Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням, посилаючись на наступне. Між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 21.07.2012р., від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 20.12.2012р. між сторонами був добровільно укладений шлюбний договір №4-454 від 21.12.2012р. про визначення обов'язків та права власності на майно. 25.12.2012р. позивачем [PERSON] одноособово, за власні кошти отримані від продажу нерухомості в республіці Білорусь, було придбано квартиру, що розташована за адресою - [ADDRESS]. У вказаній квартирі позивач час від часу мешкає і зареєстроване її місце проживання в Україні починаючи з 25.07.2013р., відповідно до посвідки на проживання. На час подачі позові до суду між сторонами припинено шлюб, відповідно до рішення Радянського районного суду м. Гомель республіки Білорусь, тобто, позивач вважає, що в будь-яких родинних відносинах з відповідачем з того часу не перебуває. На неодноразові пропозиції добровільно припинити реєстраційний облік за адресою: [ADDRESS], колишній чоловік позивачки [PERSON] не реагує, добровільно знятись з реєстрації місця проживання відмовляється. На час подачі позову до суду, відповідач фактично не проживає в Україні з 22.07.2015 року про що свідчить довідка Гомельської дистанції електрозабезпечення республіки Білорусь про те, що з 22.07.2015р. [PERSON] працює, а відповідно проживає в м. Гомель республіки Білорусь. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник підтримали позовну заяву, за викладеними в ній обставинами та зазначили, що [PERSON] має бути визнаний судом таким, що втратив право користування квартирою за адресою [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю за місцем свого зареєстрованого місця проживання в Україні в період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. Представник відповідача категорично заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що у відповідача, починаючи з 2014р. наявний спір з позивачем щодо користування спірною квартирою, оскільки позивач постійно чинить перешкоди у її користуванні. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] та її представника, представника відповідача [PERSON], вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 25.12.2012 року. З письмових матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є громадянами Республіки Білорусь, які мають посвідки на постійне проживання на території України за зареєстрованим місцем проживання в Україні - [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.07.2012 року по 28.12.2015р., що підтверджується копією рішення суда Советського району м. Гомеля Республіки Білорусь. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 20.12.2012 року між сторонами була укладена Шлюбний договір (а.с.20-21), відповідно до умов якої майно, набуте кожним з них до вступу у шлюб, а також будь-яке майно, отримане кожним з них у дарунок або у порядку спадкування того, залишається у власності того, на чиє ім'я воно було придбано; у випадку придбання ними у період шлюбу рухомого або (чи) нерухомого майна, в тому числі такого, що підлягає реєстрації у відповідних органах, це майно буде вважатися власністю того з подружжя, на чиє ім'я воно було придбано, а відносно майна, що підлягає реєстрації - на чиє ім'я воно зареєстровано; у випадку розірвання шлюбу майно, придбане одним із подружжя у період шлюбу, залишається в його власності. Згідно із ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON], чиняться перешкоди в користуванні спірною квартирою з боку позивач [PERSON], що підтверджується зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: - рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2015р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Деснянський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у м. Києві, про позбавлення права користування жилим приміщенням (а.с.103-107) та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015р., яким рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін (а.с.108-111); - рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.10.2016р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення (а.с.112-113) та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.12.2016р., якою залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.10.2016р. (а.с.114-117). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed