Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

06.06.2016 року [PERSON] та Незалежна професійна спілка [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради звернулись до суду з позовом про поновлення на роботі [PERSON], позов мотивували тим, що [PERSON] працював у [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради на посаді водія загального відділу. 06.05.2016 року позивача було звільнено з вказаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно рішення комісії з ліквідації [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, оформленого протоколом засідання №2 від 06.05.2016 року. Позивач вважає, що вказане звільнення порушує його права та обґрунтовує наступним. 27.01.2016 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради, їх загальної штатної чисельності», яким припинено шляхом ліквідації [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради. Позивачі вважають, що вказане рішення стало підставою для звільнення позивача [PERSON] з займаної посади, хоча за своїм змістом та юридичними наслідками було направлено на реорганізацію, а не на ліквідацію. Позивач вказує, що департамент є особою публічного права, і міська рада не довела обґрунтованість проведення ліквідації департаменту. Оскільки фактично відбувалася реорганізація [PERSON], а не його ліквідація, [PERSON] мав право на переведення до новоутвореної установи, а не звільнення із займаної посади. Однак, з боку роботодавця не надходило жодних пропозицій позивачу про продовження роботи в новостворених управліннях та не було вжито будь-яких інших заходів для його працевлаштування. Крім того, позивач вказують, що всупереч ст. 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», роботодавець завчасно за три місяці до намічуваних звільнень не надав первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів і не звертався за згодою про можливе звільнення позивача з роботи. За таких обставин, просили рішення комісії з ліквідації [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради від 06.05.2016 року про звільнення [PERSON], яке оформлено протоколом №2 від 06.05.2016 року визнати протиправним і скасувати, а [PERSON] поновити на роботі водія загального відділу в [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради з дати звільнення. Крім того, [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10.05.2016 року по день винесення рішення суду, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 99,23 грн., а також, оскільки в день звільнення йому не була виплачена заробітна плата і фактичний розрахунок відбувся лише 02.06.2016 року, то і - середній заробіток за весь час затримки розрахунку, тобто, з 06.05.2016 року по 02.06.2016 року, в розмірі 2778,44 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що фактично [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради не було ліквідовано, а відбулась його реорганізація шляхом поділу на дві юридичні особи з правонаступництвом, в результаті якої всі функції ліквідованого [PERSON] передали новоутвореним юридичним особам. За таких обставин, саме [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради повинен був запропонувати позивачу наявні в новостворених установах посади, а не міський голова, але у травні його звільнили, пославшись на те, що позивач від запропонованої посади відмовився. Крім того, представник позивача зазначив, що сама процедура звільнення відбулась з порушенням, оскільки наказ про звільнення не видавався, а звільнення проведено на підставі рішення комісії з ліквідації, що прямо порушує норми КЗпП. Вважав, що зазначеними діями відповідач порушив трудові права позивача, тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Незалежної професійної спілки [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, та звертав увагу суду на те, що профспілка зверталась до ліквідаційної комісії і повідомляла її членів про негативні наслідки, які настануть в результаті звільнення всіх працівників [PERSON], але їх думка була проігнорована. Вважав, що рішення СМР, оформлене протоколом №2 від 06.05.2016 року, є протиправним і підлягає скасуванню на підставах, про які зазначав представник позивача. Крім того, оприлюднений 24.12.2015 року на сайті [PERSON] міської ради проект рішення «Про затвердження структури виконавчих органів, загальної чисельності апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради» не відповідає прийнятому 27.01.2016 року рішенню №254-МР, що вказує на порушення відповідачем встановленого законодавством порядку прийняття та оприлюднення регуляторних актів. Вказане підтверджується науково правовим висновком науково-дослідницького сектору Національного юридичного університету імені [PERSON] (а.с.203-210). Крім того, представник позивача посилався на наявність ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року про залишення в силі постанови Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року про визнання протиправним та скасування рішення СМР від 27.01.2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради, їх загальної штатної чисельності» в частині що стосується [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради (а.