Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Адвокат Дорошенко М.А., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. В обґрунтування заяви зазначено, що заявниця засуджена 04.07.2012 року вироком Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим за ст.ст.115 ч.2 п.п.6, 12, 187 ч.4, 70 КК України до тринадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна. На теперішній момент остання перебуває в ДУ «Приазовська виправна колонія №107», де відбуває призначене вироком суду покарання. [PERSON] народилася [INFO] в селі Михайлівка Сакського район Кримської області. З народження постійно проживала з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована по сьогоднішній день. З території України ніколи не виїжджала. Однак, отримати відомості на підтвердження факт реєстрації заявниці за вказаною адресою можливість відсутня, оскільки територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією. Так, згідно відповіді ДМС України від 04.11.2020 року, здійснити перевірку місця реєстрації [PERSON] неможливо, оскільки з 20.02.2014 року АРК визнано тимчасово окупованою територією. Враховуючи викладене, [PERSON] вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, з метою отримання паспорта громадянина України. Заявниця [PERSON] та її представник [PERSON] , яка діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник Головного управління Державної міграційної служби України Ткачова Л.В., яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилася, надала заяву з проханням слухати справу за її відсутності, просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з реалізацією права власності. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Тобто, особи, які визначені у п.1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, а зазначені у п.2 з 13 листопада 1991 року. Відповідно до абз. 6 п.п. «в» п.10 Положення та відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.3 Закону для встановлення належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (або одним із них) або законним представником, подає один із таких документів: судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. В силу ст.17 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Згідно із п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно пп.а, б п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту, які проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 р. або 13.11.1991 р. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в селі Михайлівка Сакського район Кримської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 12.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №13. [PERSON] засуджена 04.07.2012 року вироком Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 04.07.2012 року за ст.ст.115 ч.2 п.п.6, 12, 187 ч.4, 70 КК України до тринадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна. Згідно вироку Сакського міськрайонного суду Автономної Республіки Крим від 04.07.2012 року, заявниця зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді ДМС України від 04.11.2020 року, здійснити перевірку місця реєстрації [PERSON] неможливо, оскільки з 20.02.2014 року АРК визнано тимчасово окупованою територією. Як вбачається з відповіді Міністерства освіти і науки України від 19.11.2020 року будь-які відомості про навчання [PERSON] відсутні. Додатково роз`яснено, що Міністерству освіти і науки України не підпорядковується заклади дошкільної та загальної середньої освіти, розташовані на території АРК. Згідно відповіді ДУ «Чорноморська виправна колонія (№74)» від 11.02.2021 року, вся достовірна інформація, що стосується освіти [PERSON] знаходиться в особовій справі засудженої за місцем її відбуття покарання. Відповідно до інформації Державної міграційної служби України від 29.01.2021 року, відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання батьків заявниці - [PERSON] та [PERSON] відсутні. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, враховуючи наявні матеріали справи, надані сторонами докази як в підтвердження вимог заяви так і їх заперечення, давши належну оцінку кожному доказу окремо та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що заявником не було доведено факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і станом на 13 листопада 1991 року, та не надано цьому підтверджуючих доказів, що стало б підставою для встановлення його належності до громадянства України, а тому суд вважає, що заява необґрунтована, не підтверджена доказами та задоволенню не підлягає. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed