Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Гірників, Ѕ, кв. 37. У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який є її сином. Син проживає разом з батьком, у спірній квартирі не проживає тривалий час. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування належною їй квартирою. У судове засідання позивач не зявилася. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його законний представник у судове засідання не зявилися. Законний представник відповідача надав відзив на позов. Позовні вимоги визнає в повному обсязі. Просить справу розглянути без його участі та без участі відповідача. Представник третьої особи Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради як органу опіки та піклування надав клопотання про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечують з огляду на визнання законним представником відповідача позовних вимог. Представник третьої особи Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, причини неявки не повідомив, пояснення щодо позову та відзиву не надходили. Судом постановлена ухвала про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленим такі обставини. 18 жовтня 2002 року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). [PERSON] є власником квартири за адресою: Дніпропетровська область м. Кривий Ріг, вул. Гірників, Ѕ, кв. 37 (а.с. 7-11, 13). [PERSON] зареєстрований у [INFO] (а.с. 15, 42). У зазначеній квартирі [PERSON] не проживає з 2002 року, його особисті речі в квартирі відсутні (а.с. 25). Фактично неповнолітній відповідач проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS]. Батько відповідача зареєстрований за зазначеною адресою (а.с. 23). Квартира належить законному представнику відповідача на праві приватної власності (а.с. 21). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються ст. 405 ЦК України. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає у спірній квартирі з 2002 року, його реєстрація у квартирі, належному позивачу, завдає перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження власним майном. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положеннями частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Статтею 3\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» визначено, що [PERSON] Крим є тимчасово окупованою територією України. Стаття 1\~\~Закону України \~«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає, що тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Відповідно до статті 4\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Частиною першою\~статті 5 Закону\~України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених\~Конституцією\~та Законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Згідно з висновками ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15 квітня 2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України. З огляду на викладене суд як виняток бере до уваги довідку про\~місце реєстрації\~законного представника\~відповідача із\~зазначенням відомостей\~про проживання\~за цією\~адресою неповнолітнього\~відповідача та оцінює його в сукупності з іншими доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У звязку з вищевикладеним, враховуючи визнання позову законним представником відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з\~ч. 1 ст.142\~ЦПК України підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 352,40 грн. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому із законного представника відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Outcome: approved