Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

13 грудня 2017 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] в якому просить суд стягнути з відповідачки на її користь боргу у розмірі 11 500, 00 грн., інфляційні втрати у розмірі 7027,00 грн., 3% річних у сумі 1466,25 грн., проценти за користування коштами у розмірі 7612,29 грн., а разом 26 605,54 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 22.09.2011р. за письмовим договором позики передала [PERSON] у власність 15 000,00 грн. в строк до 22.10.2011р., які їй повернуто лише частково, а саме лише 3500,00 грн. протягом 2012-2014 років. На вказану суму боргу позивач нарахувала інфляційні втрати, 3% річних та відсотки за користування чужими коштами. Вказує, що вона вже зверталась до суду із аналогічним позовом в травні 2015 року, який судом було залишено без розгляду 28.05.2015р. Одночасно із позовною заявою, позивачка подала суду клопотання про поновлення строку на звернення до суду де вказала, що пропуск строку на звернення до суду зумовлений тривалим розглядом попередньої справи, безпідставним залишенням позову без розгляду та її незнанням із винесенням відповідної ухвали судом. Ухвалами суду від 15.12.2017р. відмовлено позивачці у відстроченні сплати судового збору та залишено її позовну заяву без руху. Ухвалою суду від 17.01.2018р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 14.03.2018р. представник відповідача [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву в якому вказала, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, так як позивачка пропустила строк позовної давності. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 22 вересня 2011 року [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 15000,00 грн., а остання зобов'язується їх повернути до 22.10.2011р. Згідно розписки [PERSON] така отримала кошти від [PERSON] частково, а саме: 02.02.2012р. - 500,00 грн., 04.02.2012р. - 500,00 грн.; 21.08.2012р. - 500,00 грн., 05.08.2012р. - 500,00 грн., 16.11.2012р. - 500,00 грн. 31.03.2013р. - 500,00 грн., 19.03.2014р. - 500,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що 22.09.2011р. відповідачка отримала у позивачки кошти на підставі договору позики у сумі 15 000,00 грн. зі строком їх повернення до 22.10.2011р. В подальшому відповідачка частково повернула їх, а саме у сумі 3500,00 грн. здійснивши останній платіж 19.03.2014р. Вказані обставини справи доведено на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та не заперечується сторонами по справі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на зазначені положення закону та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що право позивачки було порушене відповідачкою, так як остання не повернула суму боргу у розмірі 11 500,00 грн. Суд погоджується із правом позивачки нарахувати інфляційні втрати та 3% річних, так як таке право визначено ч. 2 ст. 625 ЦК України, де визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також суд вважає підставним нарахування позивачкою відсотків за користування чужими грошовими коштами згідно ст. 536 ЦК України. Так, згідно статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, позивачка має право на нарахування процентів за час прострочення боргу на рівні облікової ставки Національного банку України, а тому її вимоги також в цій частині є підставними. Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, кінцевим строком для поверненню коштів згідно договору позики є 22.10.2011р., а відповідно і порушене право позивачки виникло з цього часу. Як зазначено у ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно ч. 3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як видно із обставин справи останній платіж відповідачкою було здійснено 19.03.2014р., що також підтверджує і позивачка. Відтак, мало місце переривання позовної давності на підставі ч. 1 ст. 264 ЦК України і з цього часу перебіг позовної давності необхідно обчислювати заново. А з врахуванням визначеного законом трьохрічного строку позовної давності, такий строк закінчується 19.03.2017р. Як видно із матеріалів справи, позивачка даний позов скерувала до суду поштовим зв'язком 08.12.2017р. (а.с. 29) і така позовна заява була отримана судом 13.12.2017р. (а.с. 1). Тому, суд приходить до висновку, що позивачка пропустила трьохрічний строк для звернення до суду за захистом її порушеного права. Як визначено у ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас частина 5 цієї статті визначає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оцінюючи наведені позивачкою причини пропуску строку позовної давності суд вважає такі безпідставними. Так, позивачка як на підставу такого пропуску строку вказує наявність іншої судової справи, яка перебувала в провадженні суду та ухвалою суду від 28.05.2015р. була залишена без розгляду. Так, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, тому наявність такої судової справи ніяким чином не впливає на правила нарахування строку позовної давності та не свідчить про поважність причин пропуску такого строку. Посилання позивачки на той факт, що суд безпідставно залишив її позовну заяву без руху та не повідомив її про наявність такої ухвали суд не приймає до уваги, оскільки така ухвала набрала законної сили, а повноваження щодо оцінки судових рішень суду першої інстанції є лише у суду вищої судової інстанції. За таких обставин, суд вважає, що позивачка звернулася до суду після спливу строку позовної давності та не навела поважних причин його пропуску, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Застосовуючи строк позовної давності суд також враховує Рішення Європейського суду з прав людини від 22.10.2014р. по справі "Grafescolo S.R.L. проти Молдови", де вказано, що строк позовної давності є важливим аргументом, а його неврахування призвело до порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: dismissed