с.166-172). Представник відповідача [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради в судові засідання не зявився, хоча [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 27, 158). Заперечень проти позову чи пояснень щодо позову [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради не надав. Представник відповідача [PERSON] міської ради та представник третьої особи міського голови м. Суми [PERSON] - [PERSON] в письмових запереченнях та в судовому засіданні проти позов заперечував, вказував, що рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради, їх загальної штатної чисельності» не містить норм регуляторного характеру, а тому його прийняття не потребує реалізації всіх передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» процедур, що підтверджується листом Державної регуляторної служби України від 30.03.2016 року №2027/0/20-16 (а.с.220). Не погоджувався представник відповідача і з твердженнями позивачів про те, що [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради фактично перебуває у процедурі реорганізації, звертаючи увагу суду на те, що чинними нормами ЦК України передбачено порядок припинення юридичної особи як шляхом реорганізації, так і шляхом ліквідації, але СМР, діючи в межах своєї компетенції, припинила [PERSON] саме шляхом його ліквідації, про що прямо зазначила в рішенні від 27.01.2016 року №254-МР. Заперечував представник відповідача і проти доводів позивачів щодо незаконності прийняття ними рішення про звільнення під час дії Ухвали суду щодо зупинення Рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР, оскільки 04.05.2016 року СМР прийняла нове рішення №769-МР, яким внесла зміни та виклала в новій редакції положення Рішення №254-МР. Таким чином, звільнення працівників [PERSON] відбулося відповідно до Рішення СМР №735-МР від 04.05.2016 року, яке і на даний час не скасовано і не змінено, а тому у ліквідаційної комісії були відсутні перешкоди для здійснення дій по вивільненню працівників [PERSON]. До того ж, представник відповідача вважав безпідставними вимоги позивача [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки заявлені вимоги про поновлення роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки в розрахунку передбачає подвійне стягнення. За таких обставин, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав довіреність на представлення його інтересів в суді представнику [PERSON], зміст позиції якого у справі викладено вище. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 60 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи, що рішення про звільнення вручено [PERSON] 06.05.2016 року (а.с.93), а матеріали позову про поновлення на роботі представником позивача подано через курєрську пошту 06.06.2016 року (а.с.20), то відповідно до ч. 6 ст. 70 ЦПК України, строк звернення до суду не вважається пропущеним. В судовому засіданні було зясовано, що з 08 лютого 2014 року [PERSON] працював на посаді водія загального відділу [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, що підтверджується відомостями, які містяться у трудовій книжці позивача та наказом № 1к від 08.02.2014 року пр. переведення працівників (а.с.34, 35-37). Відповідно до Конституції України (пункт 15 частини першої статті 92, частина четверта статті 141, стаття 146) засади місцевого самоврядування, питання формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування, зокрема статус виконавчих органів ради та їх повноваження, порядок утворення, реорганізації, ліквідації, визначаються законом. Згідно із частиною першою статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон) виконавчими органами сільських, селищних, міських рад є їх виконавчі комітети, а також відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. При цьому, міська рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються\~Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, міському голові. Керівники відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради призначаються на посаду і звільняються з посади міським головою одноособово, а у випадках, передбачених законом, - за погодженням з відповідними органами виконавчої влади. Положення про відділи, управління та інші виконавчі органи ради затверджуються відповідною радою. З матеріалів справи вбачається, що 27.01.2016 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради, їх загальної штатної чисельності», відповідно до якого: вирішено припинити шляхом ліквідації департамент містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради (що мало статус юридичної особи), у звязку з чим утворено нові виконавчі органи [PERSON] міської ради, в тому числі: управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради (з правом юридичної особи) та департамент забезпечення ресурсних платежів [PERSON] міської ради (а.с.56-62). Як вбачається з [PERSON] з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради з 19.02.2016 року перебуває у стані припинення (а.с.38-40) та працює комісія з ліквідації (реорганізації) виконавчих органів [PERSON] міської ради, що була утворена вищевказаним рішенням. Крім того, у [PERSON] містяться відомості, що особою, уповноваженою представляти юридичну особу, є [PERSON] голова комісії з припинення або ліквідатор. Також в судовому засіданні було зясовано, що в період ліквідації та реорганізації виконавчих органів [PERSON] міської ради згідно рішення №254-МР у [PERSON] районному суді Сумської області розглядалась справа №587/769/16-а за адміністративним позовом [PERSON], [PERSON], Незалежної професійної спілки [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради в інтересах своїх членів до [PERSON] міської ради, [PERSON] міського голови [PERSON], третя особа [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради про визнання протиправними рішень субєктів владних повноважень та їх скасування, в якій 29.04.2016 року виносилась ухвала про забезпечення позову, а саме: якою зупинено дію ч.1; п.п., п.п. 3.1.1, 3.1.2. п. 3.1. ч. 3; п.п. 3.2.1. п.3.2. ч. 3; ч. 4; ч. 5; ч. 6; ч. 7 рішення [PERSON] міської ради № 254-МР від 27.01.2016 року «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради, їх загальної штатної чисельності».\~ Крім того, вказаною ухвалою з метою забезпечення позову заборонено [PERSON] міській ради та її виконавчим органам, їх посадовим особам, ліквідаційній комісії департаменту містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, нотаріусам вчиняти будь які реєстраційні дії, щодо внесення будь яких відомостей, внесення змін до відомостей, інших відповідних записів до відповідних державних реєстрів, в т.ч. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, повязаних з [PERSON] забезпечення ресурсних платежів [PERSON] міської ради, управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради, а також припиненням (ліквідацією) [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради (м. Суми, вул. Горького, 21, код 02499021). При цьому вбачається, що вищезазначена ухвала суду про забезпечення позову була скасована ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2016 року (а.с.229-230). Також вбачається, що ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року залишено в силі постанову Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року про визнання протиправним та скасування рішення СМР від 27.01.2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради, їх загальної штатної чисельності» в частині, що стосується [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради (а.с.166-172). В той же час, з наданих стороною відповідача матеріалів вбачається, що 04.05.2016 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення №735-МР «Про внесення змін до рішення [PERSON] міської ради від 27.01.2016 року №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради, їх загальної штатної чисельності» (як зазначено у Преамбулі рішення - з метою забезпечення трудових прав [PERSON] та [PERSON], що подавали вищевказаний позов, враховуючи необхідність підвищення ефективності роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради), яким викладено в новій редакції рішення №254-МР від 27.01.2016 року (а.с.106-113), в тому числі пункти рішення, які були зупинені ухвалою суду. Згідно протоколу №2 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради від 06.05.2016 року під час прийняття рішення про звільнення працівників [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, в тому числі [PERSON], члени комісії керувались саме рішенням №735-МР від 04.05.2016 року (а.с. 106-113). В той же час, слід зазначити, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), яка є обовязковою для застосування, на суди покладено обовязок не тільки перевірки процедури звільнення працівника, а й обовязок по перевірці законності правового акту, що став підставою для ліквідації та наступного звільнення працівника, оскільки ці підстави взаємоповязані. Оскільки в даному випадку питання ліквідації [PERSON] містобудування та земельних відносин врегульовано як рішенням №254-МР, так і рішенням №735-МР, то суд зобовязаний перевірити законність обох правових актів. Як зазначалось вище, своє перше рішення, яке стосується ліквідації та реорганізації виконавчих органів [PERSON] міська рада прийняла 27.01.2016 року за №254-МР, а в подальшому, оскільки більша частина положень цього рішення була зупинена ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року, то органом місцевого самоврядування прийнято рішення №735-МР від 04.05.2016 року, яким рішення №254-МР викладено в новій редакції. При співставленні текстів вказаних рішень, судом встановлено, що рішення №735-МР відрізняється від рішення №254-МР лише тим, що воно було доповнено пунктами, якими врегульовано трудові права [PERSON] та [PERSON], а також збільшено загальну штатну чисельність апарату та виконавчих органів [PERSON] міської ради з 640,75 штатних одиниць (згідно рішення №254-МР) на 665,75 (згідно рішення №735-МР). Решта тексту рішення №735-МР від 04.05.2016 року повністю дублює редакцію рішення №254-МР і зміст є тотожним зі змістом рішення №254-МР від 27.01.2016 року. Будь-яких обґрунтованих пояснень щодо таких дій, а також необхідності і терміновості прийняття рішення №735-МР в мотивах самого рішення не міститься, а представник в судовому засіданні не надав. Крім того, зміст рішення №735-МР (який повністю відтворює текст рішення №254-МР) вказує на те, що [PERSON] міська рада повинна була розпочати процедуру ліквідації/реорганізації своїх виконавчих органів з самого початку, тобто, з затвердження нового штатного розпису, утворення нової комісії з ліквідації/реорганізації, попередження працівників про можливе вивільнення та пропозиції їм посад тощо, оскільки в рішенні №735-МР знову закріплені положення про утворення, припинення та реорганізацію виконавчих органів, утворення комісії з ліквідації/реорганізації, а також необхідності вжиття організаційно-правових заходів щодо переведення, вивільнення працівників. Проте, по факту утворені згідно рішення №254-МР органи та ліквідаційна комісія не припинили свою роботу у звязку з прийняттям рішення №735-МР, а продовжили діяти. Вищезазначені дії відповідача щодо проведення ліквідації/реорганізації виконавчих органів, як і саме рішення №735-МР від 04.05.2016 року, на думку суду, не відповідають критеріям обґрунтованості та дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілям, на досягнення яких спрямоване рішення. Слід зазначити і про те, що згідно преамбули рішення №254-МР та преамбули рішення №735-МР, метою їх прийняття є оптимізація роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради, необхідність підвищення ефективності роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради, а також раціонального використання матеріальних, фінансових та людських ресурсів. У той же час, в судовому засіданні зясовано, що прийняття вказаних рішень фактично потягло за собою попередження та звільнення 33 працівників [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, ліквідацію вказаного департаменту, але ані в самому рішенні, ані в поданих доказах, ні в поясненнях представником відповідача не обгрунтовано, в чому саме полягає оптимізація роботи виконавчих органів, яка досягнута ефективність в роботі виконавчих органів та в чому полягала раціональність у використанні людських ресурсів. Крім того, перевіряючи законність і обґрунтованість рішень, які стали підставою для ліквідації виконавчих органів міської ради та звільнення [PERSON], а також, діючи на виконання зобовязань, які покладені на суд в силу вимог пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судом проаналізовано і наступні питання, а саме: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, суд бере до уваги позицію, висловлену Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) та від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), які є остаточними та обовязковими для застосування судом, про те, що при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, зясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган. Верховний суд України у зазначених постановах розяснив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. В даному випадку, як вбачається з Додатку №1 до рішення СМР від 04.05.2016 року №735- МР (який повністю дублює Додаток №1 до рішення від 27.01.2016 року №254-МР), [PERSON] міською радою було створене Управління архітектури та містобудування діє у складі: відділу бухгалтерського обліку та звітності; відділу генерального плану та архітектурного планування; відділу з питань дизайну міського середовища; відділу «Служби містобудівного кадастру»; загального відділу; а [PERSON] забезпечення ресурсних платежів [PERSON] міської ради з управління промисловості і підприємництва (відділ виробничої сфери та відділ підприємництва), управління майна (відділ обліку комунального майна, відділ орендних відносин, відділ приватизації комунального майна), управління земельних відносин (відділ земельних ресурсів, відділ договорів та контролю платежів, відділ врегулювання земельних відносин та спорів), відділ бухгалтерського обліку та звітності, відділ правового, кадрового забезпечення та загальних питань, сектор планування ресурсних платежів. Аналізуючи основні завдання та функції, які покладалися на ліквідований [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради згідно Положення (а.с.51-55) та на новоутворені управління архітектури та містобудування і департамент забезпечення ресурсних платежів [PERSON] міської ради (а.с.83-92), суд встановив, що фактично відбулося розмежування повноважень раніше існуючого департаменту як структури міської ради на утворені нові департамент забезпечення ресурсних платежів та управління архітектури та містобудування. Тобто, [PERSON] міська рада не відмовилась від функцій і завдань, які виконував [PERSON] містобудування та земельних відносин, а фактично передала їх новоствореним виконавчим органам. При цьому, як вбачається з рішень №254-МР та №735-МР до новоутвореного [PERSON] забезпечення ресурсних платежів [PERSON] міської ради було приєднано управління майна комунальної власності [PERSON] міської ради. Таким чином, в даному випадку [PERSON] міська рада вважала за доцільне реорганізувати управління майна комунальної власності шляхом його приєднання до новоутвореного виконавчого органу і, як зясовано в судовому засіданні, під час такої реорганізації управління майна комунальної вланості було переведено усіх без винятку працівників вказаного управління. В той же час, створивши управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради (з правом юридичної особи), відповідачі вказали у рішеннях №254-МР та №735-МР про ліквідацію [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, не відмовившись від завдань і функцій, які виконував цей орган, та перевівши частину працівників (які знаходяться у декретних відпустках) на відповідні рівнозначні посади в новостворене управління, що підтверджується рішенням комісії з ліквідації від 06.05.2016 року, яке оформлене протоколом №2. На переконання ж суду, вищенаведені обставини прямо вказують на те, що [PERSON] міська рада у такий спосіб провела у своїх виконавчих органах зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації. Тобто, не дивлячись на те, що у рішеннях [PERSON] міської ради від 27.01.2016 року №254-МР та від 04.05.2016 року №735-МР йдеться про ліквідацію [PERSON] містобудування та земельних відносин, фактично у цьому випадку мала місце реорганізація. На підтвердження такої позиції суду вказує і закріплене у п.7 рішення №735-МР (яке є тотожним п.5 рішення №254-МР) положення, згідно якого визначено, що управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради, з моменту його державної реєстрації, в порядку зміни сторони у зобовязанні, є стороною за усіма договорами, які укладені департаментом містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, та продовжують діяти на момент такої реєстрації. Тобто, від завдань і функцій, які виконував [PERSON], [PERSON] міська рада не відмовилась і правонаступником у договірних відносинах визначила новостворене управління. Висновки про те, що [PERSON] міська рада при прийнятті рішення від 27.01.2016 року №254-МР не дотрималась зазначених у ст.2 КАСУ критеріїв, і що вказане рішення є протиправним, містяться і у постанові Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року, яка прийнята у справі №587/769/16-а за адміністративним позовом [PERSON], [PERSON], Незалежної професійної спілки [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради в інтересах своїх членів до [PERSON] міської ради, [PERSON] міського голови [PERSON], третя особа [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, про визнання протиправними рішень субєктів владних повноважень та їх скасування, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року, тобто, набрала законної сили (а.с.166-172). Слід зазначити і про те, що вищевказаною постановою суду рішення [PERSON] міської ради від 27.01.2016 року №254-МР визнано протиправним і скасовано не лише із зазначених підстав, а й по причині того, що таке рішення є регуляторним актом, але при його прийнятті відповідачем було допущено порушення вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Враховуючи, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд погоджується з доводами позивачів про те, що рішення [PERSON] міської ради від 27.01.2016 року №254-МР є незаконним, оскільки не відповідає положенням Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та принципам державної регуляторної політики. При цьому, суд не може взяти до уваги позицію представника відповідача про те, що з урахуванням вимог статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» рішення СМР від 27.01.2016 року №254-МР не мітить норм регуляторного характеру, а його прийняття не потребувало всіх передбачених цим Законом процедур, а також його посилання при обґрунтуванні такої позиції на розяснення Державної регуляторної служби України з посиланням на лист Державної регуляторної служби України від 30.03.2016 року №2027/0/20-16 (а.с.220), оскільки дане розяснення носить рекомендований характер, а постанова Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року, і набрала законної сили. Крім того, беручи до уваги встановлені постановою Сумського районного суду Сумської області від 29.04.2016 року обставини, а також те, що текст рішення [PERSON] міської ради від 04.05.2016 року №735-МР повністю дублює редакцію рішення №254-МР, суд доходить висновку про те, що і рішення [PERSON] міської ради від 04.05.2016 року №735-МР є регуляторним актом, оскільки направлене на регулювання адміністративних відносин між [PERSON] міською радою та його виконавчим органом департаментом містобудування та земельних відносин, підлягає застосуванню неодноразово та щодо невизначеної кількості осіб, а тому порядок і його прийняття мав відповідати положенням Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». В даному випадку, [PERSON] міська рада не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що під час процедури прийняття рішення №735-МР був підготовлений аналіз регуляторного впливу, відбулось оприлюднення проекту регуляторного акту разом із відповідним аналізом регуляторного впливу з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних і юридичних осіб, їх обєднань, що такі пропозиції та зауваження були розглянуті та під час їх розгляду відбулось врахування або обґрунтоване відхилення, як того вимагають положення ст.ст.9,13,33,34 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Порушення такого порядку виключає можливість прийняття та схвалення органом місцевого самоврядування проекту регуляторного акту, про що зазначено в частині 1 статті 36 Закону. Враховуючи викладені обставини та факт відсутності, як аналізу регуляторного впливу так і безпосередньо самого оприлюднення рішення [PERSON] міської ради №735-МР від 04.05.2016 року, як проекту регуляторного акту, таке рішення є незаконним. Перевіряючи дотримання відповідачем процедури звільнення [PERSON], судом береться до уваги правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) про те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобовязані не тільки зясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а й - чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Але, аналізуючи надані суду документи, суд дійшов висновку, що вищезазначені зобов'язання відповідачі не виконали та порушили трудові гарантії позивача. Так, у судовому засіданні було зясовано, що у березні 2016 року позивач [PERSON] був попереджений про звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, 04.03.2016 року йому було вручено пропозицію від міського голови [PERSON] про вакантну посаду водія загального відділу управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради (а.с.50). В той же час, така пропозиція не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, згідно ст.49-2 КЗпП України як попередження про звільнення, так і пропозицію працівникові щодо іншої роботи повинен надавати власник підприємства або уповноважений ним орган. В даному випадку, відповідно до п.8.1 рішення №735-МР (який є повністю тотожним п.6.1 рішення №254-МР) [PERSON] міському голові доручено лише провести організаційно-правові заходи щодо переведення, вивільнення працівників виконавчих органів [PERSON] міської ради згідно з чинним законодавством України, а у пункті 8.3 рішення №735-МР (або п.6.3 рішення №254-МР) зобовязано міського голову м. Суми привести штатну чисельність виконавчих органів [PERSON] міської ради у відповідність до пункту 4 рішення №735-МР (а у рішенні №254-МР відповідно до п.2 рішення). Такі зобовязання міський голова виконав, про що свідчать надані суду відповідні розпорядження щодо затвердження граничної чисельності та штатів апарату виконавчих органів [PERSON] міської ради (а.с.63-77). Натомість, жодним нормативно-правовим актом міського голову [PERSON] не було наділено правом на звільнення чи переведення працівників [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради (який є самостійною юридичною особою), а також на прийняття на роботу до новоствореного виконавчого органу - Управління архітектури та містобудування [PERSON] міської ради (з правом юридичної особи). Єдиною уповноваженою особою від департаменту містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради з моменту створення комісії з ліквідації цього виконавчого органу є голова ліквідаційної комісії [PERSON] Саме він відповідно до вимог КЗпП України та визначеної компетенції мав право попереджати про майбутнє вивільнення працівників, пропонувати посади у новоствореному органі та приймати рішення щодо переведення або звільнення працівників департаменту, що ліквідується. Таким чином, пропозиція позивачу про можливість обійняти посаду у новоствореному органі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки запропонована не уповноваженою особою. Суд не може погодитись із твердженнями, які надавались представником відповідача у судовому засіданні та зазначені у Протоколі №2 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин СМР від 06.05.2016 року (а.с. 106-113) про те, що [PERSON] не надав згоди на переведення до новоствореного органу на запропоновану посаду, а тому був звільнений, оскільки ані до протоколу №2, ані в судовому засіданні відповідач не надав доказів такої відмови [PERSON] Так, згідно Протоколу №5 від 02.06.2015 року [PERSON] був зарахований у члени Незалежної професійної спілки департаменту містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради (а.с.199) та, як вбачається з наданих матеріалів, він разом з іншими працівниками членами цієї профспілки після їх попередження про звільнення переймались питаннями законності ліквідації виконавчого органу, в якому вони працюють, а також питаннями наступного працевлаштування, у звязку з чим уповноважили профспілку на захист своїх прав та оскарження рішення [PERSON] міської ради №254-МР (протокол №2-16 від 14.03.2016 року а.с.200-201). Крім того, в матеріалах справи міститься лист начальника новоствореного управління архітектури та містобудування [PERSON] від 05.05.2016 року №1, направлений на імя Голови комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради [PERSON], в якому містилось прохання звільнити працівників [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради з займаних посад по переведенню (п.5 ст.36 КЗпП) для подальшої роботи в управлінні архітектури та містобудування [PERSON] міської ради. В списку таких осіб є і прізвище позивача [PERSON] (а.с.97). Слід зазначити і про те, що 06.05.2016 року (тобто, в день засідання ліквідаційної комісії, на якій було прийнято рішення про звільнення працівників департаменту) [PERSON] по заяві на імя директора департаменту містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради [PERSON] отримав на руки на тимчасове зберігання свою трудову книжку для уникнення вчинення щодо нього протиправних дій з боку ліквідаційної комісії та зобовязався повернути її після врегулювання конфлікту з ліквідаційною комісією (а.с. 188). Вищезазначене разом з поясненнями представників позивача в судовому засіданні дає підстави суду стверджувати про те, що: по-перше, [PERSON] бажав працювати в новоствореному управлінні, але, приймаючи рішення про звільнення, ліквідаційна комісія такі обставини до уваги не взяла, чим порушила права позивача, гарантовані КЗпП України. По-друге, при звільненні [PERSON] головою комісії з ліквідації не виконано зобовязання щодо переведення позивача при реальній можливості здійснити таке переведення. Тобто, в даному випадку [PERSON] було звільнено з посади водія загального відділу [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради незаконно. Крім того, суд вважає, що комісія з ліквідації при прийнятті рішення про звільнення [PERSON] вийшла за межі своїх повноважень та порушила порядок прийняття рішення. Як зясовано судом та підтверджується матеріалами справи, рішення про звільнення [PERSON] було прийнято 06.05.2016 року на засіданні комісії з ліквідації [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради та оформлено протоколом №2 від цієї ж дати. Натомість, такий порядок не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, здійснення механізму звільнення визначається Кодексом законів про працю України. Ст.47 КЗпП України встановлено, що у день звільнення працівнику видається наказ власника або уповноваженого ним органу про звільнення. Тобто, єдиним документом, який видається при звільненні, є наказ. Крім того, як зазначалось вище, особою, яка уповноважена представляти [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради, як юридичної особи, яка ліквідовується, було визначено голову комісії з ліквідації [PERSON] Підпунктом 4 пункту 21 Порядку здійснення заходів, повязаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений ПКМУ №1074 від 20.10.2011 року (який суд вважає за можливе в даному випадку застосувати згідно з ч.9 ст.8 ЦПК України як закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), саме до компетенції голови комісії з ліквідації віднесено питання звільнення працівників, а не до компетенції всієї комісії. Враховуючи такі обставини, суд вважає рішення комісії з ліквідації про звільнення [PERSON] оформлене протоколом №2 від 06.05.2016 року таким, що прийняте не в межах повноважень та не у спосіб, що встановлений законодавством України. Таким чином, порушені права позивача підлягають поновленню, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправним такого рішення комісії з ліквідації і його скасування, а також вимоги про поновлення [PERSON] на роботі підлягають задоволенню. При цьому, згідно ч.2 ст.235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Крім того, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню і вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно інформації, яка міститься в матеріалах справи та не заперечувалась сторонами, середньоденна заробітна плата позивача складає 99,23 грн. (а.с.14), у звязку з чим суд приймає такі дані до уваги при проведенні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до\~Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», приймаючи до уваги, що позивач була звільнений з 06.05.2016 року,\~середній заробіток, який підлягає сплаті в звязку з вимушеним прогулом складає:\~99,23 грн. (середньоденна заробітна плата) х 54 дні\~(кількість робочих днів з дня звільнення по день винесення рішення) = 5358,42 грн. Отже, з [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5358,42 грн. При цьому, на виконання вимог ст. 235 КЗпП України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 1984,60 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення з [PERSON] містобудування та земельних відносин [PERSON] міської ради середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку Як встановлено судом та зазначалось вище, [PERSON] було звільнено 06.05.2016 року, фактичний розрахунок з ним проведено - 02.06.2016 року (а.с.98). Визнання судом незаконним звільнення позивача на підставі оспорюваного рішення комісії з ліквідації від 06.05.2016 року, а також поновлення [PERSON] на роботі з 07.05.2016 року свідчить про безпідставність здійснення з ним 02.06.2016 року розрахунку, а тому суд вважає, відповідно, безпідставним застосовувати у даному випадку ст.117 КЗпП України. Відтак, вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: partial