Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 37884.20 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.07.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт відповідно до якої відповідач отримала кредит у розмірі 24571.13 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач наполягає, що кредитні кошти [PERSON] отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 17.12.2018 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 37884.20 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 11750.87 грн. - заборгованість за кредитом; 1092.17 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 470.03 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 24571.13 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 15.01.2020 року. Представник відповідача по справі - адвокат Пилипенко Р.Б. надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначаючи при цьому, що [PERSON] дійсно уклала 26.07.2016 року Генеральну угоду із позивачем, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 24571.13 грн., та здійснила його повне погашення із сплатою визначених Генеральною угодою відсотків, разом із тим позивач безпідставно та на умовах, які із відповідачем не узгоджувалися нарахував інші штрафні санкції та виплати , які умовами договору не передбачені. Таким чином представник відповідача вважав заявлені позовні вимоги безпідставними, розрахунок позивача суми заборгованості невірним, та посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 03.07.2019 року по справі за №342/180/17, просив застосувати до спірних кредитних правовідносин наслідки нікчемності договору у формі реституції (приведення сторін у попередній стан), а також застосувати до позовних вимог про стягнення штрафу річний строк позовної давності, передбачений чинним цивільним законодавством. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак скерував до суду заяву відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, однак від представника відповідача - адвоката Пилипенка Р.Б. на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечував, на підставі доводів, які викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як вбачається з доводів позивача, відповідач [PERSON] 06.07.2012 року підписала анкету-заяву, на підставі якої приєдналася до умов кредитного договору та отримала кредит з лімітом за платіжною карткою в 3000 грн.. У подальшому позивач та відповідач по справі 26.07.2016 року уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. За вказаним договором сторони домовились, що заборгованість відповідача перед позивачем з дні підписання даної угоди складає 25947 грн. 14 коп., а датою кінцевого погашення заборгованості є 31.07.2019 рік, що визначено пунктами 1.1.2 та 1.1.3 вказаної Генеральної угоди. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.8 та 2.9 даної Генеральної угоди банк надає відповідачу кредит в сумі 24571 грн. 13 коп. на строк в 36 місяців з 26.07.2016 року по 31.07.2019 року шляхом установлення кредитної лінії на платіжну картку в сумі 24571 грн. 13 коп., а відповідач має сплатити кредитні кошти, а також проценти в розмірі 2.0% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту до 31.7.2019 року. При порушенні позичальником строків погашення заборгованості вказаних у даній угоді, починаючи з 31 дня порушення заборгованість по кредиту вважається простроченою, а позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1558.65 грн.. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів та винагороди згідно Генеральної угоди і Умов та правил. При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник погашає банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочки. Процентна ставка по кредиту може змінюватися в залежності від змін ставки НБУ або в інших випадках, у відповідності з Умовами та правилами. На підтвердження своїх доводів позивач надав розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 06.07.2012 року, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також витяг із Умов та правил надання банком послуг, які на думку позивача стверджують обґрунтованість його позовних вимог. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст.,ст. 77-81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача категорично заперечує проти доводів позивача наполягаючи на тому, що відповідачем сплачена сума кредитної заборгованості в сумі 26366.41 грн. та 8893.51 грн. процентів за користування вказаними коштами. Суд досліджуючи матеріали справи, зокрема розрахунок позивача заборгованості за договором від 26.07.2016 року вбачає, що наведені доводи відповідача знаходять своє підтвердження, адже із вказаного розрахунку вбачається, що відповідач здійснила погашення кредитної заборгованості в сумі 26366.44 грн., що відображено у стовпчику розрахунку «сума погашення за наданим кредитом», окрім того із стовпчику розрахунку «погашені проценти» вбачається, що відповідач сплатила 8893.51 грн., а разом 35259.95 грн. При цьому позивач у своєму розрахунку зазначає, що заборгованість за кредитом складає 11750.87 грн., а заборгованість по сплаті процентів 1092.17 грн., що не відповідає даним, які наведені вище. Окрім того у розрахунках позивача сума заборгованості за кредитом, яка визначена пунктом 1.1.2 Генеральної угоди в розмірі 25947.14 грн. взагалі ніяк не відображена, а сам позивач здійснює розрахунок суми боргу відповідача виходячи лише із суми кредиту, яка визначена пунктом 2.1 зазначеної Генеральної угоди. Таким чином вбачається невідповідність у розрахунках позивача щодо суми заборгованості відповідача за умовами Генеральної угоди, оскільки сума погашення за наданим кредитом перевищує суму кредиту, який визначений у вказаному вище пункті 2.1 Генеральної угоди. Окрім того у розрахунку позивача зазначено, що відповідач має сплатити штраф за порушення умов Генеральної угоди, що визначено пунктом 2.2 останньої, який позивач зазначає у розмірі 24571.13 грн. Однак досліджуючи умови п. 2.2 вказаної вище Генеральної угоди, остання таких розрахунків та умов не містить, як і не містить визначення алгоритму за допомогою якого здійснювалось нарахування таких штрафних санкцій, а тому нарахування такої суми штрафу є взагалі безпідставним та не мотивоване жодним належним чином. Також із розрахунку заборгованості вбачається, що позивач нарахував комісію в розмірі 470 грн. 03 коп., яка визначається відповідно до умов Генеральної угоди та Умов і правил, на які посилається позивач. Так із Анкети-заяви б/н від 06.07.2012 р. вбачається, що [PERSON] дійсно звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, де зазначено, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг. Позивач наполягає, що підписання заяви є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту , встановленого банком, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. Копії Умов та правил надання банківських послуг, а також витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» додаються до позовної заяви. Нормами ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), тарифів за обслуговування та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тим більше, що як вбачається із пояснень представника відповідача, останній вказані факти заперечує та не визнає. При вирішенні вказаного спору суд враховує норми ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до частини 6 якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року була розглянута справа № 342/180/17 у якій остання, з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Так у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка складається із тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Варто також зазначити і про те, що Генеральна угода від 26.07.2016 року, на умови якої посилається позивач, містить посилання про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, в той час як до матеріалів справи надані лише Умови і правила надання банківських послуг, що в умовах відсутності чіткого погодження таких умов із відповідачем створює додаткові сумніви щодо того, що вказані умови є одними і тими ж та саме вони малися на увазі при укладенні зазначеної Генеральної угоди. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права і бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином суд приходить до переконання, що розрахунок заборгованості по кредиту за умовами Генеральної угоди від 26.07.2016 року, який наданий позивачем містить суттєві протиріччя та неточності, що викликає обґрунтовані сумніви у його достовірності, а отже і належності та достатності як доказу, який дає змогу дійти висновку про наявність заявленої позивачем суми заборгованості відповідача перед позивачем. Враховуючи не визнання відповідачем заявлених банком умов договору та порядку нарахування усіх сум, які пов`язані із обслуговуванням кредиту та застосування штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору, а також відсутності належних доказів погодження між позивачем та відповідачем саме тих умов на які наполягає позивач, наявність в матеріалах справи доказів, які надані самим банком та які спростовують доводи самого позивача щодо умов договору та порядку нарахування суми заборгованості за ним, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по кредиту, процентах за користування кредитом, за пенею та комісією; а також штрафу, слід відмовити у зв`язку із їх недоведеністю. Відповідач просив суд застосувати строки позовної давності стосовно нарахованих позивачем штрафів. Разом із тим суд не знаходить правомірних підстав для їх нарахування в цілому. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Щодо вимоги представника відповідача про застосування наслідків нікчемності правочину у формі реституції, суд зазначає, що позивач обраховує суму заборгованості виходячи із умов саме Генеральної угоди від 26.07.2016 року, яка підписана обома сторонами, містить відповідні чітко визначені умови, укладена відповідно до норм чинного законодавства та виконувалася відповідачем, а тому така угода не може вважатися нікчемною. Відповідач виконуючи умови такої угоди не звертався до суду із позовними вимогами про визнання її недійсною чи оспорення її умов задля захисту своїх прав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходить із недоведеності позивачем суми заборгованості, яку просить позивач стягнути із відповідача та відповідного порядку її нарахування. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то сплачена банком сума судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача стягненню не підлягає. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed