Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 23.05.2014 року по 02.02.2015 року неофіційно працювала продавцем в магазині «Сільмаг», що в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, та належить приватним підприємцям відповідачам у справі. За взаємною згодою сторін заробітна плата складала 80 грн. на день та додатково 1% від виручки. Власники магазину систематично затримували заробітну плату. 06.01.2015 року позивачка отримала кошти за жовтень-листопад 2014 року. Отже, відповідачі заборгували їй ще 4\~845 грн. заробітної плати. Зважаючи на протиправні та зухвалі дії відповідачів позивачці була завдана моральна шкода, яку вона визначила в розмірі 10\~000 грн. Покликаючись на ст. ст. 116, 233, 237-1 КЗпП України позивачка просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачів на її користь 4\~845 грн. заборгованість з заробітної плати, 10\~000 грн. компенсація за спричинену моральну шкоду, та 5\~000 грн. витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що відповідач [PERSON] відмовлявся укладати з нею трудовий договір, хоча вона його про це просила. Крім того, він утримував в себе паспорт позивачки. На прохання позивачки сплатити їй заробітну плату відмовив, а тому позивачка змушена звертатися до суду. Довідку про розмір заборгованості з заробітної плати надати не може. Надала суду власні розрахунки торгової виручки, які вважає що слід прийняти до уваги, і з яких можна вирахувати 1% як доплату до щоденної заробітної плати, і таким чином вирахувати загальну суму заборгованості. Зважаючи на це просить суд задоволити заявлений позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив суду, що дійсно позивачка працювала продавцем в магазині «Сільмаг», що в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, без оформлення трудової угоди, оскільки вона сама відмовилася укладати таку угоду. Відповідач вчасно сплачував їй заробітну плату, і заборгованості перед позивачкою немає. Коли відповідач запропонував провести в магазині ревізію, то позивачка відразу оформила лікарняний. Після її скарг до правоохоронних органів відповідач сплатив біля 16\~000 грн. штрафів та інших платежів. Вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення, оскільки він провів всі розрахунки, заборгованості з заробітної плати перед позивачкою він не має. В послідуючі судові засідання не зявився, просив справу розглядати без його участі. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не зявлялася. Подала заяву, згідно до якої позов не визнає, просить справу розглядати без її участі. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка з 23.05.2014 року по 02.02.2015 року працювала продавцем в магазині «Сільмаг», що в с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, без оформлення трудової угоди з відповідачем [PERSON], приватним підприємцем. Дана обставина не заперечувалася відповідачем [PERSON], та була підтверджена в ході проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки ДПІ Рівненського району ГУ ДФС у Рівненській області. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Отже, аналіз цієї норми КЗпП України дає підстави стверджувати, що відносини, які склалися між роботодавцем (відповідачем [PERSON]А.) та найманим працівником (позивачкою) за своєю природою є трудовими, і засновані на угоді сторін. Виконання обов'язків, які виникли з трудового договору, покладаються саме на його сторони, а не на третіх осіб. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам необхідно враховувати, що згідно ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивачка зазначає, що всупереч КЗпП України відповідач заборгував їй заробітну плату в розмірі 4 845 грн. Проте на підтвердження даної обставини вона не надала суду жодного належного і допустимого доказу. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що він повністю розрахувався з позивачкою, заборгованість з заробітної плати відсутня. Згідно ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак суд не може постановити рішення про задоволення позову на підставі тільки тих доказів, що були подані позивачкою. Так, позивачка подала суду власні розрахунки торгової виручки, які вважає що слід прийняти до уваги і з яких можна вирахувати 1% як доплату до щоденної заробітної плати, і таким чином вирахувати загальну суму заборгованості. Але належними доказами торгової виручки мали б виступати: дані бухгалтерського обліку, накладні; звіти, отримані з реєстратора розрахункових операцій. А такі не були надані суду. За нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України). Доказуванням є діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Обов'язок з доказування покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду. Невиконання обов'язку з доказування для сторін й інших суб'єктів правового спору має матеріально-правові і процесуально-правові наслідки. Суд сприяв тому, щоб позивачка подала суду належні і допустимі докази, постановивши ухвалу про витребування матеріалів перевірки, яка була проведена ДПІ Рівненського району ГУ ДФС у Рівненській області. Однак в цих матеріалах відсутні будь-які докази щодо існуючої заборгованості з заробітної плати, яку мав би виплатити відповідач [PERSON] Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивачка не надала суду довідку про заборговану заробітну плату, не довела суду наявність заборгованості з заробітної плати, тому заявлені позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені через недоведеність таких. За таких умов в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 4\~845 грн. слід відмовити через його недоведеність. Щодо заявлених позовних вимог про компенсацію моральної шкоди з відповідача [PERSON] Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позивачка покликалася на те, що завдана їй моральна шкода була викликана несвоєчасною виплатою відповідачем [PERSON] належної заробітної плати. Через це позивачка несе моральні страждання. Але в ході розгляду справи позивачка не довела суду наявність заборгованості з заробітної плати, що виникла з вини відповідача. Таким чином не була доведена та обставина, що відповідач порушив законні права позивачки, гарантовані ст.ст. 115, 116 КЗпП України. А тому немає підстав для задоволення заявлених позовних вимог про компенсацію моральної шкоди. Щодо заявлених позовних вимог до відповідачки [PERSON] Суд вважає, що заявлений позов до відповідачки [PERSON] є безпідставним та недоведеним. Позивачка сама зазначила, що працювала у відповідача [PERSON] без оформлення трудової угоди, який і заборгував їй заробітну плату. Тобто, на думку позивачки, саме відповідач [PERSON] порушив її права та охоронювані законом інтереси. В ході розгляду справи було встановлено, що відповідачка [PERSON] не порушувала та не порушує права та охоронювані законом інтереси позивачки. Зважаючи на це позивачка безпідставно заявила позов до [PERSON], оскільки виконання обов'язків, які виникли з трудового договору, покладаються саме на його сторони, а не на третіх осіб. А оскільки відповідачка [PERSON] не порушувала прав позивачки, то й немає підстав для застосування наслідків, що визначені статтею 237-1 КЗпП України (щодо компенсації відповідачкою моральної шкоди на користь позивачки). Тому в задоволенні позову слід відмовити з мотивів, що викладені вище: через його безпідставність та недоведеність. Також суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів 5\~000 грн. - витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, зважаючи на положення статті 88 ЦПК України (розподіл судових витрат в разі відмови в задоволенні позову). До того ж, позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження, що такі витрати були нею понесені.

Outcome: dismissed