Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач у листопаді 2018 р. звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 07.05.2018 р. вона звернулась до ПАТ «Київхліб» з метою працевлаштування на вакантну посаду економіста з фінансвової роботи за направленням Київського міського центру зайнятості. Після співбесіди з відповідачем позивач повідомила про готовність приступити до роботи та написала заяву про прийняття на посаду. Однак, відповідач відмовив у прийнятті заяви, після чого 08.05.2018 р. позивач направила таку заяву засобами поштового зв`язку. Проте, відповідач листом від 04.06.2018 р. повідомив її про неможливість прийняття на роботу через наявну інформацію від працівника відділу по роботі з персоналом про відмову позивача від роботи та наявності інших кандидатів на посаду. З даною відмовою позивач не згодна, вважає її необгрунтованою, а дії такими, що суперечать чинному законодавству і порушують її права на працю. З огляду на викладене, позивач просить зобов`язати ПАТ «Київхліб» прийняти її на посаду економіста з фінансової роботи, тобто, укласти трудовий договір, дату прийняття на роботу/початку трудового договору визначити 07.05.2018 р., зобов`язати відповідача відшкодувати їй неотриману заробітну плату за період з 07.05.2018 р. та подати до Державного реєстру застрахованих осіб в складі звітності про єдиний соціальний внесок інформацію про прийняття на роботу з 07.05.2018 р. та сплатити відповідні нарахування, стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 04.12.2018 р. відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 29). 02.01.2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що під час усної співбесіди з позивачем з`ясувалось, що остання неофіційно працює бухгалтером та очікує від майбутньої роботи на товаристві 17 000 грн. заробітної плати, при тому, що рівень заробітної плати, який пропонував відповідач, складав не більше 12 000,00 грн. Після співбесіди позивач відмовилась від працевлаштування на посаду через невідповідність очікуваної заробітної плати, а саме її розміру, про що внесено відповідні дані до корінця направлення на працевлаштування. Проте, внесення таких даних позивача не влаштувало, після чого здійснила скандал. Позивачем не було надано достатніх та належних доказів щодо порушення відповідачем прав на працю, оскільки позивач сама відмовилась від запропонованої роботи (а.с. 31-34). Ухвалою суду від 25.02.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до направлення на працевлаштування на вільне робоче місце, виданого Святошинською філією Київського міського центр зайнятості, до ПАТ «Київхліб» направлено [PERSON] для працевлаштування на посаду економіста з фінансової роботи. Зазначено, що особа належить до категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, а саме, один з батьків має на утриманні дітей віком до шести років (а.с. 16). В корінці направлення на працевлаштування, відповідач зазначив, що [PERSON] було відмовлено у працевлаштуванні, оскільки особа відмовилась, в зв`язку з невідповідністю рівню заробітної плати (а.с. 15). 07.05.2018 р. позивач направила відповідачу засобом поштового зв`язку листа, в якому виявила намір працювати на посаді економіста з фінансової роботи в ПАТ «Київхліб» (а.с. 13-14). Відповідач листом від 04.06.2018 р. повідомив, що під час усної співбесіди в присутності співробітників відділу кадрів, [PERSON] відмовилась від працевлаштування на посаду через невідповідність очікуваної заробітної плати в розмірі 9-12 тис. грн. А тому товариство не може прийняти позивача на посаду економіста з фінансової роботи. На даний час у товариства є наявні кандидати на працевлаштування вакантної посади (а.с. 17). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В силу ст. 21 КЗпП України визначено, що укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає перед законом. Тобто, обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони, таким чином заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. Аналіз положень ст.22 КЗпП України дає підстави дійти до висновку, що необгрунтованою є лише така відмова у прийнятті на роботу, яка мотивована посиланнями на обставини, які не відносяться до ділових якостей працівника (походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, тощо). Виходячи з вищенаведених норм необгрунтованою вважається відмова у разі наявності вакантної посади, відповідності працівника всім встановленим вимогам та неможливості роботодавця пояснити підставу відмови від укладення трудового договору. За змістом ст. 22 КЗпП України, згадана норма матеріального права передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: 1) необгрунтована відмова у прийнятті на роботу і 2) відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених у ч.2 ст. 22 КЗпП, так і в інших нормах трудового права. Судом встановлено, що позивачу відмовлено у прийнятті на роботу через її особисту відмову по причині невідповідності рівня очікуваної заробітної плати. Тобто, склад правопорушень трудового законодавста відсутній як при необгрунтованій відмові у прийнятті на роботу так і у відмові у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених у ч.2 ст. 22 КЗпП. Допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON] суду показала, що працює в ПАТ "Київхліб" на посаді менеджера з набору персоналу та при особистому спілкуванні з позивачкою [PERSON] , яка мала намір працевлаштуватися до Товариства, останній було повідомлено умови працевлаштування та розмір заробітної плати, проте, остання висловила свою чітку позицію та рішення про небажання працевлаштовуватись до відповідача по причині невідповідності запропонованої заробітної плати, яку вона очікувала отримувати. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при проведенні співбесіди про працевлаштування позивача було враховано усі обставини, які передбачені законом для вирішення питання про відповідність особи, встановленим вимогам для зайняття посади і насамперед відмова у прийнятті на роботу обґрунтована особистою відмовою позивача, в зв`язку з невідповідністю очікуваної заробітної плати. Тобто, без порушення конституційних вимог щодо рівності прав громадян та недопустимості будь-якого прямого або непрямого обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні трудового договору. З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у прийнятті на роботу позивача жодним чином не порушують її прав, оскільки обставини, на які посилався представник відповідача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, позивач в наданому ним резюме (а.с.36) чітко зазначила свої вимоги до вакансії (20 000,00 грн. заробітної плати), що роботодавець не міг забезпечити позивачу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, обґрунтованість яких позивачем доведено не було На підставі вищевикладеного, відповідно, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 22 КЗпП України, ст. ст. 13, 81, 258, 258, 265, 268, 430 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed