Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 24440 грн. 67 коп. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.02.2008 року [PERSON] 23.02.2008 року отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 27.01.2014 року має заборгованість 24440,67 грн., яка складається з наступного: 3000,00 грн. заборгованість за кредитом; 12240,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 7560,00 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1140,03 грн. штраф (процентна складова). В судове засідання позивач не зявився, надавши до суду заяву про розгляд справи без участі представника банку. Позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але від представника позивача надійшло до суду заперечення в якому зазначено, що банком пропущений строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, п. 5.4 Правил користування платіжною карткою, що є невідємною частиною Умов та Правил надання банківських послуг, визначено, що строк погашення Кредиту по платіжній картці встановлюється в наступному порядку: строк погашення процентів по Кредиту щомісячно за попередній місяць, а строк погашення кредиту в повному обємі не пізніше останнього дня місяця, вказаного в платіжній картці. Таким чином, про порушення свого права позиву було відомо, оскільки він нараховував пеню за прострочення виконання відповідачем кредитного зобовязання. Враховуючи загальну та спеціальну позовну давність, встановлену законом, строк, в межах якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою сплатити основну заборгованість по договору закінчився в жовтні 2013 року, а по нарахуванням штрафу та пені відповідно в 2010 році. Просила відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.02.2008 року [PERSON] 23.02.2008 року отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 4). Відповідно до поданого розрахунку заборгованість по сплаті кредиту станом на 27.01.2014 року становить 2440,67 грн.(а.с. 24-33). Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Згідно п. 3.1.1 пункту 3 частини ІІ Умов та правил надання банківських послуг, строк дії картки вказаний на картці (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Водночас, із Правил користування платіжною карткою випливає, що договір є чинним у межах строку дії картки. Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14. Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг відповідно до якого строк дії договору становить 12 місяців і якщо у випадку цього строку ні одна з сторін не проінформує другу сторону про припинення строку дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в обґрунтування пролонгації договору позивач не надав суду доказів видачі позичальнику нової банківської картки, не надав бухгалтерської документації, що підтверджує факт перерахунку коштів на рахунок позичальника після спливу строку кредитного договору від 23.02.2008 року. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що фактично банк продовжував нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитом, строк дії якого сплинув та штрафні санкції, не пролонгувавши кредит у встановленому законом порядку, не перераховуючи кредитні кошти за начебто пролонгованим договором та не видавши позичальнику нову кредитну картку. Зазначені обставини фактично унеможливили використання коштів позичальником після спливу строку дії кредитного договору від 23.02.2008 року, а тому суд підстав вважати договір пролонгованим не вбачає. Відповідно п. 31 Постанови № 5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. З інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і крмінальних справ за № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності» також вбачається, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, якщо стороною не було подано доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності. Крім того, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У зв'язку із тим, що загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу сплив, доказів поважності його пропуску позивачем не надано, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed