Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

19.08.2015 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Нечипуренко Г.Ф., ПАТ «Запорізький механічний завод», Запорізька міська рада, [PERSON] про визнання недійсним дублікату свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло і договору дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 року. 02.10.2015 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Нечипуренко Г.Ф., ПАТ «Запорізький механічний завод», Запорізька міська рада, [PERSON] про визнання недійсним дублікату свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло і договору дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 року, застосування наслідків недійсності правочину (реституції). Ухвалою суду від 18.02.2016 року, суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Нечипуренко Г.Ф., ПАТ «Запорізький механічний завод», Запорізька міська рада, [PERSON] про визнання недійсним дублікату свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло і договору дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 року. В своїй уточненій позовній заяві, позивач просив суд: визнати недійсним дублікат свідоцтва [NUMBER] від 28.06.1994 року про право власності на житло ([ADDRESS]), виданий 10.11.2009 року ВАТ «Запорізький механічний завод» [PERSON]; визнати недійсним договір дарування від 18.01.2010 року 1/3 частки квартири ([ADDRESS]) укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Нечипуренко Г.Ф. та зареєстрованим в реєстрі за № 118; застосувати наслідки недійсності правочину (реституції) - повернення [PERSON] 1/3 частки квартири, отриманої за договором дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 року та посвідченим приватним нотаріусом Нечипуренко Г.Ф., зареєстрованим в реєстрі за № 118; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначає, що оспорюваний договір дарування є укладеним з недодержанням вимог закону, а саме із використанням дублікату свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, отриманого в порушення вимог діючого законодавства і підлягає визнанню недійсним, так як оригінал свідоцтва постійно зберігався у позивача. Позивач внаслідок укладання договору дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 р. втратив право на її спадкування, а також позбавлений можливості реалізувати своє переважне право купівлі зазначеної частки, у зв'язку з ризиком визнання договору купівлі-продажу недійсним. Представник позивача [PERSON] зазначає, що останній про порушення своїх прав дізнався 26.09.2013 р., коли отримав зареєстровану приватним нотаріусом Нечипуренко Г.Ф. заяву № 2067 від громадянина [PERSON], в якій відповідач повідомляв, що має намір продати належну йому на підставі договору дарування від 18.01.2010 р. частку квартири [ADDRESS]. Також позивач зазначає, що на час укладання договору дарування 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] було порушено права неповнолітнього [PERSON], [INFO], який на час укладання договору дарування 1/3 части спірної квартири був зареєстрований у вказаній квартирі, так як дарувальником [PERSON] не було отримано згоди органів опіки та піклування відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, які викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав пред'явлення вимог до неналежного відповідача, дотримання вимог чинного законодавства на момент укладання спірного договору дарування, наявності згоди органу опіки та піклування на укладання частки квартири за договором дарування дарувальнику [PERSON], дотримання порядку отримання дублікату свідоцтва та укладання договору дарування та відсутності порушень вимог закону на момент вчинення оскаржуваного правочину. Представник третьої особи Запорізької міської ради просив розглянути позовні вимоги на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні надала письмові пояснення, була допитана судом в якості свідка, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Нечипуренко Г.Ф. в судове засідання не з'явилася, надала суду письмові пояснення, просить суд розглядати справу за її відсутності, проти визнання договору дарування від 18.01.2010 р. недійсним заперечує. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, спеціаліста ТОВ «ЗМБТІ», органу опіки та піклування, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. 18 січня 2010 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованим) було укладено договір дарування 1/3 (однієї третьої) частки квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 118. Відповідно до п. 2 договору дарування від 18.01.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф. частка квартири [ADDRESS], яка відчужується, належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі дублікату Свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, виданого Орендним підприємством «Запорізький механічний завод» від 28.06.1994 року, дублікат виданий Відкритим акціонерним товариством «Запорізький механічний завод» від 10.11.2009 року та на підставі дублікату угоди, посвідченої Голуб В.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 01.02.2000 року за р.№ 201, дублікат виданий Гончаровою Н.Г., нотаріусом державного нотаріального архіву Головного управління юстиції у Запорізькій області від 14.10.2009 року р.№ 2-113, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 24889210, реєстраційний номер 19373664, виданим Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації від 23.12.2009 року. В пункті 5 договору дарування від 18.01.2010 р., дарувальник свідчить, що за адресою місцезнаходження відчужуваної частки квартири, окрім [PERSON], [INFO], інші малолітні та неповнолітні діти не проживають, не зареєстровані, та не мають право користування, а також будь-які інші особи, яких Дарувальник повинен утримувати за законом чи за договором, у зв'язку з чим договір укладається на підставі розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 15.01.2010 року № П-1685. 21 січня 2010 року право власності [PERSON] було зареєстровано БТІ відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 25098021 від 21 січня 2010 року. Дарувальник [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно з листом Шостої державної нотаріальної контори від 03.10.2012 р. № 3407/02-14, виданого на ім'я [PERSON] на його заяву від 20.09.2012 р. повідомляється, що його заява про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] батька [PERSON], надійшла до нотаріальної контори 11.07.2012 р., зареєстрована в книзі обліку спадкових справ за № 890, спадкова справа № 381 за 2012 рік. Судом також досліджена угода від 01.02.2000 року, посвідчена Голуб В.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за р.