Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

13 грудня 2018 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила та в остаточній редакції якого від 22.04.2019 р. просила суд, визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів від 20.10.1997 року №3, яким [PERSON] безоплатно було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,154 га, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в [ADDRESS] та призначену для ведення особистого селянського господарства, визнати недійсними : державний акт на право приватної власності на землю серії II-ОД № 068992, виданий 20 жовтня 2002 року Новоградківською сільською Радою народних депутатів на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконкому Новогорадківської с/р від 20.10.1997 р. № 3 на земельну ділянку, призначу для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5123783000:02:002:0362, площею 0,155 гектарів, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в [ADDRESS] ; свідоцтво про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області Кураловою Т.Д. від 26.10.2016 року (реєстр. № 1-1031) на земельну ділянку, площею 0,1538 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123783000:02:002:0362, на ім`я [PERSON] ; договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123783000:02:002:0362, площею 0,1538 га від 22.05.2017 року (реєстр. № 1-475) посвідченого державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області Кураловою Т.Д., укладеного між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) ; скасувати державну реєстрацію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № довідки 135275604 від 22.08.2018 року 22.05.2017 року - земельна ділянка, кадастровий номер 5123783000:02:002:0362 площею 0,1538 га за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2017 року (реєстр. № 1-475), посвідченого державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області Кураловою Т.Д. та яка належить [PERSON] та визнати за нею право на користування земельною ділянкою площею 0,020 га в [ADDRESS] , із земель, що знаходяться в комунальній власності Новоградківської територіальної громади ради для обслуговування належного їй торгового павільйону, мотивуючи це порушенням її прав, як законного землекористувача земельної ділянки, площею 0,020 га в [ADDRESS] , на якій розташований її торгівельний павільйон, право власності на який було визнано за нею рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 26.09.2014 р., яке набрало законної сили 07.10.2014 р., та в якому вона здійснює підприємницьку діяльність. Так, позивачка у позові вказує на те, що виконкомом Новоградківської сільради Вих. № 115 від 22.02.2002 р. їй була надана згода на відкриття торгівельної точки по [ADDRESS] та 25.02.2002 р . Новоградківська сільрада Овідіопольського району Одеської області надала їй згоду на вибір земельної ділянки, розташованій по [ADDRESS] для відкриття торгової точки. В подальшому, своїм рішенням № 125 від 27.03.2012 р., Новоградківська сільрада надала їй згоду на відкриття торгової точки по продажу продовольчих і непродовольчих товарів за вказаною адресою. Комісією по вибору земельних ділянок на території Овідіопольського району був складений акт вибору земельної ділянки під розміщення торговельного павільйону приватного підприємця [PERSON] в [ADDRESS] , загальною площею 28 кв. м та погоджений проект торгового павільйону (мала архітектурна форма). Відповідно до висновку Овідіопольського відділу земельних ресурсів від 21.02.2002 року № 270 було попередньо погоджено вибір земельної ділянки загальною площею 0,0028 га із земель, які знаходяться в постійному користуванні [PERSON] по [ADDRESS] , для приватного підприємця [PERSON] під розміщення торгівельного павільйону на території Новоградківської сільської ради. 21.03.2002 р., Центральна регіональна інспекція Державного управління екології та природних ресурсів в Одеській області згідно відповідного акту здійснила обстеження земельної ділянки під розташування торгівельного павільйону приватного підприємця [PERSON] у [ADDRESS] та попередньо погодила вибір земельної ділянки загальною площею 0,0028 га. Висновком Овідіопольської районної СЕС № 13 від 29.03.2002 р. узгоджено будівництво торгового павільйону та 13.06.2002 р. Овідіопольським РБТІ виготовлений технічний паспорт торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] власником якого є [PERSON] та згідно акту державної технічної комісії від 22.07.2002 р. вказаний торгівельний павільйон площею 18,6 кв.м був прийнятий в експлуатацію як закінчений будівництвом. Так, рішенням № 58-V від 28.10.2010 р. виконкомом Новоградківської сільради, Овідіопольського району, Одеської області надано дозвіл ПП [PERSON] на розширення торгівельної площі, а саме добудову підсобного приміщення до торгівельного павільйону площею 18,6 кв.м. по [ADDRESS] . Однак, у зв`язку з відмовою Новоградківської с/р у видачі свідоцтва про право власності на вказаний павільйон, позивачка [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області, рішенням якого від 26.09.2014 р., яке набрало законної сили 07.10.2014 р. було визнано за нею право власності на торговий павільйон загальною площею 18,6 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS] та відповідно до витягу від 21.10.2014 року № 28354281 зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачка вказує, що торговий павільйон загальною площею 18,6 м2, який розташований за адресою: [ADDRESS] фактично знаходиться на земельній ділянці 0,02 га, яка перебуває в її користуванні з 2002 р. Також, позивачка стверджує, що після надання їй згоди на розміщення торгового павільйону на вищевказаній земельній ділянці яка знаходилась в користуванні [PERSON] , останній 20.10.2002 р. приватизував дві земельні ділянки, а саме : земельну ділянку площею 0,25 га в межах згідно з планом для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), розташовану на території Новоградківської с [ADDRESS] та на підставі рішенням виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року № 2 отримав державний акт серії II-ОД № 068904 на право приватної власності на землю від 20.10.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 125 та земельну ділянку площею 0,154 га в межах згідно з планом для ведення особистого селянського господарства розташовану на території Новоградківської с [ADDRESS] та на підставі рішенням виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року № 3 отримав державний акт серії II-ОД № 068992 на право приватної власності на землю від 20.10.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 126, на підставі якого до Державного земельного кадастру про земельну ділянку були внесені відомості про земельну ділянку кадастровий номер 5123783000:02:002:0362 площею 0,1538 га за адресою: [ADDRESS] належну [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру № НВ-5102134422015 від 31.07.2015 року. Таким чином, у приватну власність [PERSON] відповідно до вказаних виконкому Новоградківської с/р № 2 та № 3 від 20.10.1997 року та державних актів II-ОД № 068904 та II-ОД № 068992 були передані дві земельні ділянки загальною площею 0,404 гектарів за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивачка, на земельній ділянці, площею 0,154 га на час приватизації землі [PERSON] знаходився і знаходиться до сьогодні торговий павільйон за адресою : [ADDRESS] , якій належить їй на праві власності. Позивачка, вважаючи що її торговий павільйон знаходиться на чужій земельній ділянці, нібито домовилась з [PERSON] щодо продажу їй частини земельної ділянки площею 0,020 га, у зв`язку з чим, як стверджує позивачка, [PERSON] замовив проектну документацію на поділ земельної ділянки 0,1538 га на дві окремі ділянки : земельна ділянка площею 0, 1338 га та площею 0,0200 га, яку вона начебто повинна була придбати у нього згідно їхньої домовленості. Рішенням № 1 від 16.12.2015 року виконкому Новоградківської сільради, на підставі заяви [PERSON] було присвоєні адреси земельним ділянкам внаслідок їхнього поділу : земельна ділянка площею 0, 1338 га с. [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0200 га с. [ADDRESS] , для обслуговування торгового павільйону (колишня адреса [ADDRESS] ). На підставі розпорядження № 13 від 12.02.2016 р. Новоградківська сільська Ради перейменувала [ADDRESS] , на вулицю [ADDRESS] з відповідними номерами господарств, а вулицю [ADDRESS] - на [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.04.2016 р., і після якого відкрилась спадщина на все його майно, в тому числі і на спірну земельну ділянку площею 0,1538 га, яка належала померлому на підставі державного акту № II-ОД № 068992 від 20.10.2002 р., кадастровий номер 5123783000:02:002:0362 за адресою: [ADDRESS] . Спадщину прийняла дружина померлого [PERSON] - [PERSON] , яка серед іншого нерухомого майна, отримала на своє ім`я оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.10.2016 р. (реєстр. № 1-1031) на вищевказану земельну ділянку, яку в подальшому, за оспорюваним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.05.2017 р. (реєстр. № 1-475) продала - відповідачці [PERSON] , яка зареєструвала своє право власності на спірну землю, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речлвих прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 135275604 від 22.08.2018 р. Позивачка наполягає, що нова власниця земельної ділянки площею 0,1538 кадастровий номер 5123783000:02:002:0362 відповідачка [PERSON] заперечує проти розміщення належного їй торгового павільйону та вимагає знесення вказаної будівлі, посилаючись на те, що вона має право вимагати усунення перешкод з її боку у здійснені права користування та розпорядження своїм майном, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] - адвокат БойкоС.В. повністю підтримала збільшений позов позивачки та просила його задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Старченко Г.С. категорично заперечував проти задоволення як первісного, так і збільшеного позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим і таким, що посягає на захищене Конституцією України, ЦК України та ЄКПЛ законне право власності відповідачки [PERSON] на спірну земельну ділянку, яку у незаконний спосіб намагається захопити позивачка, з підстав викладених у письмовому відзиві на первісний позов та у відзиві на збільшений позов, заявивши в судовому засідання про необхідність застосування строку позовної давності, пропущених позивачкою без поважних причин в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасувати рішення виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів від 20.10.1997 року №3 про передачу [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,154 га, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в [ADDRESS] та призначену для ведення особистого селянського господарства. Представник відповідачів Новоградківської с/р Овідіопольського району Одеської області в жодне з судових засідань не з`явився, про дату, час та місце всіх судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток та особистими розписками, надіславши до суду клопотання про слухання справи без його присутності у зв`язку з відсутністю в штаті сільради посади юриста і необхідністю звернення з цього питання до фахівця в області права та письмовий відзив на позов, в якому визнав позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів від 20.10.1997 року № 3, яким [PERSON] безоплатно було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,154 га, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в [ADDRESS] та призначену для ведення особистого селянського господарства та виданого на його підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II-ОД № 068992 від 20 жовтня 2002 року Новоградківською сільською Радою народних депутатів на ім`я [PERSON] на земельну ділянку, призначу для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5123783000:02:002:0362, площею 0,155 гектарів, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в селі [ADDRESS] , в іншій частині позову, представник Новоградківської с/р поклався на розсуд суду (т. 1 а.с. 73,76,123-125,190,198-203,209,216,225, т. 2 а.с. 5,15,24-26). Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, а також показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Загальна декларація прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948 р.) Стаття 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища. Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi. Стаття 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке: Стаття 1. Зобов`язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Стаття 6. Право на справедливий суд : 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру… Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Суд звертає увагу, що «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Європейський суд з прав людини в Рішенні "Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24 червня 2003 року зазначив про те, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права - не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами власника (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6 92цс13). Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві № 29979/04 «Рисовський проти України» - принцип «належного урядування», як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. «…Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються…». Закон України «Про приєднання України до Статуту Ради Європи» від 31 жовтня 1995 року (за Висновком № 190 (1995) Парламентської Асамблеї Ради Європи щодо заявки України на вступ до Ради Європи Страсбург, 26 вересня 1995 року). Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна Рада України постановляє: Приєднатися від імені України до Статуту Ради Європи. Основною статутною умовою для вступу країн до Ради Європи (РЄ) є визнання державою-кандидатом принципу верховенства права, її зобов`язання забезпечити права та основні свободи людини всім особам, які знаходяться під її юрисдикцією, та ефективно співпрацювати з іншими державами з метою досягнення цілей РЄ. Релевантні джерела права й акти їх застосування, рекомендації міжнародних організацій. Конституція України : Стаття 1. Україна є правовою державою. Стаття 3. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Стаття 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Стаття 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 15,16 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статей 2, 318 ЦК України - річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК країни. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Стаття 319 ЦК України наголошує - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, власник майна самостійно вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed