Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

07 червня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Короткий виклад пред`явленого позову. Позивач зазначав, що з 1992 року він разом з [PERSON] стали проживати разом як одна сім`я винаймаючи квартиру спочатку в м. Одеса, а потім з 1994 року переїхали на постійне місце проживання в с.м.т. Миколаївка Одеської області. Не маючи свого житла, вони деякий час винаймали його. В 2006 році він разом з відповідачкою придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Правовстановлюючі документа були оформлені на [PERSON] . Для здійснення капітального ремонту і добудови в спірному будинку, ним, позивачем 06 лютого 2007 року, згідно кредитного договору № 723 в ВАТ «Державний ощадний банк України» отримано кредит в сумі 30000.00 грн. В забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором від 06\~лютого 2007\~року №\~723між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, згідно якого банку було передано в іпотеку спірне нерухоме майно. Після отримання коштів вони зробили капітальний ремонт спірного будинку, де проживали однією сім`єю до листопада місяця 2018 року. Зазначав, що спірний будинок було придбано в період їх спільного проживання, як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, за спільні кошти. Тому, просив встановити факт проживання його, [PERSON] , з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 20 років (з 01 січня 1997 року до 24 листопада 2018 року); визнати право власності за ним на 1/2 частину спільного сумісного майна набутого за час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме на домоволодіння з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого Державним підприємством Миколаївське районне бюро технічної інвентаризації за № 10435626 від 19.04.2006 року (а.с.3-5). Короткий виклад відзиву на позовну заяву. 24 вересня 2019 року відповідач, [PERSON] , відповідно до ст. 178 ЦПК України, подала до суду відзив на позов, за змістом відзиву відповідач висловила заперечення проти позову. При цьому зазначала, що з 16 серпня 2019 року власником будинку по [ADDRESS] є [PERSON] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову (а.с. 52-59). Крім того, відповідач просила закрити провадження у справі щодо вимоги про визнання права власності за [PERSON] на Ѕ частину спільного сумісного майна набутого за час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме на домоволодіння з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , заявивши відповідне клопотання. (а.с. 71) Рух справи в суді. Ухвалою судді Миколаївського районного суду Одеської області від 10 червня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. (а.с. 46) Ухвалою судді Миколаївського районного суду Одеської області від 27 вересня 2019 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с. 62) Відповідно до рішення Вищої Ради правосуддя від 25 серпня 2020 року №2449/0/15/20 суддя Миколаївського районного суду Одеської області [PERSON] звільнений у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 року зазначена справа передана в провадження судді Миколаївського районного суду Одеської області Банташ Д.С. (а.с.98). 05 жовтня 2020 року суддя Миколаївського районного суду Одеської області Банташ Д.С. прийняв до свого провадження зазначену цивільну справу. (а.с.100). Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року було залучено до участі у справі, в якості третьої особи, [PERSON] . (а.с. 17-118) Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 15 квітня 2021 року в задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. (а.с.158, 168-169) Позивач, [PERSON] , у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Зазначав, що він разом з відповідачкою проживали однією сім`єю, як чоловік і дружина, більше 20 років. За період спільного проживання, за спільні кошти придбали спірний будинок, в якому в подальшому зробили капітальний ремонт і добудову. Вважав спірний будинок спільною власністю, не зважаючи на те, що він оформлений на відповідачку. Просив встановити факт проживання його і [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 20 років та визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, як на спільне сумісне майно набуте за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідач, [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнала. Просила суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, при цьому посилалась на те, що з 1997 року до 2018 року вона дійсно проживала з позивачем [PERSON] . Спільного господарства не вели, спільних витрат не мали, лише проживали разом за однією адресою. Крім того зазначала, що вона не є власником спірного будинку. З 16 серпня 2019 року власником будинку по [ADDRESS] є [PERSON] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , залучена до участі у справі ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року, у судове засідання не з`явилась. Згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМСУ України в Одеській області, [PERSON] , з 23.05.2012 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 170) Ухвала суду і судові повістки неодноразово направлялися третій особі за адресою місця реєстрації. На адресу суду повернулися поштові конверти з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Матеріалами справи підтверджено наявність в справі даних про повернення до суду судових повідомлень на ім`я [PERSON] з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», що за нормами Правил надання послуг поштового зв`язку здійснюється за відсутності осіб. [PERSON] , про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. Заяв і клопотань на адресу суду не надходило. Суд у порядку загального позовного провадження, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного\~Суду України\~від 03\~червня 1999\~року №\~5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст.\~21\~СК України шлюбом є\~сімейний союз\~жінки та\~чоловіка,\~зареєстрований у\~органі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої ст.\~36\~цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74СК\~України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року (справа № 129/2115/15-ц) та у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим, суду, під час вирішення даного спору, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно з частиною четвертою ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що у період з 1997 року до листопада 2018 року [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, а отже встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 1997 року до 24 листопада 2018 року суд можливості не має. Згідно зі статями 76-80\~ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Допитаний у\~судовому засіданні\~в якості\~свідка,\~ [PERSON] , пояснив, що він є рідним братом [PERSON] , з якою перебуває в неприязних стосунках з 2018 року. По суті справи пояснив, що дійсно позивач, [PERSON] , і відповідач, [PERSON] , проживали разом в будинку [ADDRESS] до 2018 року, скільки саме він не пам`ятає. Деякий час він допомагав їм здійснювати ремонтні та будівельні роботи в спірному будинку. На його думку, сторони мешкали разом саме як дружина і чоловік. За які кошти було придбано спірний житловий будинок йому не відомо. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] , суду пояснив, що сторони по справі є його знайомими. Позивач і відповідачка дійсно мешкали разом в будинку [ADDRESS] тривалий час. Він неодноразово приходив до них. Святкували дні народження і свята разом. Щодо ведення ними спільного господарства йому не відомо, як і не відомо за які кошти було придбано сторонами спірний будинок. Свідок [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не з`явились. 24 березня 2021 року позивач [PERSON] у судовому засіданні заявив клопотання про відмову у\~проведенні допиту\~свідків[PERSON] та [PERSON] . При цьому пояснив, що зазначені свідки проживають в м. Одесі у зв`язку з чим вони не мають можливості з`явитись до суду. 24 березня 2021 року у судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати, суд постановив\~ухвалу про зміну порядку дослідження доказів по справі, задовольнивши клопотання позивача про відмову у\~проведенні допиту\~свідків[PERSON] і [PERSON] (а.с.144-145). Отже, судом не здобуто в судовому засіданні доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї з 1997 року по 2018 рік. Пояснення свідків не підтверджують наявність спільних витрат, спільного бюджету, побуту, ведення спільного господарства, здійснення придбання іншого майна в інтересах сім`ї, при відсутності інших доказів, в тому числі документальних щодо витрат, бюджету, придбання майна, тому суд не бере їх до уваги. Суду не надано доказів того, що позивач надавав свої власні кошти на придбання спірного будинку [ADDRESS] , або, що його придбано за спільні кошти з [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Розглянувши вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна набутого за час проживання з [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із положенням ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч. 1 ст. 57 СК України). Сумісна власність - це різновид права спільної власності, що належить двом або більше особам одночасно на один і той самий об`єкт без визначення часток кожного з них. Відповідно до частини 3 статті 368\~Цивільного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60\~СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою статті 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України). Відповідно ч. 2 ст.\~48\~Цивільного процесуального\~кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З матеріалів справи вбачається, що предметом позову вказаного спору, з поміж іншого, є визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 15.03.2006 року (справа № 2-232/2006), належав житловий будинок [ADDRESS] . Зазначене зокрема підтверджується: копією договору іпотеки від 06.03.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори за реєстром № 607 (а.с. 22-24); копією довідки про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 10435626 від 19.04.2006 року (а.с. 25); копією договору дарування від 16.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстром № 1117 (а.с. 57). Згідно копії договору дарування від 16.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстром № 1117 і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію, індексний номер витягу: 177783050 від 16.08.2019 року, спірний житловий будинок по [ADDRESS] , на час розгляду справи в суді належить на праві власності [PERSON] . (а.с. 56, 57). Оскільки рішення у справі може вплинути на права або обов`язки [PERSON] , остання мала б бути залучена до участі у справі як співвідповідач. Пунктами 3, 4 частини 5 статті 12\~ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст.\~51\~ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст.\~12\~ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1ст.\~189\~ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач визначив як відповідача тільки [PERSON] . Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від\~12\~червня 2009\~року №\~2\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 і 3 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої\~інстанції має\~право за\~клопотанням позивача\~до закінчення\~підготовчого провадження,\~а у\~разі розгляду\~справи за\~правилами спрощеного\~позовного провадження\~-\~до початку\~першого судового\~засідання залучити\~до участі\~у ній\~співвідповідача.\~(ч.\~1) Якщо\~позов подано\~не до\~тієї особи,\~яка повинна\~відповідати за\~позовом,\~суд до\~закінчення підготовчого\~провадження,\~а у\~разі розгляду\~справи за\~правилами спрощеного\~позовного провадження\~-\~до початку\~першого судового\~засідання за\~клопотанням позивача\~замінює первісного\~відповідача належним\~відповідачем,\~не закриваючи\~провадження у\~справі.\~(ч.\~2) Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. (ч. 3) З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним або залучення співвідповідача з власної ініціативи. При цьому, позивачем [PERSON] клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача не заявлялось. 28 січня 2021 року, в судовому засіданні позивачу була надана така можливість, однак він вважав, що [PERSON] потрібно залучити для участі в справі як третю особу, а не як співвідповідача. Ухвалою Миколаївського районного суду Одеської області від 28 січня 2021 року (а.с. 117-118) [PERSON] було залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки рішення у справі може вплинути на її права або обов`язки. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Ураховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильність вирішення спору, суд дійшов висновку про те, що в частині позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна набутого за час проживання з [PERSON] , вимоги безпосередньо стосуються прав та інтересів третьої особи, яка не була залучена до участі у справі в якості співвідповідача, що є порушенням норм процесуального права. Крім того, згідно з частиною першою статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів і статті 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення. Тобто, при розгляді справи суд повинен врахувати мету, за якою особа звертається до суду та з`ясувати, чи дійсно порушено право особи з огляду на зазначені положення закону. Судом також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed