів масової інформації, що вбачається з початку його відеоінтерв'ю. При цьому, ЗМІ, які по суті є вторинними поширювачами інформації не зобов'язані перевіряти надану інформацію на предмет достовірності. Негативність поширеної інформації полягає в тому, що [PERSON] вказав на зв'язок позивача із злочинним угрупуванням, тобто про порушення позивачем норм законодавства (тісна взаємодія із злочинним угрупуванням, що може бути витлумачено як одна із форм співучасті) та принципів моралі (тісна взаємодія із злочинним угрупуванням не може коректно сприйматися суспільством). При цьому, відповідачами у справі не надано належних до допустимих доказів факту тісної взаємодії позивача із будь-яким злочинним угрупуванням, зокрема і з угрупуванням [PERSON]. Згідно матеріалів Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження № 12012150090000316, на яке мається посилання у листі ГСУ МВС України від 17.01.2014 р. № 13/10-1323 не є кримінальним провадженням, в рамках якого [PERSON] давався коментар, а тому, вказаний лист не можна розцінювати як належний доказ відносин позивача із [PERSON] з 90-х років по 2005 р. Поширена інформація містить фактичні дані про тісний взаємозв'язок братів [PERSON] із злочинним угрупуванням [PERSON], а тому заперечення представника [PERSON], що оспорювана інформація є оціночним судженням - безпідставні. При цьому, належних доказів такого взаємозв'язку відповідачами не надано, тобто ці фактичні дані не існували. В своїх висловлюваннях [PERSON] не надає критику дій або бездіяльності позивача як публічної особи, а веде мову про тісну взаємодію фізичної особи [PERSON] із злочинним угрупуванням до моменту зайняття ним публічної посади, що спростовує доводи представника [PERSON] про ширшу межу критики відносно публічних осіб. Крім того, видалення МВС України з свого офіційного Інтернет-сайту поширеної [PERSON] інформацію фактично свідчить про визнання ним позову. Представник позивача [PERSON] доводи позовної заяви та пояснення [PERSON] підтримав в повному обсязі. Просив позов задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Зазначив, що обсяг інформації, яку позивач просить спростувати містить інформацію про інших осіб, які не пов'язані з особою позивача. Висловлювання [PERSON] жодним чином не свідчать про взаємовідносини братів [PERSON] з [PERSON] як злочинцем, а свідчить про їх тісний взаємозв'язок із [PERSON] як фізичною особою та членом соціуму. Вказана інформація відома [PERSON] - начальнику ГСУ МВС України, як керівнику органу досудового розслідування, та не є його власною вигадкою, а є констатацією матеріалів кримінальної справи. Про оціночне судження щодо тісного взаємозв'язку вищевказаних суб'єктів свідчить їх сумісне проводження часу, що підтверджується матеріалами досудового розслідування кримінального провадження № 12012150090000316, закріплені протоколами допитів свідків, іншими документами, в тому числі і фотоматеріалами, а тому спростуванню не підлягають. Крім того, взаємозв'язок братів [PERSON] із [PERSON] є загальновідомими фактами та містяться у вільному доступі в мережі Інтернет, які позивачем як недостовірні не спростовані. Крім того, на час розглядусправи [PERSON] на займає посаду начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, в зв'язку з чим позовні вимоги щодо нього є безпідставними. Представник Міністерства внутрішніх справ України в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Зазначив, що позивачем в належний спосіб не доведено факту поширення щодо нього оспорюваної інформації на офіційному сайті Міністерства внутрішніх справ України. Електронна адреса, на яку посилається позивач, як на адресу розміщення оспорюваної інформації в мережі Інтернет не існує. Надана позивачем світлокопія друкованої інформації, електронної адреси матеріалу не містить. Також позивачем по доведено факт поширення відеозапису, на якому відображено промову [PERSON], що за його твердженням також був розміщений на офіційному сайті МВС України. Сайт МВС не містить жодного посилання на зазначене відео. Позивачем не надано доказів порушення його особистого немайнового права внаслідок поширення оспорюваної інформації. Аналіз оспорюваної інформації свідчить, що значна її частина не пов'язана з особою позивача та не стосується реалізації його особистих немайнових прав. Припущення позивача, що ним оспорювана інформація дискредитує його, оскільки нею констатується факт наявності зв'язків позивача із злочинним співтовариством, не відповідає дійсності, так як з урахуванням лексичного тлумачення цілісного тексту та окремих його фрагментів можливо дійти висновку, що мова йде про взаємодію між [PERSON] та братами [PERSON] до травня 2005 р. Мова про наявність зв'язків між злочинним співтовариством, що очолював [PERSON], та братами [PERSON] в оспорюваному тексті не йдеться. Факт знайомства та спілкування позивача з [PERSON] є загальновідомим, позивачем раніше визнався та не заперечувався. Аналіз тесту спростування свідчить що за своїм змістом це є фактично вибаченням, що містить ознаки приниження особи, що повинна його оголосити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи суд приходить до висновку про те, що позовна заява задоволенню не підлягає. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За змістом ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В позовній заяві стороною позивача зазначається, що [INFO] на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України ([INFO]) розміщено відеозапис та текст повідомлення начальника Головного слідчого управління МВС України, полковника міліції [PERSON] під назвою «Начальник ГСУ МВС України [PERSON] повідомив нові подробиці у розслідуванні побиття [PERSON] (відео)» наступного змісту: «Следствие уже располагает данными, что один из подозреваемых [PERSON] являлся членом бандитской группировки [PERSON]. Она входила в преступное сообщество [PERSON] по прозвищу «[PERSON]», убитого в 2005 году, с которым тесно взаимодействовали братья [PERSON]» (http:[INFO]). Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст.. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В позовній заяві ставиться питання про спростування вказаної вище інформації як недостовірної, з метою захисту прав позивача на повагу до гідності, честі та на недоторканність ділової репутації. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суб'єктивне право на захист особистих немайнових прав особи виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЦК України та іншими законами України, що регулюють вказані відносини. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України права на повагу до гідності і честі особи та на недоторканність ділової репутації належать до категорії особистих немайнових прав особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. За правилами ст.ст. 269, 272 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та здійснюються нею самостійно. Статтями 15,16, 275 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, підставою для виникнення права на судовий захист особистих немайнових прав особи, є юридичний факт порушення їх. Разом з тим, аналіз інформації, спростування якої вимагає позивач, свідчить що значна її частина не пов'язана з особою позивача. Так, фрагмент інформації: «Следствие уже располагает данными, что один из подозреваемых [PERSON] являлся членом бандитской группировки [PERSON]. Она входила в преступное сообщество [PERSON] по прозвищу «[PERSON]», убитого в 2005 году...» не має жодного відношення до позивача та не стосується реалізації його особистих немайнових прав. Таким чином, позивач вимагає спростування інформації, що не стосується реалізації його особистих немайнових прав, що як наслідок, судового захисту не потребує. Отже, фрагмент інформації, що безпосередньо стосується особистих немайнових прав позивача наступний: «... Она входила в преступное сообщество [PERSON] по прозвищу «[PERSON]», убитого в 2005 году, с которым тесно взаимодействовали братья [PERSON]». За правилом ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до роз'яснень п.п. 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати , чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Виходячи зі змісту всього виступу [PERSON] в цілому та змісту конкретних фраз, складовою частиною яких виступала оспорювана інформація, характер використання мовних засобів, вона не може бути розцінена судом, як гіпербола, алегорія чи сатира, оскільки, відповідач без будь-яких передмов та порівнянь у категоричній формі прямо вказує на взаємодію братів [PERSON] з злочинним угрупуванням [PERSON] на прізвисько «[PERSON]». Таким чином, дане висловлювання не є оціночним судженням, тому відповідачі зобов'язані довести, що дана інформація є достовірною. Зважаючи на те, що відповідачем у встановленому законом порядку взаємодія братів [PERSON] з [PERSON], саме як ватажком злочинного угрупування, не доведена, така інформація є такою, що порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди особистим немайновим благам та перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, в зв'язку з чим, позивач у відповідності до ст..277 ЦК України, за умови доведеності факту поширення її Міністерством внутрішніх справ України має право вимагати спростування цієї негативної інформації. Згідно роз'яснень викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У відповідності з п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання неможливо встановити належним відповідачем є власник веб-сайта на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 вказаної статті ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в ході розгляду справи стороною позивача суду на надано достовірних доказів належності веб-сайту [INFO] - Міністерству внутрішніх справ України, разом з тим, дана обставина представником Міністерства внутрішніх справ України не оспорюється. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Так, стороною, позивача не заперечується, що на час розгляду справи, оспорювана інформація та відеоматеріал з офіційного сайту Міністерства внутрішніх справ України видалені. Електронної адреси, на яку позивач посилається, як на адресу розміщення оспорюваної інформації в мережі Інтернет на час розгляду справи не існує. Також на час розгляду справи на офіційному сайті Міністерства внутрішніх справ України посилання на відеозапис оспорюваної інформації відсутній. При цьому, належних та допустимих доказів можливого існування в минулому вказаної інформації та відеоматеріалу на офіційному сайті Міністерства внутрішніх справ України позивачем не надано. Також позивачем по доведено факт поширення відеозапису, на якому відображено промову [PERSON], що за твердженнями позивача був розміщений на офіційному сайті Міністерства внутрішніх справ України. Сайт Міністерства внутрішніх справ України не містить жодного посилання на зазначене відео. Клопотань про призначення відповідних експертиз щодо з'ясування вказаних обставини стороною позивача не заявлялося. На підтвердження факту наявності та поширення оспорюваної інформації позивачем надано світлокопію друкованої інформації, як вказує позивач з офіційного веб-сайту Міністерства внутрішніх справ України, однак наданий документ електронної адреси матеріалу не містить. Також на підтвердження наявності відеозапису промову [PERSON] стороною позивача надано копію запису на електронному носії CD-RW вказаного інтерв'ю, який ніби то був розміщений веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України, разом з тим, вказана копія запису на електронному носії CD-RW є неналежним та недопустимим доказом, як така, що отримана з порушення порядку, встановленого законом. На підтвердження поширення саме відповідачем неправдивої інформації щодо позивача до позовної заяви долучені прінт-скріни з сайту «5 канал», «Українська правда», роздруківки з сайтів РБК-Україна, «Українська правда», які посилань на офіційний сайт Міністерства внутрішніх справ України не містять, а отже, факту, що інформація стосовно позивача була розповсюджена відповідачем Міністерством внутрішніх справ України, не доводять. Таким чином, факт поширення Міністерством внутрішніх справ України оспорюваної інформації позивачем не доведено. За правилом ч.7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4 ст. 277 ЦК). Під поняттям «спростування» розуміється доведення неправильності, помилковості, хибності будь-чиїх тверджень, переконань або їх заперечення. Спростування має відбуватись, як правило, у формі, ідентичній поширенню інформації, а коли це неможливо чи недоцільно, - в адекватній чи іншій формі, з урахуванням того, що воно повинно бути ефективним. Крім того, спростування обов'язково має бути проведено або підписано особою, яка поширила неправдиву інформацію і цим порушила немайнові права позивача. У протилежному випадку застосовуються інші способи захисту - відповідь, висловлювання своєї думки тощо. За правилом ч.1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог. Як роз'яснив ВСУ у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30.04.2014 р. № 765 о/с генерал-майора міліції [PERSON] - заступника начальника Головного слідчого управління - начальника управління розслідування тяжких злочинів з 30.04.2014 р. звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за власним бажанням. З урахуванням цієї обставини та положень цивільного законодавства, немає підстав для задоволення вимог позову щодо зобов'язання начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковника міліції [PERSON] у 3-денний строк з моменту вступу рішення суду у законну силу розмістити на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України ([INFO]) спростування у той самий спосіб, яким була поширена оспорювана інформація, а саме його тексту тим же шрифтом під заголовком «[INFO]» та із записом відео інтерв'ю; зобов'язання начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковника міліції [PERSON] викласти спростування у такій редакції: «Спростування. Мною, начальником Головного слідчого управління Ііністерства внутрішніх справ України, полковником міліції [PERSON] [INFO] було повідомлено недостовірну формацію відносно [PERSON]. [PERSON] не взаємодіяв із злочинним угрупуванням [PERSON] на прізвисько «[PERSON]», вбитого у 2005 році. Моє твердження про те, що [PERSON] взаємодіяв із злочинним угрупуванням [PERSON] на прізвисько «[PERSON]», вбитого у 2005 році є моєю власною вигадкою. Ця інформація не відповідає дійсності, була викладена мною неправдиво, містить домості про події, яких не існувало.»; стягнення з начальника Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, полковника міліції [PERSON] понесені позивачем судові витрати. Крім того, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд також виходить з того, що позивач, як народний депутат України, є публічною особою, що тягне за собою ширші межі допустимої інформації порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003. У ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи, зазначено, що політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконують або виконували свої функції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зі змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди використовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. У справі «Українська Прес-група проти України» Європейський суд в своєму рішенні дійшов висновку, що «українське право і практика чітко запобігали тому, щоб суди розрізняли оціночні судження, справедливі коментарі чи твердження, що не підлягають доказуванню, а отже, містили не гнучкі елементи, які в разі їх застосування могли стати причиною прийняття рішень, що не узгоджуються зі статтею 10 Конвенції». У статтях про політичних діячів висловлювалися оціночні судження, які, будучи використаними в ході політичної риторики, не підлягали доведенню, що не було враховано національними судами. Хоч публікації про політичних діячів і містили критику та були образливими і навіть шокуючими, проте політичні лідери, обираючи свою професію, були відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це є той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. У справі «Ляшко про України» Європейський суд наголосив, що питання, які обговорювалися у публікаціях, мали великий суспільний інтерес, оскільки питання, висвітлені у статтях, стосувалися управління «Чорноморським морським мореплавством», перерозподілу влади після звільнення Прем'єр-міністра та корупції в органах внутрішніх справ, а «свобода преси надає громадськості один з найкращих способів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів». Статті були викладені у надзвичайно жорстоких термінах. Проте з огляду на той факт, що вони були написані з питань серйозного суспільного інтересу та стосувалися публічних осіб та політиків, суд вважав, що застосована термінологія не може вважатися надмірною. Суд також вказав, що «немає фактичних елементів, які б доводили, що статті зумовлені навмисним наміром завдати шкоди репутації відповідних осіб чи органів внутрішніх справ загалом» та вкотре наголосив, що заявник національними судами був поставлений в умови, коли він повинен був доводити правдивість оціночних суджень, що неможливо виконати. У справі «Лінгенс проти Австрії» Європейський суд нагадав, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. В цій же справі суд кваліфікує обмеження свободи слова як неприпустиму цензуру. У справі «Соколовскі проти Польщі» Європейський суд зазначив, що відповідно до усталеної практики Суду за частиною 2 статті 10 Конвенції можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Згідно з позицією Європейського суду у справі «Федченко проти Росії» на відповідача не може бути покладений обов'язок доведення правдивості усіх його фактичних тверджень, адже це «задушить» публічні дебати з питань, які становлять значний суспільний інтерес. Ефективна критика є неможливою без посилання на конкретні відомості та конкретних осіб. Протилежний підхід означатиме руйнацію суті права на політичні дебати з питань, які становлять громадський інтерес, та зведення його до чистої фікції. Особа, яка за власною волею погоджується зайняти публічну посаду, повинна бути готовою терпіти значний обсяг публічної критики. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що судом не встановлено сукупності чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а саме, поширення Міністерством внутрішніх справ України оспорюваної інформації, суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову - відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed