Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач в січні 2017р. звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 09.12.2005р. №150/05ф укладеним між банком та [PERSON] у розмірі 354 998,81 грн., з них: різниця нестягнутої заборгованості по відсотках: 8\~694,85 долл. США що в перерахунку по курсу НБУ 25,580051 за один долар США станом на 21.11.2016р. та пеню за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 132 584,10 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 09.12.2005 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 150/05ф, відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 26 000 дол. США, строком до 08.12.2008 року, зі сплатою 15,5 % річних за час фактичного користування кредитом. Відповідно до положень кредитного договору [PERSON] зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію на умовах договору і у встановлені договором строки та забезпечувати повернення отриманого кредиту у встановлені договором строки (п.3.3.). Кредит також був забезпечений договором поруки від 10.12.2005р., де поручителем виступав [PERSON] У звязку з порушенням позичальником умов кредитного договору, банк подав до Приморського районного суду м.Одеси позов про стягнення з відповідачів заборгованості за цим кредитним договором . Рішенням суду від 23.12.2010р. (справа №2-11897/10) позов був задоволений та стягнуто з відповідачів заборгованість у розмірі 11\~648,58 долл. США, що еквівалентно 91\~907,34 грн. Станом на 24.11.2016р. загальна заборгованість становить 637\~502,59 грн., з яких: -Заборгованість за кредитом -10 145,54 долл США, що по курсу НБУ станом на 11.11.2016р. ( 25,580051 грн за 1 долл США) становить 259\~523,43 грн. -Заборгованість за відсотками- 9\~583,22 долл США, що по курсу НБУ станом на 11.11.2016р. ( 25,580051 грн за 1 долл США) становить 245\~139,26 грн. - Пеня - 132\~584,10 грн. До теперішнього часу заборгованість не погашена, у звязку з чим позивач , враховуючи наявність рішення суду, посилаючись на ст.ст. 525,526, ч.1 ст.530, 554,611, ч.1,2 ст.612,ч.1 ст.625, 1049, 1050, 1054 ЦК України просив стягнути різницю між нарахованої заборгованістю і сумою за рішенням суду та пеню. В судове засідання представник позивача не зявився, про час і місце судового засідання сповіщався належним чином, причини неявки суд не повідомив,проте в минулих судових засіданнях підтримував позов з викладених підстав. В судовому засіданні 20.09.2017р повідомив суд. що їм не було відомо про факт вилучення у відповідача в рахунок погашення боргу за рішенням суду автомобіля і де зараз цей автомобіль їм також невідомо, тому вони будуть звертатись до правоохоронних органів цього приводу, але останнє погашення за кредитом було в січні 2010р. Також позивач вважає що умови кредитного договору у звязку з непогашенням заборгованості не припинені. Враховуючи тривалий час розгляду справи, неодноразове проведення судових засідань в режимі відео конференцій, та відсутність заяви представника позивача про відмову від позову, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідачів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином у встановленому порядку, але причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] також в судове засідання не зявився, проте надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, та зазначивши що з позовом не згоден. В минулих судових засіданнях пояснив, що він в 2005р працював водіям на маршрутному автобусі і на прохання керівництва підприємства, де він працював, він отримав вказаний кредит для купівлі автобуса, де поручителем також виступав і [PERSON], проте йому обіцяли що він не буде погашати кредит, бо це буде здійснювати це підприємство. Цей автобус був у заставі . Проте через-деякий час в 2011р. до нього приїхали два державних виконавця Суворівського ВДВС м.Одеси і повідомили про рішення суду про стягнення з нього заборгованості за цим кредитом , про яке йому не було відомо, та забрали автобус в рахунок погашення цього боргу і повідомили, що в такому випадку він вже нічого не буде винний. Тому він і погодився на то, щоб у нього відібрали автомобіль, бо він не маю юридичної освіти та вважав до цього моменту що вони все вчинили правильно і що він більш нічого не винний банку. При цьому йому надали копію акту від 17.10.2011р.. Всі ці роки починаючи з 2011р. до нього ніхто ніяких претензій не надсилав та де автомобіль він не знає. Про існування ще заборгованості йому стало відомо лише отримавши від суду судову повістку. Відповідач з приводу відібрання у нього автомобіля та не зарахуванням його вартості в рахунок погашення заборгованості банку звертався до правоохоронних органів, було порушено кримінальну справу, проте про її рух йому так нічого і не вдається дізнатися. Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 197 ЦПК України). Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї докази, пояснення учасників процесу, приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.12.2005 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 150/05ф, відповідно до якого Банк надав [PERSON] грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 26 000 дол. США на придбання пасажирського мікроавтобуса (п.1.2.), строком по 08.12.2008 року, зі сплатою 13,5 % річних за час користування кредитом. Забезпеченням виконанням зобовязань позичальника щодо повернення кредиту і сплати передбачених договором коштів за його користування виступає легковий пасажирський автомобіль MERSEDES-BENZ 711 D, 1996 р.в. згідно п.1.3.1. вбачається про у кладення договору застави/поруки. Відповідно до положень кредитного договору [PERSON] зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію, неустойку (штраф,пеня) збитки та інші витрати, у встановлені договором строки. Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору [PERSON] був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на договорі. Згідно п.2.1. договору кредитодавець відкриває в банку позичковий рахунок №2203 [NUMBER] , на якому буде враховуватися кредит, погашення та дострокове погашення його, який є остаточним та обовязковим для обліку руху сум, за яким позичальник повинен повернути кредит. П. 2.3. договору також передбачено, що повернення кредиту здійснюється згідно графіку затвердженим у додатковій угоді. Проте позивач таку угоду суду не надав, у звязку з чим суд розглядає справу на наявності наданих позивачем суду доказів. Відповідно до п.3.2.3. у разі несвоєчасного погашення позичальником кредиту та /або процентів кредитодавець має право вимагати погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за його користування та сплати відповідних штрафних санкцій. Відповідно до п. 3.3.3., 3.3.4 кредитного договору позичальник зобовязується в порядку та на умовах, що визначені даним договором повертати кредит, сплачувати Банку проценти за користування кредитом в строки та на умовах, що визначені цим договором. Відповідно до п.4.2. за несвоєчасне повернення кредитних коштів,сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п.1.1.3 цього Договору, за кожний день прострочення виконання. П.4.4. також передбачено, що штрафні санкції підлягають оплаті за письмовою вимогою кредитодавця. При розрахунку штрафних санкцій приймаються рік-рівний 360 дням, місяць-рівний календарній кількості днів. Проте суду не надано доказів про надіслання відповідачам письмової вимоги. Також позивачем надано суду копію договору поруки від 10.12.2005р. укладеного між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» , [PERSON] та [PERSON] (поручитель) в забезпечення виконання зобовязань, що випливають з кредитного договору №150/05ф від 09.12.2005р. з [PERSON] 10.12.2005р. також було укладено договір застави автомобіля MERSEDES-BENZ 711 D, 1996 р.в., д.н. [NUMBER] , шасі (кузов) №WDB6693631P010389,(а.с.58-59) та який посвідчено нотаріально. З позову вбачається, що позивач виконав умови кредитного договору та надав позичальнику кредитні кошти у сумі 26 000 дол. США. Проте позичальник свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, та не зявляється до позивача у звязку з вирішенням питання щодо погашення цієї заборгованості. У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором позивачм надав розрахунок заборгованості у позичальника перед позивачем, станом на 14.11.2016 року , загальна сума якої, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, становить 637\~502,59 грн., з яких: - Заборгованість за кредитом -10 145,54 долл США, що по курсу НБУ станом на 11.11.2016р. ( 25,580051 грн за 1 долл США) становить 259\~523,43 грн. - Заборгованість за відсотками - 9\~583,22 долл США, що по курсу НБУ станом на 11.11.2016р. ( 25,580051 грн за 1 долл США) становить 245\~139,26 грн. - Пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 132\~584,10 грн. Розрахунок заборгованості зазначений в позові додано до матеріалів справи (а.с.9-11). Проте в своїх позовних вимогах при цьому позивач посилається на врахуванням ним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2010р. (справа №2-11897/10), з якого вбачається, що позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №150/05ф задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за цим кредитним договором станом на 21.08.2010р. в розмірі 91907 грн. 34 коп., та з мотивованої частини якої вбачається що це сумму в перерахунку 11\~648,58 долл США, що в еквіваленті по курсу НБУ (прострочена заборгованість 962,47 долл. США, строкова заборгованість-183,07 долл США, відсотки-888,37 долл США, пеня за пропуск платежів-4\~849,79 грн) і судові витрати .(а.с.12). Тобто позивач просить стягнути заборгованість як різницю між нарахованою ним станом на 24.11.2016р. та стягнутої суми боргу згідно рішення суду, .а саме у розмірі 354 998,81 грн., з них: різниця нестягнутої заборгованості по відсотках: 8\~694,85 долл. США що в перерахунку по курсу НБУ 25,580051 за один долар США станом на 21.11.2016р. та пеню за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 132 584,10 грн. Згідно наданого суду розрахунку заборгованості станом на 24.11.2016р. (а.с.9-11) прорахована заборгованість за вказаним кредитним договором за період з .12.2005р. і до 24.11.2016р. включно де вбачається, що останній платіж по погашенню заборгованості здійснено відповідачем 14.01.2010 року , і що вказана заборгованість вирахована виходячи з заборгованості за період з 10.12.2005р. і до 24.11.2016р. та згідно умов кредитного договору. Тобто відповідачем з лютого 2010р. було припинено повернення кредиту та сплати процентів, у звязку із чим у банку саме з цього часу виникло право вимагати дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів, пені у відповідача у порядку, установленому кредитним договором. Зазначене право позивачем вже було реалізовано, наслідком якого є заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23.12.2010р. про стягнення з обох відповідачів солідарно заборгованості. Крім того судом встановлено, що відповідач [PERSON] дізнався про таке судове рішення лише під час зявлення до нього державних виконавців, які в рахунок погашення заборгованості забрали у нього автомобіль MERSEDES-BENZ 711 D, 1996 р.в., д.н. [NUMBER], шасі (кузов) №WDB6693631P010389, про що йому надали копію акту опису й арешту майна від 17.10.2011р.за підписом головного державного виконавця Першого Суворівського ВДВС Одеського міського управління юстиції [PERSON] у присутності понятих, де також зазначено що провести більш детальний огляд, та перевірки роботи всіх вузлів, та агрегатів, усього майно описано на суму 80000 грн.(а.с.54-57). В Акті вказано, що описане майно буде передано для реалізації та на майно накладено арешт, та це майно прийняв на відповідальне зберігання з копією цього акут опису [PERSON]. Згідно постанови начальника першого суворівського ВДВС [PERSON] від 01.12.2011р. автомобіль MERSEDES-BENZ 711 D, 1996 р.в., д.н. [NUMBER], шасі (кузов) №WDB6693631P010389 звільнено з під розшуку, де також зазначено що автомобіль передано на відповідальне зберігання належному зберігачу відповідно до акту опису й арешту.(а.с.143) та копію направлено до УДАЇ ГУМВС України в Одеській області. [PERSON] звертався з заявами до керівника Одеської місцевої прокуратури №4 з питань відібрання автомобіля, не зарахування його вартості та дій державного виконавця Главацького Ю.А. На ухвалу суду Суворівським ВДВС міста [PERSON] ГТУЮ в Одеській області надано копію матеріалів виконавчого провадження за ВП №52209272. Крім того з матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Суворівського ВДВС міста [PERSON] ГТУЮ в Одеській області [PERSON] від 23.06.2016р. виконавчий документ повернуто стягувану згідно п.7.ч.1 ст.47 закону України «Про виконавче провадження» оскільки майно боржника яке оголошено в розшук згідно постанови від 06.03.2014р. не виявлено. (а.с.118 зворот). Згодом згідно заяви позивача від 12.08.2016р. (а.с.115) за виконавчим листом №2-11897/10 відносно боржника [PERSON] винесена постанова головним державним виконавцем Суворівського ВДВС міста [PERSON] ГТУЮ в Одеській області від 15.09.2016р. ВП №522099272 (а.с.98,121), де вбачається що виконавчий лист набрав чинності 04.01.2011р та про арешт майна боржника квартиру [ADDRESS] та заборонено здійснювати його відчуження (а.с.123) Згідно копії виконавчого листа (а.с.119) щодо боржника [PERSON] вбачається відмітки державного виконавця про те, що 02.07.2012р. виконавче провадження завершено, 02.10.2012р. відмовлено, та 23.06.2016р. повернуто (ст..47 п.7). В підтвердження заперечень відповідач також надав копії його заяв до начальника суворівського ВДВС від 29.09.2016р, де він зазначає що автомобіль був описаний саме державним виконавцем та відібран на збереження в рахунок погашення боргу, і де автомобіль йому невідомо.(а.с.136) З листа начальника Суворівського ВДВС міста [PERSON] ГТУЮ в Одеській області [PERSON] від 13.02.2017р. №В-11/832/1987 на імя [PERSON] вбачається про зобовязання щоб крупиця В.А. надав ВДВС транспортний засіб, який йому було передано на відповідальне збереження 17.10.2011р. (а.с.145). Також суду надано копію заяви крупиці В.А. від 16.05.2017р. на імя начальника Суворівського ВДВС міста [PERSON] ГТУЮ в Одеській області [PERSON] про те, що він вказаний автомобіль в 2011р. передав державному виконавцю Главацькому Ю.(а.с.146). Згідно відповіді територіального сервісного центру №5141 від 09.06.21017р. автобус згідно бази даних АІС «Автомобіль» зареєстровано за [PERSON]І.(а.