Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

25 жовтня 2021 року лікар-психіатр Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський Обласний Клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради Поліщук Н.Я. звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію та лікування [PERSON] , [INFO] , до закладу з надання психіатричної допомоги. Обґрунтовуючи вимоги заяви, заявник вказує, що [PERSON] був госпіталізований 22.10.2021 р. о 08 год. 50 хв.\~ в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» по направленню фельдшера БШМД Сиринчак, який після особистого огляду [PERSON] зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу. На приймальному відділенні 22.10.2021 р. о 08 год. 55 хв.\~ оглянутий [PERSON] лікарем-психіатром [PERSON] , лікарем-реаніматологом [PERSON] , які після огляду зробили висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для остеження та лікування. Представник закладу [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини. Додатково зазначив, що [PERSON] був доставлений працівниками поліції за заявою матері, оскільки він кидався на свою маму із ножем.\~ Просив заяву задовольнити. Лікар-психіатр Поліщук Н.Я. в судовому засіданні в режимі відео конференції із лікувального закладу зазначила, що [PERSON] , [INFO] , був госпіталізований в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» по направленню фельдшера БШМД, який після особистого огляду зробив висновок про необхідність його госпіталізацію. Пацієнт [PERSON] при поступленні чинив опір, погрожував персоналу, вів себе неадекватно. На даний час [PERSON] перебуває у нестабільному стані, після стабілізації якого можливе буде амбулаторне лікування. Вже два рази\~ [PERSON] був на лікуванні у психіатричному стаціонарі. Підтримала подану заяву та\~ просила постановити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] . У судовому засіданні прокурор Євчук М.М. вимоги заяви підтримала, просила постановити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні в режимі відео конференції із лікувального закладу зазначив, що йому незрозуміло чому мама викликала поліцію і\~ його забрали. Він хотів щоб його відвезли до дільничого, де він сам все вияснить, а не до лікарні. Наркотичні речовини вживав за чотири дні до затримання. Вважає, що над ним чинять насильство, оскільки у лікарні його прив`язували, били, вводили незрозумілі ліки. Раніше лікувався та був у реабілітаційних центрах. Просив відмовити у задоволенні даної заяви. Захисник-адвокат Матвіїв Б.М. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення даної заяви. Заслухавши пояснення сторін, враховуючи думку прокурора, суд виходить суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був госпіталізований 22.10.2021 р. о 08 год. 50 хв.\~ в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» по направленню фельдшера БШМД Сиринчак, який після особистого огляду [PERSON] зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу (а.с.3). Висновком комісії лікарів-психіатрів психіатричного стаціонару [PERSON] та [PERSON] від 25.10.2021 р. після проведеного комісійного огляду [PERSON] , [INFO] , зробили висновок, що останній потребує примусового лікування у психіатричному стаціонарі, оскільки він страждає важким психічним захворюванням, не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, його стан становить загрозу для себе та оточуючих, і в разі ненадання йому кваліфікованої медичної допомоги може призвести до суттєвого погіршення стану його здоров`я (а.с.2). В статтях 339 та 340 ЦПК України закріплено, що за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. [PERSON] встановлено діагноз: манія з психотичними симптомами. Супутній діагноз:\~ розлади психіки і поведінки внаслідок комбінованого вживання алкоголю і наркотичних середників (амфетамін, марихуана), абстинентний (а.с.2). Згідно приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтями 12, 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження передбачені вищезазначені підстави для госпіталізації [PERSON] . Зокрема, представником заявника будь-яких належних доказів того, що [PERSON] \~ являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих - суду надано не було. В судовому засіданні [PERSON] \~ стверджував, що почуває себе нормально, а тому необхідності в госпіталізації не має. Протилежного в судовому засіданні встановлено не було. Без встановлення того факту, що особа є безпорадною та неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або факту, що особа є небезпечною для себе та оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку та зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що [PERSON] \~ являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно ч. 1 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський Обласний Клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради Поліщук Н.Я. про надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку слід відмовити. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 13, 14, 17 Закону України «Про психіатричну допомогу»,

Outcome: dismissed