№ 201, відповідно до якої гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], в зв'язку з тим, що у свідоцтві про право власності на житло за [NUMBER], виданого Орендним підприємством «Запорізький механічний завод», яке належить їм на підставі спільної сумісної власності, а саме: трикімнатна квартира [ADDRESS] не визначені частки, дійшли згоди про встановлення розміру ідеальних часток громадян із житлової площі квартири: гр. [PERSON] належить 1/3 частка квартири; гр. [PERSON] належить1/3 частка квартири; гр. [PERSON] належить 1/3 частка квартири. У подальшому 1/3 частки [PERSON] була відчужена останнім за договором дарування від 18.01.2010 р. [PERSON], частка [PERSON] відчужена [PERSON] на підставі договору дарування від 03.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Щур М.А. Судом встановлено, що до укладення договору дарування, станом на 23 грудня 2009 року (відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 24688739 від 07 грудня 2009 року та Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 24889210 від 23 грудня 2009 року зареєстрованими співвласниками квартири були: [PERSON] - матір неповнолітнього [PERSON], [INFO] 1/3 (одна третя) частка квартири та [PERSON] (1/3 (одна третя) частка квартири. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 04.09.2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф. та зареєстрована в реєстрі за № 2067 про намір [PERSON] продати належну йому на підставі договору дарування від 18.01.2010 р. 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; фіктивність правочину; протиріччя інтересам дітей при вчиненні правочину батьками). На обґрунтування позовних вимог недійсності правочину позивач посилається на те, що оспорюваний договір дарування від 18.10.2010 р. є укладеним з недодержанням вимог закону, а саме із використанням дублікату свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, отриманого в порушення вимог діючого законодавства і підлягає визнанню недійсним, так як оригінал свідоцтва постійно зберігався у позивача. Позивач внаслідок укладання договору дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 р. втратив право на її спадкування, а також позбавлений можливості реалізувати своє переважне право купівлі зазначеної частки, у зв'язку з ризиком визнання договору купівлі-продажу недійсним, дарувальником [PERSON] не було отримано згоди органу опіки та піклування відповідно до вимог ст. 12 Закону України « Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно з ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягали державній реєстрації. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводилась комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. На момент отримання дарувальником [PERSON] дублікату Свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, виданого Орендним підприємством «Запорізький механічний завод» від 28.06.1994 року діяв наказ міністерства юстиції України «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно» від 07.02.2002 № 7/5 . Відповідно до п. 13 Додатку 1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими документами, на підставі яких в той час проводилась реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, могли бути, серед іншого, й дублікати правовстановлюючих документів, видані органами приватизації. П. 8.6. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, закріплено, що у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності органом, який проводив оформлення права власності на нерухоме майно, за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи, до якої додається опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності, видається дублікат свідоцтва про право власності. За дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів, які проводять оформлення права власності, БТІ можуть здійснити необхідні підготовчі заходи для видачі дубліката свідоцтва про право власності, у тому числі здійснення перевірки належності заявленої вимоги відомостям з Реєстру прав. Допитаний у судовому засіданні представник ТОВ «ЗМБТІ» підтвердив, що дублікат свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, виданого орендним підприємством «Запорізький механічний завод» від 28.06.1994 року, дублікат виданий Відкритим акціонерним товариством «Запорізький механічний завод» від 10.11.2009 року відповідає змісту свідоцтва [NUMBER], яке міститься в реєстрі прав власності. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст.20 ЦК, ст.ст. 3 і 4 ЦПК). Предмет або підставу позову позивач має право змінити шляхом подання письмової заяви лише до початку розгляду судом першої інстанції справи по суті (ч. 2 ст.31 ЦПК України). Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, оспорюваний дублікат свідоцтва [NUMBER] від 28 червня 1994 року про право власності на житло (квартиру [ADDRESS], виданий 10.11.2009 року ВАТ «Запорізький механічний завод» [PERSON] не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України (в редакції, що діяла під час укладення договору дарування - 18 січня 2010 року), власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків є правочином. Двостороннім правочином є договір. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень; органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону; для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 176 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюються законом (ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України). В матеріалах справи наявна така згода органу опіки та піклування (лист Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 15 січня 2010 року № П-1685. Спеціаліст відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей ЗМР в судовому засіданні пояснила, чинним законодавством, а саме Постановою КМУ №866 від 24.09.2009 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» не передбачено форми, за якою відається дозвіл на проведення відчуження квартири. В даному випадку не було відчуження квартири, комісією перевірялось, чи не порушувались права дитини, у зв'язку з чим було надано відповідь на звернення [PERSON]. До укладення договору дарування, станом на 23 грудня 2009 року (відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 24688739 від 07 грудня 2009 року (а.с. 43) та Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 24889210 від 23 грудня 2009 року (а.с. 44)) зареєстрованими співвласниками квартири були: [PERSON] - матір [PERSON] (свідоцтво про народження а.с.72) (1/3 (одна третя) частка квартири) та [PERSON] (1/3 (одна третя) частка квартири). Таким чином, право користування житлом [PERSON] є похідним від права власності на 1/3 (одну третю) частки квартири його матері - [PERSON] і не залежить від права власності на інші 2/3 частки квартири та переходу права власності на 1/3 (одну третю) частки квартири на підставі договору дарування від [PERSON] до [PERSON] Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про не доведеність та не обґрунтованість позову.

Outcome: dismissed