с.80). Таким чином з [PERSON] державним виконавцем на виконання рішення суду про стягнення заборгованості описано і вилучено автомобіль на суму 800\~000 грн. в 2011р. Системний аналіз зазначених норм ЦК Українидає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення поточної заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржником належним чином, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не припиняє зобов'язання в цілому і не позбавляє кредитора права на стягнення інших передбачених договором платежів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. За умовами договору відповідач зобовязався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 08.12.2008р.., сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком погашення. Одже останній строк виконання основного зобовязання сторони визначили 31.12.2008р., тому саме з цієї дати рахується початок перебігу остаточного розрахунку відповідача. Згідно зі ст. 625 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом статей 525, 526 ЦК Українизобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК Українипередбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За визначенням статті 549 ЦК Українинеустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобов'язання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Виконання зобов'язання може бути забезпечене неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому договором або законом можуть бути встановленні інші види забезпечення виконання зобов'язань. Для забезпечувального зобов'язання, зокрема у вигляді сплати неустойки, застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Згідно зі статтею 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частин першоїта третьої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів. Статтею 536 ЦК Українивстановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною першою статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, його борг складатиме: решту суми позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За статтею 611 ЦК Українив разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Тобто кредитор відповідно до зазначених норм матеріального права має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами (ст..625 ЦК) та неустойки до остаточного виконання вказаного судового рішення. Разом з тим, згідно частини четвертої статті 559 ЦК України, за змістом яких порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до частини першої статті 251та частини першої статті 252 ЦК Українистроком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексупро припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яку суд застосовує за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосовану в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК Українифразу "… якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя" слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Строк поруки не вважається строком захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). У справі, суд враховує, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком погашення кредиту та процентів), а за договорами поруки відповідальність поручителів установлена у такому ж розмірі, у такий строк і в такому порядку, як у кредитному договорі; не з'ясували: чи пред'явив банк вимогу до поручителів у межах шести місяців за кожним місячним платежем. Згідно Правового висновку ВСУ у справі N 6-623цс17 від 06.09.2017,: вимогу до поруителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). У звязку з наведеним суд вважає що вимога до відповідача і до [PERSON] як до поручителя про стягнення пені не підлягають задоволенню, оскільки позов предявлено 17.01.2017р, остання дата погашення кредиту повинна була бути здійснена до 31.12.2008р., останній платіж сплачено 14.01.2010р, рішенням суду від 23.12.2010р. з нього вже стягнуто борг за цим кредитом, строк дії договору поруки закінчився, таким чином позивачем пропущено строк предявлення до них претензії. За змістом статей 625та 1048 ЦК Україниінфляційні, 3 % річних та проценти за позикою входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Саме на ці норми права посилається у своєму позові позивач. Отже індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою, визначені договором (стаття 1048 ЦК України), підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу в межах строку дії кредитного договору. Окрім того - за правилами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК Україниперіод, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК Україниобчислюється окремо по кожному дню, за який нараховується пеня, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права; У звязку з тим, що позивач розрахував заборгованість не згідно ст. 625 ЦК України, а виходячи з умов кредитного договору (щомісячне нарахування процентів рівними сумами), строк якого закінчився 08.12.2008р., що підтверджується їх розрахунком та поясненнями, за яким договірні правовідносини за цими умовами припинилися, а також виявленими фактами щодо вилучення державним виконавцем автомобіля у [PERSON] в рамках виконавчого провадження про стягнення заборгованості за цим кредитом, та не зарахуванням ціни вказаного майна в рахунок погашення боргу ще в 2011р., суд вважає що такі позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Отже, враховуючи положення ч.1 ст. 88 ЦПК України суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрат по сплаті судового збору. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed