Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа приватний нотаріус Алчевського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання окремих положень договору кредиту та договору застави недійсними. Свої позовні вимоги він мотивує тим, що 26.07.2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ним був укладений Договір кредиту № 580-3/1-328 на купівлю автотранспортних засобів, згідно умов якого банк надав позивачу кошти в сумі 163 200,00 грн., зі строком остаточного повернення кредиту 25.07.2018 року. На забезпечення виконання договору кредиту у той же день між сторонами було укладено Договір застави транспортного засобу від 26.07.2011 року, посвідченого приватний нотаріус Алчевського міського нотаріального округу. Позивач зіслався на те, що перед підписанням йому було надано стандартну форму договору кредиту та договору застави ПАТ «Укрсоцбанк». Стаття 6 Договору кредиту і зокрема пункт 6.1 містять третейське застереження (угоду), згідно якого розгляд будь-яких спорів за Договором кредиту здійснюється виключно в постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків. Аналогічне третейське застереження (угоду) про розгляд будь-яких спорів за Договором застави в Постійно діючому третейському суді при асоціації українських банків містить і стаття 6 Договору застави, зокрема у пункті 6.1 цього Договору. Однак, наведені положення статті 6 Договору кредиту та статті 6 Договору застави суперечить вимогам чинного законодавства України. Так, ч.1 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, здійснюється судом. Відповідно до ч.5 ст.110 ЦПК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996 року споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або місцем знаходження відповідача або за місцем заподіяння шкоди або за місцем виконання Договору. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. З іншого боку, п.14 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» визнає, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Вважає, що вказане третейське застереження є несправедливим і недійсним, оскільки третейські суди - це недержавні незалежні органи, яким не підвідомчі справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. У зв'язку з чим, вважає, що відповідач ввів його в оману стосовно обставин, які є підставою недійсності правочину. Таким чином вважає, що є усі підстави визнати недійсним положення ст. 6 Договору кредиту (пункти 6.1,6.2,6.3) та статті 6 Договору застави (пункти 6.1,6.2,6.3), оскільки вони суперечать вимогам законодавства, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач, заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що сторони за оспорюваним кредитним договором у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, а тому зобов`язані їх виконувати. Укладення третейського застереження сторонами за договором вчинено з дотриманням цивільно-процесуального закону та Закону України «Про третейські суди» чинних на час підписання договору та не порушує права позивача на судовий захист. Тому просять відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Справу розглянуто без участі представника третьої особи - приватного нотаріуса Алчевського міського нотаріального округу [PERSON], яка причину неявки суду не сповістила, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що 26.07.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 163 200,0 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 25.07.2018 року. Відповідно до п. 1.2 Договору кредиту - кредит надається позичальнику для оплати придбаного автомобіля марки КІА модель Cerato, 2011 року випуску червоного кольору, згідно з договором № 314224-0072 від 18.07.2011 р., укладеним з ПАТ «Луганськ-Авто». Відповідно до ст.6 (пунктів 6.1, 6.2., 6.4) Договору, всі розбіжності, щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю, частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: м. Київ, вул. М.Раскової, 15. Розгляд здійснюється одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем, згідно з регламентом зазначеного третейського суду. У випадку неможливості розгляду справи вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною, а у разі її відсутності - одноособово третейським суддею Білоконем Юрієм Миколайовичем. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається головою Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Так, 26.07.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір застави транспортного засобу, за яким [PERSON] передав в заставу ПАТ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання ним зобов`язань за договором кредиту № 580-3/1-328 від 26.07.2011 року, придбаний автомобіль марки КІА модель Cerato 2011 року випуску червоного кольору згідно з договором № 314224-0072 від 18.07.2011 р., укладеним з ПАТ «Луганськ-Авто». Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В Постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На думку позивача вказане третейське застереження позбавляє його права на розгляд справи в суді, а угоди, що обмежують права порівняно із тим, що надано законодавством, є недійсними. Такі доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки, згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до Закону України «Про третейські суди», третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Враховуючи вищевикладене та ст. 17 ЦПК України, третейський суд, як недержавний орган за цим Законом, має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду про передачу спору на розгляд третейського суду. Передбачаючи у договорі третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, визначені Конституцією України, що не є угодою про відмову у зверненні до суду. Третейське застереження жодним чином не обмежує права позивачів на судовий захист не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах. Вказана правова позиція була викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду), а також в Постанові Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Статтею 17 ЦПК України також передбачено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. В абзаці 5 частини 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" вказано, що договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Відповідно до абзацу 3 ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Види, форми третейської угоди та умови щодо її дійсності визначені ст. 12 Закону України «Про третейські суди». Так, згідно ч. 1 ст. 12 даного Закону, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Підписавши договір, сторони підтвердили свої права та обов'язки за ним, погодились зі всіма умовами договору. Третейську угоду, викладену в статті 6 договору не можна вважати несправедливою, тому така не підлягає визнанню недійсною на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин у суду не має правових підстав визнавати недійсною третейську угоду, укладену у вигляді третейського застереження в статті 6 укладеного між сторонами договору. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК УКраїни, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч.3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач не довів свої позовні вимоги належним чином, у зв'язку з чим у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити.

Outcome: dismissed