Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

У травні 2015 р. Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Миколаївській області (далі - УМВС) звернулося до суду з позовом до [PERSON], яка одночасно є представником малолітньої [PERSON] (а.с.135) з вимогами визнати їх такими, що втратили право користування службової квартирою №8 по вул. 112 Поздовжня,47-а в м. Миколаєві і припинити право користування даною квартирою. В обґрунтування позову зазначено, що в 2007 р. виконавчим комітетом Миколаївської міської ради дана службова квартира була виділена для проживання працівнику Ленінського РВ ММУ УМВС [PERSON], його дружні та доньці, а у 2015 р. УМВС дізналося, що після розірвання шлюбу з [PERSON], [PERSON] квартирою не користується, знятий з реєстрації. Оскільки право колишніх членів сімї на користування службовим житлом є похідним від існування такого права [PERSON], то вважає що [PERSON] з донькою втратили право на користування квартирою. Крім того, [PERSON] з донькою з моменту надання службового житла фактично ним не користується. Ухвалою суду від 09 листопада 2015 р. занесеною до журналу судового засідання до участі в справі в якості третьої особи залучено [PERSON] В судовому засіданні представник УМВС позовні вимоги підтримала. Відповідачка, яка є законним представником малолітньої [PERSON], з представником позов не визнала. Третя особа [PERSON] позов підтримав. Представник органу опіки та піклування просила у задоволенні позову до малолітньої [PERSON] відмовити. Представники виконавчого комітету Миколаївської міської ради та ЖКП «Південь» в судове засідання не зявилися. Суд, заслухавши пояснення осіб,які беруть участь в справі, покази свідків, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1252 від 22 червня 2007 р. однокімнатна квартира [ADDRESS] віднесена до категорії службового житла УМВС та затверджено рішення про надання службового житлового приміщення і видачу спеціального ордену на квартиру працівнику Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області [PERSON] на склад сімї три особи (він, дружина,дочка) (а.с.8,10,90). Договір найму з [PERSON] на дану квартиру не укладався. [PERSON] був зареєстрований в даній квартирі з 05 липня 2007 р. по 19 липня 2011 р., тепер має зареєстроване місце проживання в [INFO] (а.с.153). На час розгляду справи судом продовжує службу в органах внутрішніх справ, на відомчому квартирному обліку не перебуває (а.с.121, 122). [PERSON] з донькою зареєстрована в спірній квартирі з 05 липня 2007 р. і дотепер (а.с.38, 120). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано 10 грудня 2009 р. і мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з матірю (а.с.11,12). [PERSON] є матірю також малолітньої [PERSON], [INFO] відомості про батька якої внесено до актового запису про народження на підставі ст. 135 СК України (а.с.87). У березні 2015 р. [PERSON] звернулася до УМВС із заявою про переоформлення особового рахунку на дану квартиру з колишнього чоловіка на себе та укладання із нею договору найма житла (а.с.22). Рішенням спільного засідання житлово побутової комісії та профспілки УМВС оформленим протоколом від 25 березня 2015 р. було вирішено відмовити у задоволенні заяви [PERSON] та вирішено звернутися до суду з позовом про виселення (а.с.17-19). Допитаний раніше в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показав, що рапорт про здачу службової квартири у звязку з відсутністю потреби написав у 2015 р. (а.с.20). Раніше Ленінським районним судом м. Миколаєва розглядалася цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON]В, про визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою та зустрічним позовом [PERSON]В, до [PERSON] про вселення. Рішенням суду 1 інстанції від 20 квітня 2011 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2011 р., у задоволенні первісного позову було відмовлено, а зустрічний позов було задоволено. Судами було встановлено, що [PERSON] набула рівного поряд з [PERSON] права користуватися квартирою, а також було встановлено, що в квартиру через потребу в проведенні капітального ремонту ніхто із сторін не вселився (а.с.131). Виконавче провадження з примусового вселення [PERSON] до квартири було закінчено державним виконавцем Ленінського відділу ДВС МУЮ 25 листопада 2011 р. у звязку із фактичним виконанням (а.с. 128). Відповідно до довідок підприємств, що надають комунальні послуги, електрична енергія в квартирі почала споживатися лише в жовтні 2015 р., а до того - з липня 2011 р. не споживалася, газопостачання в квартирі відсутнє з 2007 р., станом на квітень 2015 заборгованість за опалення частково погашалася протягом 2007 - 2015 р.р., послуги водопостачання та водовідведення не оплачувалися з 2011 р. (а.с. 76,78, 123, 129). При проведення обстеження контролером КП «Миколаїводоканл» у 2014 р. було встановлено, що квартира знаходиться занедбаному стані, відсутній навіть санвузол, станом на вересень 2015 р. в квартирі проводяться ремонтні роботи (а.с.116-117). Обставини непридатності квартири до житла, що встановлені наведеними письмовими доказами, також підтверджуються показами свідків [PERSON] (сусід), [PERSON] (двірник). Сукупністю вказаних доказів, на думку суду, є доведеним факт не проживання в квартири [PERSON] з донькою на час предявлення даного позову. Вимогу позову про припинення користуватися квартирою представник позивача розтлумачила, що за змістом вона є ідентичною вимозі про визнання такими, що втратили право користування . Правовою підставою позову в позові зазначено норми ст. 71 ЖК України у взаємозвязку із обставинами не проживання [PERSON] і фактичного не проживання в ній відповідачки та її доньки Дані обставини не дають підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЖК Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених ст. ст. 73 - 76, 79-83, 85, 90, ч. 6 ст.101, ст.ст. 103 - 106 цього Кодексу. Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення. Аналогічний припис відтворено у п. 4.2. наказу МВС України від 10 вересня 2004 р. №1039 «Про надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України». Пунктом 2.9. цього наказу передбачено, що службове жиле приміщення надається працівникам на час виконання ними обовязків, що потребують проживання в такому приміщенні. При тимчасовій відсутності працівника або членів його сімї службове жиле приміщення зберігається за ними у випадках і в строки, передбачені ст. 71 ЖК УРСР (п.3.4.) Порядок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визначений статтею ст. 72 ЖК Української РСР, згідно з якою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно зі статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Доказів про знаходження у власності [PERSON] іншого житла судом не здобуто. Обставини непридатності житла до використання за призначенням з 2007 по 2011 р. були встановлені судовими рішеннями, наступний часовий період до предявлення позову, як встановлено доказами в справі, не призвів до зміни такого становища, що не заперечується особами, які беруть участь в справі. Ця обставина визнається судом поважною причиною відсутності [PERSON] з донькою в спірному житловому приміщенні. [PERSON] не припинив трудові відносини з позивачем, його службовий стаж в органах внутрішніх справи є безперервним (а.с.121), тому зняття його з реєстрації в спірній квартирі не створює обовязку для [PERSON] з донькою припинити користуватися нею Отже виходячи з наведеного у задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed