Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ОСББ «Новосел», яким просить встановити незаконність наказу про її звільнення та скасувати його, змінити дату її звільнення та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі і середній заробіток. Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала на посаді головного бухгалтера у відповідача з 01.05.2005 р. до 01.05.2013 р. та була звільнена з роботи за власним бажанням. При цьому позивач фактично продовжувала виконувати посадові обов'язки головного бухгалтера ОСББ «Новосел» до 15.05.2013 р., оскільки наказу про звільнення не отримувала. З наказом позивач ознайомилась аж 25.07.2017 р. при ознайомленні з матеріалами справи щодо іншого спору між сторонами. Вказаний наказ позивач вважає незаконним у зв'язку з викладеним. Також всупереч вимог діючого законодавства позивачу при звільненні та до теперішнього часу не було заборгованість по заробітній платі, внаслідок чого відповідач має сплатити їй невиплачену при звільненні заробітну плату та середній заробіток за затримку розрахунку. Згідно Ухвали від 30.08.2017 року у справі відкрито провадження. 30.08.2017 року за клопотанням позивача судом витребувано у відповідача її заяву про звільнення за власним бажанням та наказ про звільнення, а також з Центру зайнятості Ленінського району відомості щодо подання звіту про звільнення в 2013 році головного бухгалтера ОСББ «Новосел» [PERSON] та прийняття на роботу нового бухгалтера. 13.11.2017 року відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову через пропуск строку для пред'явлення позову. Відповідно до Ухвали від 13.11.2017 року судом відмовлено в об'єднанні даного позову з позовом ОСББ «Новосел» про стягнення безпідставно отриманих коштів, інфляції та три проценти річних. Позивач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, позов не визнав, посилаючись на безпідставність заявлених вимог та правомірність дій відповідача. Відповідно до положень ч.1 п.2 ч.3 ст.223, ч.8 ст.279 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті..... у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи ( його представника), незалежно від причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Оскільки справа перебуває в провадженні суду тривалий час (з серпня 2017 року) позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, двічі не з'явився у судове засідання, від нього не надійшло заяв про залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті за відсутністю позивача (його представника). Відповідно до Статуту ОСББ «Новосел» та даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСББ «Новосел» зареєстровано як юридична особа 27 березня 1998 року. Позивач [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера ОСББ «Новосел» з 1 травня 2005 року, а 15 квітня 2013 року подала заяву про звільнення за власним бажанням з займаної посади починаючи з 01.05.2013 року. Разом з тим, зі спливом двотижневого строку з моменту подачі позивачем вказаної заяви про звільнення - 30 квітня 2013 року наказом голови ОСББ від 28 квітня 2013 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням. При цьому, слід зазначити, що жодних заяв про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку від позивача не надходило. Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України, зокрема пунктом 4 встановлено, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Так, згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. За змістом вказаної норми підставою для звільнення за вказаною статтею КЗпП України є власноруч написана заява працівником про звільнення, яка подається за два тижні до звільнення. З матеріалів справи вбачається, що позивач заяву про звільнення подала 15.04.2013 р. та з 30.04.2013 р. була звільнена, після спливу двотижневого строку з моменту подачі її заяви. Свідок [PERSON] (голова правління ОСББ «Новосел» на час звільнення [PERSON]І.) показала, що її обрано головою правління ОСББ 20.04.2013 року, позивач за час її правління майже не працювала, та 15.04.2013 року написала заяву про звільнення з посади бухгалтера з 28.04.2013 року,після чого жодних трудових правовідносин між сторонами не існувало. Більш того, позивач таку заяву написала у зв'язку із недовірою учасників ОСББ та привласненням коштів, та керівництво ОСББ ще довгий час не могло забрати у позивача документацію по діяльності ОСББ «Новосел». Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що позивач 15.04.2013 року у зв'язку із власним зізнанням перед членами ОСББ написала заяву про звільнення з 28.04.2013 року, після чого правління ОСББ не могло довгий час забрати у позивача документи. Крім того, разом із звільненням з посади бухгалтера позивач написала заяву про прийняття її на роботу двірником, що свідчить про освідомлюваність останньої про звільнення. При цьому, жодний із свідків не дав чітких та конкретизованих показань щодо процедури, часу вручення та ознайомлення [PERSON] із наказом про звільнення. Лише вказували, що позивач була знала про своє звільнення, проте відмовлялась від ознайомлення з наказом та тривалий час уникала зустрічей з представниками нового правління ОСББ. Згідно наданих доказів у справі вбачається, що жодних заяв про відкликання своєї заяви позивач не подавала та дій, які б свідчили про її відмову від наміру звільнитись не вчиняла, через що суд вважає, що підстав для продовження дії трудового договору з позивачем у відповідача не було. Доводи позивача щодо того, що наказ про її звільнення підписаний особою без відповідних на те повноважень - [PERSON], спростовуються матеріалами справи, зокрема згідно Рішення Апеляційного суду Миколаївської області у справі №489/3226/16-ц вбачається, що з 20.04.2013 р. головою правління ОСББ «Новосел» була саме [PERSON], а не [PERSON], як зазначає позивач. Щодо посилання позивача на те, що 28.04.2013 року був вихідний день та ОСББ не мало право видавати наказ про її звільнення в цей день, то вони не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством не передбачено обмежень щодо роботи у вихідні дні та можливості керівництва організації видавати накази, тобто порушення будь-яких норм законодавства при цьому не вбачається. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, дослідивши всі надані сторонами докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення незаконності та скасування наказу про її звільнення не доведені належними доказами, а відтак підстави для задоволення позову в цій частині - відсутні. Разом з тим, щодо позовних вимог в частині зміни дати звільнення позивача та стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає, що в їх задоволенні також необхідно відмовити, оскільки ці вимоги є похідними від вищевказаних позовних вимог про встановлення незаконності та скасування наказу про її звільнення, в задоволенні яких судом відмовлено. Щодо заяви ОСББ «Новосел» про застосування строків позовної давності, згідно якої просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову через пропуск строку для пред'явлення позову, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте, суд позбавлений можливості встановити точну дату, коли позивач дізналась про порушення своїх прав, з огляду на те, що з наказом про звільнення у відповідності до вимог чинного законодавства, вона ознайомлена не була, через що заява про застосування строку позовної давності до позову задоволенню не підлягає. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed