Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Дніпропетровський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державного управління з охорони навколишнього природного середовища в Дніпропетровській області з позовом до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним державного акту, визнання недійсним та скасування рішення Кіровської селищної ради. Представник Дніпропетровського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити уточнений позов та визнати недійсним та скасувати рішення 22 сесії 4 скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району від 23.03.2005 року «Про приватизацію земельних ділянок» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1228 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Судові витрати покласти на відповідачів. Представник Державного управління з охорони навколишнього природного середовища в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причину своєї неявки у судове засідання суду не повідомив. Представник Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила суд визнати недійсним та скасувати рішення 22 сесії 4 скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району від 23.03.2005 року «Про приватизацію земельних ділянок» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1228 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представник Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, причину неявки у судове засідання суду повідомили. Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд у задоволенні позову прокурора відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги необхідно залишити без задоволення у повному обсязі з наступних підстав. Так, Рішенням XXII сесії IV скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 23.03.2005 р. «Про приватизацію земельних ділянок» [PERSON] була надана у власність в тому числі земельна ділянка за адресою [ADDRESS], чим були порушені ст.19 Конституції України, ст. 60,61,118 Земельного кодексу України, ст. 88,89 Водного кодексу України. На підставі цього рішення 08 липня 2005 [PERSON] видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯА № 178261. Державний акт видано [PERSON] без оформлення проекту відведення земельної ділянки відповідно до ст. 116 ЗК України та отримання відповідного погодження державного управлінні охорони навколишньою природного середовища. На думку прокурора, факт незаконності надання права власності рішенням Кіровської селищної ради від 23.03.2005 р. «Про приватизацію земельних ділянок» на вказану земельну ділянку виключає саму можливість передачі права власності на цю землю іншим особам. Далі, реалізуючи своє право власності, передбачене, ст. 319 ЦК України [PERSON] продала гр. [PERSON] за договором купівлі-продажу від 22.03.2006 р. земельну ділянку за адресою [ADDRESS], який оформив набуте ним право власності, отримавши державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА 835636. Згодом на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 07.08.2007 року, та зареєстрованими в реєстрі за № 6576 право власності на вказану земельну ділянку перейшло до [PERSON] На думку прокурора земельна ділянка по [ADDRESS] знаходиться у прибережній захисній смузі водойми, проект прибережної захисної смуги та водоохоронної зони р. Дніпро по [ADDRESS] не розроблявся, чим були порушені ст. ст. 60,61 Земельного кодексу України, ст.ст. 88,89 Водного кодексу України, був відсутній проект відведення земельної ділянки, відповідно до вимог ст. 118 ЗК України. Рішенням Кіровської селищної ради № 127 від 12 грудня 2006 року за протестом прокурора було скасовано рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровської району Дніпропетровської області від 23 березня 2005 року «Про приватизацію земельних ділянок». Так, згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. У пункті 5 рішення № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Таким чином, скасування Кіровською селищною радою свого власного рішення про приватизацію земельних ділянок не свідчить про його незаконність. Так, згідно ст. 40 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних відносин 2004-2005 роки) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно до рішення Кіровської селищної ради XV сесії XXIV скликання від 09.04.2004 р. гр. [PERSON] виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку. З урахуванням положень ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» в редакції станом на 2004 рік щодо порядку забудови земельної ділянки, наданої в користування, зазначене вище рішення Кіровської селищної ради є документом, про надання земельної ділянки у користування та одночасно є дозволом на будівництво об'єкта. Відповідно до ст. 118 ЗКУ громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Таким чином, приватизація земельних ділянок у такий спосіб не передбачала розроблення проекту відведення земельних ділянок, в зв'язку з чим посилання на порушення порядку приватизації земельної ділянки не ґрунтується на положеннях ст. 118 ЗКУ і є безпідставним. Відсутні порушення і водного законодавства при відведенні земельної ділянки по [ADDRESS]. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів. Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункти 5,10 Постанови КМУ № 486 в редакції що діяла до 29.03.2012 р.). Прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов'язкового виконання вимог, передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України. Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється місцевими органами державної виконавчої влади, виконавчими комітетами Рад, органами Мінекоресурсів. Виконавчі комітети місцевих Рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях. Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється виконавчими комітетами місцевих Рад і державними органами охорони навколишнього природного середовища. Необхідність визначення меж водоохоронних зон саме за відповідними проектами передбачена була і ч. 2 ст. 58 ЗК України (станом на момент виникнення спірних відносин). Таким чином, відсутність розробленого, погодженого та затвердженого проекту водоохоронних зон в межах с. Кіровське в порядку, установленому діючим законодавством станом на момент виникнення спірних відносин, дає підстави стверджувати про відсутність порушення водного законодавства під час прийняття рішення про передачу земельних ділянок у власність громадянам в 2005 році та недоведеність позиції прокуратури, викладеної у протесті від 06.11.2006 р., щодо відведення земель водного фонду взагалі, оскільки до такої категорії їх віднести не можна згідно встановленого законодавством порядку (зазначений висновок підтверджується також матеріалами судової практики ВАСУ, Ухвали ВАСУ від 23.06.2011 р. № К-19867/10, від 09.08.2011 р. К-13477/08). Постановою Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 2 серпня 2013 року скасовано рішення Кіровської селищної ради №127 від 12 грудня 2006 року, яким скасовано рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровської району Дніпропетровської області від 23 березня 2005 року «Про приватизацію земельних ділянок». Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із ч. ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише ні підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією ті законами України. Статтею 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Частиною 2 ст. 58 ЗК України визначено, що для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 60 ЗК України (у редакції, яка була чинна на час передачі [PERSON] у власність спірної земельної ділянки) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорон поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження і водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектом землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Згідно із ст. 88 Водного кодексу України у редакції, яка була чинна час передачі [PERSON] у власність спірної земельної ділянки, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ і інших, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Відповідно до ч. 5 ст. 87 Водного кодексу України зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 87 Водного кодексу України). Постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них (далі - Порядок), яким визначено, що цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. За змістом пунктів 4, 5 Порядку проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад. Відповідно до ч. 7 ст. 87 Водного кодексу України саме виконавчі комітети місцевих рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях. Отже, для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги, та як наслідок віднесення цієї території до земель водного фонду, законодавством України передбачений відповідний порядок. Як встановлено судом, проект прибережної захисної смуги та водоохоронної зони річки Дніпро по [ADDRESS] не розроблявся. Згідно із п. 1 Положення про Державне управління з охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України N 548 від 19 грудня 2006, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі є територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України і входить до сфери його управління. Управління в межах своїх повноважень забезпечує реалізацію державної політики в галузі охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами), забезпечення екологічної та у межах своєї компетенції радіаційної безпеки на відповідній території. Повноваження Управління поширюються на територію відповідної області, міст Києва та Севастополя. Повноваження Державних управлінь охорони навколишнього природного середовища в Одеській, Миколаївській, Херсонській, Запорізькій, Донецькій областях та міста Севастополя в межах акваторії, що межує з урізом води відповідної адміністративно-територіальної одиниці, поширюються на землі водного фонду вздовж Чорного та Азовського морів, навколо заток та лиманів, навколо Кримського півострова, внутрішні морські води, територіальне море, виключну (морську) економічну зону України, континентальний шельф України, а також на об'єкти, що розташовані в зазначених зонах. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про те, що Прокурор у своїй позовні заяві обрав невірний спосіб захисту прав при цьому не посилаючись на норми ст. 391 ЦК України (Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном), оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем та власником спірного майна, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки. Тому позовні вимоги Прокурора про визнання недійсним державного акту, скасування його реєстрації та визнання недійсним рішення селищної ради, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Також, суд вважає безпідставними вимоги Прокурора про визнання недійсним державного акту, скасування його реєстрації та визнання недійсним рішення селищної ради. Так, Постановою №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено наступне: «Згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень")». Враховуючи зазначені обставини, норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Прокурора є необґрунтованими, оскільки позивачем неправильно було обраний спосіб захисту прав. Таким чином, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку про необхідність залишити без задоволення у повному обсязі позовні вимоги. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed