Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

[PERSON], звернувшись в травні 2014 року до суду, просить виселити [PERSON] з домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення, а також просить зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником 37/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS], де проживає та зареєстрована. Там же проживають та зареєстровані члени її сім'ї: дочки [PERSON] і [PERSON], а також відповідач по справі - син [PERSON]. Стверджує, що протягом останнього часу відповідач систематично порушує правила співжиття у займаному ним жилому приміщенні, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання виявилися безрезультатними. Вказує, що [PERSON] ніде не працює, джерела постійних доходів не має, не бере нарівні з іншими мешканцями квартири участі в оплаті житлово-комунальних послуг, натомість веде антисоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, погрожує реальною фізичною розправою членам своєї сім'ї. При цьому, звертає увагу суду на те, що за цей період спосіб життя у відповідача залишився незмінними - пияцтво і постійні погрози, і такий спосіб життя у нього постійний: з дати реєстрації за даною адресою. Відтак, за неможливістю спільного проживання, просить виселити [PERSON] без надання йому іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та з мотивів, наведених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. З'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. З пояснень сторін по справі, допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], а також з поданих позивачем копій документів (а.с.4 - 10) вбачається, що [PERSON] є власником 37/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. З нею зареєстровані та фактично проживають члени її сім'ї: син - [PERSON], 1978 року народження, дочка - [PERSON], 1986 року народження, дочка - [PERSON], 1986 року народження, а також син - [PERSON], 1981 року народження, - останній фактично проживає за іншою адресою. Між членами сім'ї, з однієї сторони матір'ю та сестрами відповідача, з другої сторони - сином позивачки та, відповідно, братом Ірини й Наталії, - відповідачем [PERSON] склалися особисті неприязні стосунки, зокрема зумовлені агресивною поведінкою відповідача до інших членів сім'ї, спричиненою психологічною несумісністю між ними, а також і на підставі соціально-побутових обставин, за яких сторонам доводиться спільно проживати в одному помешканні. Разом з тим, з досліджених в судовому засіданні копій постанов суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, що посягають на посягають на громадський порядок і громадську безпеку (а.с.12, 39, 40), вбачається, що в березні 2014 року відповідач був притягнутий судом до адміністративної відповідальності за вчинення в лютому 2014 року насильства в сім'ї щодо однієї із своїх сестер (ображав її нецензурною лайкою, намагався вчинити бійку). При цьому, документально позивачем підтверджена лише та обставина, що подібний випадок раніше мав місце ще у жовтні 2012 року, як це вбачається з копії постанови від 08.10.2012 р. дільничного інспектора міліції [PERSON] про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с.11). Допитаний з цього приводу свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що неодноразово проводив з [PERSON] профілактичні бесіди з приводу припинення відповідачем агресивної поведінки в сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, норма якої підлягає застосуванню до правовідносин сторін за аналогією закону, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. З цього приводу Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови №2 від 12.04.1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виходячи з наведених норм цивільного законодавства, встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, оскільки як підстава позовних вимог [PERSON] так і показання свідків - членів сім'ї відповідача носять суб'єктивний оціночний характер, зумовлений особистими неприязними стосунками з [PERSON] його матері та сестер. Відтак, судом встановлена відсутність фактів, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, а саме - така обставина як систематичний характер триваючої антигромадської поведінки відповідача.

Outcome: dismissed