Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

05.04.2019р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради (а.с. № 3-7). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.04.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін на підставі ч.6 ст. 19, п.3 ч.1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 34). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 20.09.2002р. до 11.04.2014р. Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 11.04.2014р. шлюб між ними розірвано. Від спільного життя сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею у м . Донецьку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач проживає окремо. Відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО від 22.05.2015р. [NUMBER], мешкає за адреосю: [ADDRESS] . Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 13.01.2014р. та рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.10.2017р. (про відновлення втраченого судового провадження) зі [PERSON] стягнуто аліменти на утримання двох дітей. Проте [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів в загальному розмірі 73 656,55 грн. Позивачка стверджує, що відповідач батьківські обов`язки не виконує, не спілкується з дітьми, участі у їх вихованні не приймає, життям дітей не цікавиться. [PERSON] перебуває на диспансерному обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» з діагнозом - алергічний риніт. Фаза загострення. Захворювання припадає з липня по вересень місяці. З огляду на це позивачка завжди виїжджає з м. Донецька, позбавляючись таким чином від контакту з алергеном, про що відомо відповідачеві. З метою оздоровлення та відпочинку сина [PERSON] у літній період на морському узбережжі, як рекомендовано лікарями, вона планує з 15.07.2019р. по 15.08.2019р. виїхати з дитиною до Турецької Республіки, для чого 08.02.2019р. уклала договір на туристичне обслуговування. Відповідач відмовив у наданні нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина [PERSON] для оздоровлення та відпочинку за межі України до Турецької Республіки. 11.02.2019р. позивачка направила [PERSON] листа з проханням про надання згоди на виїзд малолітнього сина [PERSON] за межі України до Турецької Республіки у період з 15 липня 2019р. по 15 серпня 2019р. Однак, 27.03.2019р. звернення було повернуто поштою. До теперішнього часу відповідач нотаріально посвідченої згоди не надав, аргументів, які б обґрунтовували його відмову, не навів. На підставі викладеного, просила надати дозвіл малолітній дитині - [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки з метою оздоровлення та відпочинку, у супроводі матері без згоди та супроводу батька на період часу з 15 липня 2019р. по 15 серпня 2019р. Простить компенсувати за рахунок відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи. Представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 02.06.2018р. - а.с. № 44) 22.05.2019р. представник позивачки надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та без участі позивачки, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № 43). Відповідач визнав позовні вимоги. Від відповідача 22.05.2019р. на е/пошту суду надійшли заяви, де він зазначив, що він позов визнає, просить справу розглядати без його участі (а.с. № 45-46). Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Соборної у м. Дніпрі ради - Шиман В.І. (діє на підставі довіреності від 28.12.2018р. - а.с. № 42) 22.05.2019р. на е/пошту суду надіслала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала (а.с. № 41). Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, скерували суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами. Підстав для винесення по справі заочного рішення у цій справі не має, оскільки немає сукупності підстав для винесення заочного рішення, яка передбачена ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач по справі надіслав суду заяву, з якої вбачається, що він позовні вимоги визнає. Суд, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України) Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2002р., що видно зі свідоцтва про одруження, виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 1303 (а.с. № 8). Рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 11.04.2014р., яке набрало законної сили 22.04.2014р., шлюб розірвано (а.с. № 9). Як свідчать матеріали справи, від спільного життя сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею у м . Донецьку за адресою: [ADDRESS] , що видно зі змісту рішення Будьоннівського районного суду м. Донецька від 13.01.2014р. про стягнення аліментів (а.с. № 8, 10-11). Відповідач, як видно з довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО від 22.05.2015р. [NUMBER], мешкає за адреосю: [ADDRESS] (а.с. № 30). Як вбачається з рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.10.2017 р. у справі № 2-в/235/17 (про відновлення втраченого судового провадження), рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 13.01.2014р. зі [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дітей: синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 01 січня 2014р. і до повноліття дітей (а.с. № 11-13). Згідно з довідкою, яка видана Шевченківським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області 27.12.2018р. № 39686/10, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання та становить 73 656,55 грн. (а.с. № 14). Позивачка стверджує, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми, участі у їх вихованні не приймає. Востаннє зустрічався зі старшим сином у вересні 2016р., з молодшим - у червні 2017р. Як свідчать медичні довідки від 16.08.2018р., висновок ВКК № 542/6, малолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на диспансерному обліку в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Краматорської міської ради з діагнозом - алергічний риніт, з 2013р., потребує оздоровлення на морському узбережжі (а.с. № 16). Як свідчать матеріали справи, у 2017р. відповідач надавав нотаріально посвідчену згоду на виїзд спільних дітей [PERSON] та [PERSON] за кордон України строком дії до 01 вересня 2018р. (а.с. № 19). Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить висновку про те, що вони врегульовані ЦК України, СК України, положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Конвенцією "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991р. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з п. 4 цих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріальної посвідченої згоди другого з батьків може здійснюватися на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, суд може зробити висновок, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У статтях 3, 6 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Як вбачається з матеріалів справи для відпочинку та оздоровлення сина [PERSON] у літній період (з 15.07.2019р. по 15.08.2019р.), виїзду з дитиною до Турецької Республіки, позивачка 08.02.2019р. уклала договір на туристичне обслуговування (а.с. № 20-24). 11.02.2019р. позивачка направила [PERSON] рекомендованим листом із повідомленням про вручення прохання про надання згоди на виїзд малолітнього сина [PERSON] за межі України до Турецької Республіки з метою оздоровлення та відпочинку, яке 27.03.2019р. було повернуто поштою (а.с. № 25-27). Виходячи з чого, суд приходить до висновку про те, що питання щодо надання дозволу батька на виїзд дитини на відпочинок за кордон, не могло бути врегулювано в позасудовому порядку. Разом із тим, від відповідача 22.05.2019р. на е/пошту суду надійшли заяви, в яких він вказав, що позов визнає, просить справу розглядати без його участі (а.с. № 45-46). Враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам та є доцільним з точки зору їх оздоровлення, виховання та розвитку, а також приймаючи до уваги, що це не постійні виїзди без згоди батька, що може взагалі позбавити його можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними, а має одноразовий характер із зазначенням конкретного періоду перебування дитини за межами України на відпочинку, а саме, з 15 липня 2019р. по 15 серпня 2019р. з зазначенням країни виїзду, а саме до Туреччини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку із визнанням відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачці 50% від сплаченого судового збору при подачі даного позову по квитанції №0.0.1315975498.1 від 04.04.2019р., а саме в розмірі 384 грн. 20 коп. (а.с. №2). Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки частину понесених при подачі позову судових витрат по сплаті судового збору, що залишилась після повернення позивачці, а саме в розмірі 384 грн. 20 коп. (а.с. №2). На підставі викладеного

Outcome: approved