Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] 31 травня 2017 року звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просила суд визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку, посвідчений Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за реєстровим № 2092, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] ? частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Зіньківською державною нотаріальною конторою 30.05.2014 року за реєстровим №643, в користь [PERSON] на 3/8 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Після заявлених суддями Зіньківського районного суду Полтавської області самовідводів, вказана справа надійшла на розгляд до Котелевського районного суду Полтавської області 11.09.2017 року. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо недійсності договору дарування, зазначила, що на час укладення договору дарування 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за №2092, вказаний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Під час нотаріального посвідчення договору дарування в Зіньківській державній нотаріальній конторі нотаріус не витребував від дарувальника документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно. Вказаний у договорі дарування, як правовстановлювальний документ - Угода про розірвання договору, не є правовстановлювальним документом, тому договір дарування не відповідає вимогам закону, а саме посвідчений нотаріусом з порушенням вимог ст.ст. 21, 35 Закону УРСР «Про державний нотаріат» і тому відповідно до ст.48 ЦК УРСР є підстави визнати його недійсним. Позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач обгрунтовує тими обставинами, що відповідач [PERSON] не мав права на спадкування після смерті його матері, [PERSON], так як він не прийняв спадщину, а заповіт складений [PERSON] 19 серпня 1965 р., яким йому заповідано усе майно, скасовано заповітом складеним [PERSON] 05.12.1987 р., яким [PERSON] заповідано ? частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Своє право на звернення до суду з заявленими позовними вимогами, позивач обгрунтовує тим, що вона прийняла спадщину після померлого [INFO] року [PERSON], як племінниця спадкодавця в порядку представлення свого батька, [PERSON], - рідного брата [PERSON]. Вважає, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] входить до складу спадкового майна, право власності на яке належало [PERSON] на час його смерті і перейшло до неї в порядку спадкування за законом, так як відчуження ? частини житлового будинку [PERSON] та спадкування 3/8 частини [PERSON], є незаконними. Позовні вимоги підримує в повному обсязі просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав повністю, пояснив, що позивач, [PERSON], на час укладення договору дарування ? частини житлового будинку по [ADDRESS], не мала будь-яких прав на відчужуване майно, тому в момент його укладення не були порушені права, свободи чи інтереси позивачки, а відтак заявлена вимога про визнання недійсним договору є безпідставною. З цих підстав заперечує проти позовних вимог, просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], у судовому засдіанні позовні вимоги також не визнав в повному обсязі, просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі за їх безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], в судовому засіданні в спростування доводів позивачки обгрунтував заперечення проти позову наступними обставинами, в тому числі і тими, які мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Вказав, що заочним рішенням Котелевського районного суду Полтавської області у справі №530/1762/13-ц від 19 грудня 2013 року задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON], Зіньківської міської ради Полтавської області, Зіньківської державної нотаріальної контори, третя особа [PERSON], та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 12 грудня 1996 року на ім'я [PERSON], зареєстроване в реєстрі за №2137. Ухвалюючи рішення суд встановив, що спадкоємець за законом [PERSON] не мав права на спадкування 1/2 частини спадкового майна, оскільки на час отримання ним спірного свідоцтва про право на спадщину за законом, був заповіт спадкодавця, яким спадкодавець все своє майно на яке вона матиме право заповідала своєму синові [PERSON] Рішення у цій справі набрало законної сили. Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2016 року провадження у справі за заявою [PERSON] про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами заочного рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2013 року по справі №530/1762/13-ц закрито, з підстав, що заявник не є тією особою, яка має право на звернення до суду з подібною заявою. Таким чином спростовуються доводи [PERSON], що до неї перейшли процесуальні права [PERSON], в порядку правонаступництва. Ухвалюючи рішення по справі №1607/3109/2012 від 12 жовтня 2015 року про відмову [PERSON] у визначенні додаткового строку для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON], апеляційний суд Полтавської області встановив, що з 05 липня 1996 року по 19 червня 2003 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], тим сами підтвердив прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері, [PERSON], шляхом фактичного її прийняття. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державний нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В., у судове засіданні не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Державний нотаріус Герасименко Л.В. надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, матеріали цивільної справи №530/1762/13-ц, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача [PERSON] - [PERSON], приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі з наступних підстав. 26 вересня 1992 року за реєстраційним номером 2092 у Зіньківській державній нотаріальній конторі Полтавської області посвідчено договір дарування, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй ? частину житлового будинку за адресою [ADDRESS]. На час укладення договору дарування діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ч. 1 ст.22, ст.23 цього кодексу майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 23 цього ж кодексу встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Таким чином договором дарування відчужено ? частину спільної сумісної власності подружжя в житловому будинку. Тому доводи позивача, [PERSON], що договором дарування відчужено ? частину житлового будинку належну особисто [PERSON], є безпідставними. Відповідно до п. 52 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом від 31 жовтня 1975 р. №45/5 договори про відчуження будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, які набуто після реєстрації шлюбу і є спільною (сумісною) власністю подружжя, можуть бути посвідчені лише при наявності письмової згоди другого з подружжя на відчуження будинку (частини будинку), квартири. В матеріалах справи є письмова згода [PERSON] - другого з подружжя від 26.09.1982 року (а.с 127-128), в якій він надав згоду своїй дружині [PERSON] на дарування 1/2 частини житлового будинку, чим спростовуються доводи позивача, [PERSON], про відчуження частки у спільній сумісній власності подружжя без згоди [PERSON], як другого подружжя. Відповідно до змісту ст. ст. 227, 243, 244 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні у власність майно. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно з ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Статтею 60 ЦК УРСР 1963 року визначено, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Позивачем не доведено, що під час укладення договору дарування від 26.09.1992 року сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору, що воля дарувальника не була вільною, що дарувальник помилялася щодо обставин вчиненого правочину, що правочин вчинений внаслідок обману, насильства, погрози і воля дарувальника не була спрямована на відчуження майнових прав. Належність права власності на житловий будинок [PERSON] на час укладення договору дарування від 26 вересня 1992 року позивачем не заперечується. Також, суд зазначає, що правовими наслідками недійсності правочину, передбаченими ч. 1 ст. 48, ч.3 ст. 145 ЦК УРСР є повернення кожною із сторін другій стороні у натурі всього, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто двостороння реституція, а оскільки сторона договору від 26 вересня 1992 року [PERSON] померла [INFO] року, реституція стосовно цього майна не може бути застосована, так як необхідною умовою для цього є саме воля попереднього власника - відчужувача. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] заявлених до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування ? частини житлового будинку, посвідченого Зіньківською державною нотаріальною конторою 26.09.1992 року за реєстровим № 2092, слід відмовити за безпідставністю вимог. [INFO] року померла [PERSON], про що 04 червня 1996 року Виконавчим комітетом Зіньківської міської ради народних депутатів в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №87 і видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] [PERSON] з 05 липня 1996 року по 19 червня 2003 року був зареєстрований за адресою [ADDRESS] де відкрилася спадщина. На час відкриття спадщини діяли норми Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) і відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягають застосованню до спірних правовідносин. Пунктом 1) ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою цієї статті встановлено, що зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 18/5 від 18 червня 1994 року р. встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння майном може бути запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. В матеріалах справи є рішення апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили і є чинним на час судового розгляду, яким встановлено, що [PERSON] з 05 липня 1996 року по 19 червня 2003 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], чим спростовуються доводи позивача, [PERSON], що відповідач, [PERSON], спадщину після смерті матері, [PERSON], не приймав. Заочним рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2013 року позов [PERSON] до Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області, [PERSON], співвідповідача Зіньківської міської ради Полтавської області, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та про визнання права власності на нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON], задоволено частково. Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ААА №519973 на ім'я [PERSON] від 12 грудня 1996 року, по спадковій справі №351 зареєстрованого за №2137. У решті позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили і є чинним на час розгляду справи. Цим судовим рішенням встановлено, що спадкоємець за законом [PERSON] не мав права на спадкування 1/2 частини спадкового майна, оскільки на час отримання ним спірного свідоцтва про право на спадщину за законом, був заповіт спадкодавця, яким спадкодавець все своє майно на яке вона матиме право заповідала своєму синові [PERSON] Вказана обставина відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування щодо відсутності прав на спадкування за законом ? частини житлового будинку у [PERSON] і наявності у [PERSON] права на спадкування за заповітом. Статтею 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. В параграфі 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 р. по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява N 48553/99) Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів «Брумареску проти Румунії», параграф 61. [INFO] року помер [PERSON]. За місцем постійного його проживання: [ADDRESS] відкрилася спадщина. Спадщину прийняла позивач, [PERSON], як племінниця в порядку представлення свого батька, [PERSON], рідного брата [PERSON]. Спадкова справа заведена 11 січня 2015 року у Зіньківській державній нотаріальній конторі за №2 у нотаріуса і за №56976407 у Спадковому реєстрі, за заявою [PERSON] про прийняття спадщини. Родинні відносини позивачки [PERSON], зі спадкодавцем, [PERSON]. встановлені рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14.09.2016 року, яке набрало законної сили 27.09.2016 р. і є чинним на час розгляду цієї справи. Таким чином, право позивача, [PERSON], на спадкування майна, право власності на яке належало [PERSON] на час його смерті, є доведеним фактом. Ухвалюючи рішення у справі про встановлення факту родинних відносин, суд прийняв як належні докази письмові пояснення [PERSON] та [PERSON], яким засвідчено, що [PERSON] часто їздила до дядька, купляла йому подарунки, підтримувала родинні зв'язки, постійно мала з ним телефонний зв'язок. Вказані обставини підтверджують можливість [PERSON] дізнатися про укладення 26.09.1992 року договору дарування ? частини житлового будинку та видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину, після смерті [PERSON] Доводи позивача, [PERSON], щодо порушення вимог Закону України «Про нотаріат» при видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину від 12.12.1996 року, суд відхиляє, так як з приводу незаконності свідоцтва про право на спадщину є судове рішення яке набрало законної сили, тому необхідності інвентаризувати обставин вчинення нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право на спадщину, яке скасовано, немає. Позивач, [PERSON], не надала доказів того, що [PERSON] звертався в органи нотаріату з заявою про видачу йому свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя. Нормами статті 71 Закону України «Про нотаріат» в першій його редакції від 02.09.1993 року встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. З приводу правильності виданого [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом та відкритої спадщини на 1/8 частину житлового будинку, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 535 ЦК УРСР право на обов'язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні подружжя, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Згідно заповіту, який був складений 19 серпня 1965 року Тростянецькою державною нотаріальною конторою Сумської області, зареєстрованого в реєстрі за №1219, спадкодавець [PERSON], все своє майно заповіла своєму сину, [PERSON]. Під час судового засідання з матеріалів справи встановлено наявність заповіту від 05.12.1987 року складеного [PERSON] в якому вона заповідала належну їй 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS], своєму онукові [PERSON]. Питання недійсності свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого від 30 травня 2014 року на ім'я [PERSON] в зв'язку з наявністю двох заповітів не може бути взяте судом до уваги, оскільки позивач не ставила питання про визнання недійсними вказаних заповітів. Крім того суд під час судового розгляду даної цивільної справи виходив також з того, що нотаріус Зіньківської державної нотаріальної контори, який здійснював підготовку документів спадкової справи на майно [PERSON] та видавав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30 травня 2014 року на ім'я [PERSON] в силу своєї компетентності та службових обов'яків відповідно до вимог Закону України "Про нотаріат" та Цивільного кодексу України, несе відповідальність за видані ним документи, а доказів про оскарження його дій та рішень або їх недійсність на момент розгляду даної цивільної справи позивачкою суду не надано, як і не виявлено в ході судового засідання. Оскільки [PERSON] був чоловіком [PERSON], який на час її смерті був непрацездатним, то він мав обов'язкову долю у спадщині в порядку ст. 535 ЦК УРСР. При цьому позивачем не доведено тих обставин, що відкрита спадщина у вигляді 1/8 частини житлового будинку по [ADDRESS], як обов'язкова частка [PERSON], є меншою ніж 2/3 частин, яка належала б кожному із спадкоємців за законом з урахуванням успадкування [PERSON] вартості предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку після смерті [PERSON]

Outcome: dismissed