Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

02 лютого 2017 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про поновлення строку для оскарження наказу про звільнення, визнання протиправним вказаного наказу, поновлення на посаді слюсаря монтажника баштових кранів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на роботі. В обґрунтування заявлених вимог вказав, що 20.11.1992 року він був прийнятий на роботу у Тернопільський домобудівний комбінат, який згодом перейменовано в ТзОВ «Домобудівник» на посаду слюсаря монтажника баштових кранів. 17.06.2015 року відбулось рейдерське захоплення підприємства ТОВ «Домобудівник», після чого на підприємстві було оголошено простій. В середині січня 2017 року в Тернопільському обласному управлінні поліції йому повернули трудову книжку та повідомили, що його звільнено із роботи ТзОВ «Домобудівник» ще в у червні 2016 року за прогули. Враховуючи те, що про вказане звільнення йому не було відомо і з наказами він не був ознайомлений, а профспілка згоди на звільнення не надала, вважає вказані дії відповідача незаконними та просить поновити його права. Оскільки копію наказу про звільнення відповідач йому не вручав та не видав у день звільнення трудову книжку, просить поновити йому строк для оскарження наказу про звільнення. 24 квітня 2017 року [PERSON] доповнив свої вимоги та просить стягнути із ТзОВ «Домобудівник» 20000 грн. моральної шкоди якої він зазнав внаслідок відсутності коштів на проживання, втрати нормальних життєвих зв'язків внаслідок незаконного звільнення. 25 травня 2017 року позивач доповнив свій позов вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати за час простою до часу звільнення, з 01.10.2015 року по 15.06.2016 року, в сумі 19798,82 грн; компенсації за невикористані відпустки за період з 01.10.2014 року по 31.09.2015 року в сумі 6538,76 грн та 27655,83 грн оплати за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2016 року по 26.05.2017 року. Позивачем загальна сума визначена в 55613,21 грн з врахуванням 3% індексації на вищезазначені суми, виходячи з 113,81 грн середньоденного заробітку. 06.11.2017 року позивач збільшив свої вимоги стосовно сум виплат та просив стягнути 20371,99 грн. за період з 01.10.2015 року по 15.06.2016 року, 39036,88 грн за час вимушеного простою, а загальна сума згідно даної заяви визначена позивачем в розмірі 67926,26 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в судовому засіданні позовних вимог не визнала, проти їх задоволення заперечила, подавши суду письмові пояснення по справі в яких зазначила, що причиною звільнення [PERSON] стала його відсутність на роботі 03.06.2016р., 06.06.2017р., 07.06.2016р. без поважних причин, про що складено відповідний акт №24/5-16 про відсутність працівника на робочому місці. З метою доведення до відому керівництва та вжиття відповідних заходів реагування 07.06.2016 р. була складена записка №24-16 про відсутність [PERSON] на роботі протягом цілого робочого дня. 08.06.2016 р. товариством надіслано [PERSON] лист 16/6/8 з вимогою з'явитись 13.06.2016 р. в TOB «Домобудівник» за адресою Тернопіль, вул. М. Кривоноса, 2-б для надання пояснень щодо поважності причин відсутності на роботі. Позивач жодним чином не відреагував, в TOB «Домобудівник» не з'явився, будь-яких пояснень не надав. У відповідності до п.4 ст.40 КЗпП України [PERSON] було звільнено згідно наказу №16/06/7-7 від 14.06.2016 р. На виконання вимог ст.ст.47, 116 КЗпП України, позивачу було направлено лист №16/6-10/7 від 14.06.2016 р., в якому запропоновано з'явитись в TзOB «Домобудівник» для одержання трудової книжки та проведення повного розрахунку, який залишився без реагування. Враховуючи те, що [PERSON] на роботі не з'являвся, покладені на нього посадові обов'язки не виконував, у TзOB «Домобудівник» були відсутні підстави для нарахування та виплати йому заробітної плати. Також зазначив, що рекомендованими листами від 12.03.2016 p., 23.03.2016 p., 30.03.2016 p., від 01.04.2016 р. на адресу [PERSON] надсилались копії наказу №12/03/16-1 від 12.03.2016 р., в якому зазначено про припинення виробничого простою на підприємстві та початок роботи з 14.03.2016 p., а також зобов'язано працівників пройти інструктаж з охорони праці перед початком роботи. TзOB «Домобудівник» неодноразово зверталось до позивача з повідомленнями про його обов'язок вийти на роботу, про створення нового робочого місця за адресою: м. Тернопіль, вул. М. Кривоноса, 2-б. Оскільки позивач, на прохання товариства, не з'являвся на роботі, тому на думку відповідача відсутня вина у невиплаті йому належних при звільненні сум. Крім того, вважає незаконними та необґрунтованими вимоги позивача щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки затримка її видачі мала місце не з вини TOB «Домобудівник», яку було вилучено слідчими при проведенні обшуку та видано працівниками правоохоронних органів безпосередньо на руки позивачу. Щодо твердження позивача про те, що його було звільнено без попередньої згоди профспілкової організації, зазначає, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, профспілкова організація TOB «Домобудівник» знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13, проте, за вказаною адресою вона відсутня. Також звертає увагу на пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного законом, оскільки позивач отримав трудову книжку навесні 2016 року в Слідчому управлінні поліції та йому було відомо про його звільнення. У задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - профспілкового комітету Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» Манько І.М. в судовому засіданні вважає, що позов [PERSON] є підставний та підлягає до задоволення. Також зазначив, що позивач є членом профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник», проте питання про його звільнення зазначеною профспілковою організацією до моменту видачі наказу про звільнення позивача не розглядалось. Згоди на звільнення позивача профспілковий комітет ТзОВ «Домобудівник» не давав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно запису в трудовій книжці позивача [PERSON], останній 20.11.1992 року був прийнятий на посаду слюсаря монтажника баштових кранів Тернопільського домобудівного комбінату відповідно до наказу №208 від 20.11.1992 року. 01.07.1994 року Тернопільський домобудівний комбінат реорганізовано в ТзОВ «Домобудівник». Запис про звільнення [PERSON] в трудовій книжці відсутній. [PERSON] є членом профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник», що підтверджено наданим суду списком членів профспілкової організації ТОВ «Домобудівник» складених головою зазначеної профспілки. Місцезнаходження виробничих приміщень ТзОВ «Домобудівник» та робочим місцем праці позивача є місто Тернопіль вул.Лозовецька 13, що встановлено з пояснень сторін. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, профспілкова організація TOB «Домобудівник» знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Лозовецька, 13. Як вбачається із протоколу обшуку від 05 грудня 2015 року, складеного старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області, проведеного у нежитлових приміщеннях, що знаходяться на 1 та 2 поверхах будівлі ТзОВ «Домобудівник» на вул.Лозовецька,13 у місті Тернополі, під час проведеного обшуку було вилучено 282 трудові книжки працівників ТзОВ «Домобудівник», серед яких була наявна трудова книжка [PERSON] Із матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що з 01.10.2015 року ТзОВ «Домобудівник» перебувало у режимі простою. Відповідно до наказу № 12/03/16-1 від 12.03.2016 року припинено виробничий простій на підприємстві та установлено початок роботи товариства з 14 березня 2016 року; зобов'язано головного бухгалтера забезпечити нарахування заробітної плати на період простою для працівників відповідно до статті 113 КЗпП; начальнику відділу кадрів зобов'язано своєчасно повідомити працівників про відновлення роботи. Доказів про ознайомлення із даним наказом позивача [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Цінними листами з описом вкладення від 11.03.2016 року, 21.03.2016 року та 29.03.2016 року направлених на адресу [PERSON], ТзОВ «Домобудівник» повідомило про необхідність прибуття для проходження інструктажу та перевірки знань з охорони праці за адресою м. Тернопіль, вул. Кривоноса, 2б. Відомості про отримання даних листів позивачем, а також інших доказів, які б підтверджували про ознайомлення позивача із зміною його робочого місця, відповідачем не надано. Згідно наказу голови комісії з припинення ТзОВ «Домобудівник» від 14.062016 р. за № 16/06/7-24 «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON].», позивача з звільнено із займаної посади - слюсаря монтажника баштових кранів, з 14.06.2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. У зазначеному наказі відсутній підпис [PERSON] про його ознайомлення, також відсутні відомості про погодження звільнення з профспілковою організацією ТзОВ «Домобудівник», членом якої є позивач. Спірний наказ містить дві підстави звільнення позивача, а саме: акт №24/5-16 від 07.06.2016 року про відсутність на робочому місці та доповідна записка від 07.06.2016 року. Як вбачається із наданого відповідачем копії акту №№24/5-16 про відсутність працівника на робочому місці від 07.06.2016року, заступник директора ТзОВ «Домобудівник», заступник директора по виробництву склали даний акт про те, що слюсар [PERSON] був відсутній на роботі 07.06.2016 року без поважних причин з 09 год. 00 хв до 17 год.30 хв. впродовж всього робочого дня. Згідно доповідної записки заступника директора ТзОВ «Домобудівник» від 07.06.2016року, адресованої голові комісії з припинення ТзОВ «Домобудівник», 07.06.2016 року, що слюсар [PERSON] був відсутній на роботі без поважних причин в період з 9:00 до 17:30, тому просить за грубе порушення трудової дисципліни застосувати до нього дисциплінарне стягнення. Як вбачається із витягу із протоколу №3 засідання профспілкового комітету профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник» від 12.09.2017року на виконання ухвали Тернопільського міськрайоннорго суду у даній справі, профспілковий комітет профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник», згоди на звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України не надає. Відповідно до наданих суду відповідачем табелів обліку робочого часу ТзОВ «Домобудівник», складених виконавчим директором ТзОВ «Домобудівник» Іваноньків О.О., [PERSON] за період з 01.11.2015 року по 12.03.2016 року проставлено відмітки про невихід на роботу у зв'язку із простоєм, а з 14.03.2016року по дату звільнення 14.06.2017року проставлено відмітки про неявку на роботу. Згідно індивідуальної відомості Пенсійного фонду України (надалі ПФУ) про застраховану особу, позивача [PERSON] (номер облікової картки [NUMBER]), яка сформована 21.04.2017 року, в серпні 2015 року зарплата позивача становила 2260,00 грн за відпрацьований повний робочий місяць, у вересні цього ж року - зарплата становила 2520,00 грн за 30 робочих дні. У відомості дані про суми заробітку за жовтень, листопад та грудень 2015 року - відсутні. З цієї ж відомості вбачається, що в 2016 році позивачу за січень, лютий, березень та квітень місяці нарахована сума заробітку в розмірі - 1400 грн та зараховано страховий стаж з відпрацювання повних робочих місяців. В травні 2016 року заробіток позивача зазначено в розмірі 1450 грн., що становив мінімальну зарплату в державі. За червень місяць 2016 року відсутні дані про нарахування зарплати. Згідно довідки №1/09/17-2С від 01.09.2017 року, яка видана ТзОВ «Домобудівник» про середню зарплату позивача, суми заробітку позивача за серпень, вересень 2015 року співпадають з даними за вказаний період у Відомості ПФУ. У вищевказаній довідці відповідача відсутні дані про нараховану зарплату позивачу у жовтні 2015 року, однак з листопада 2015 року по березень 2016 року позивачу нараховано по 933.33 грн щомісячно ( що становить 2/3 від 1400) та 391,40 грн за 18 днів березня 2016 року. Крім того згідно вищевказаної довідки та довідки за тим же номером про середню зарплату позивача, яка не пов'язана із щорічною відпусткою..., вбачається, що в квітні та травні місяцях 2016 року позивач не працював та йому заробітна плата не нараховувалась та середня заробітна плата для обчислення компенсації за невикористану відпустку встановить 22,45 грн. Таким чином вищевказана інформація довідок ТзОВ «Домобудівник» суперечить даним, які подані роботодавцем Пенсійному фонду України стосовно оплати праці позивача за період січень - травень місяців 2016 року та за листопад, грудень місяці 2015 року. 08.04.2016 року в слідчому управління ГУНП в Тернопільській області, [PERSON] отримав належну йому трудову книжку. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно роз'яснень викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення. У п. 22 зазначеної Постанови роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У п. 24 наведеної постанови роз»яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обовязок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є зясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази. В силу вимог п.3 ч.1 ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно зі ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. За ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник; у разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні не має обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). На підставі п. 10 ст. 247 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Суд проаналізувавши матеріали справи та докази надані суду, а також пояснення сторін, вважає, що відповідач розірвав трудовий договір із позивачем за п.4 ст.40 КЗпП України, без додержання вимог ст.43 КЗпП України, п.10 ст.247 КЗпП України, ч.1, 4 ст.149 КЗпП України, при цьому не дотримав прав та гарантій наданих працівникові Кодексом законів про працю України. Зокрема, [PERSON] адміністрацією ТзОВ «Домобудівник» не було доведено належним чином про зміну його робочого місця, як наслідок складання адміністрацією актів про відсутність позивача на робочому місці. При цьому, суд вважає, що обов'язок такого доведення належним чином покладається лише на роботодавця, а саме по собі відправлення відповідачем на адресу позивача рекомендованих листів про зміну робочого місця, не може слугувати підставою для його звільнення. Також, від позивача не було отримано письмових пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 07.06.2016 року, як цього вимагає ч.1 ст.149 КЗпП України, в подальшому не ознайомлено із наказом про його звільнення. Крім цього, суд вважає за необхідне відмітити, що відповідачем було порушені гарантії надані працівникові при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачені ч.1 ст.43 КЗпП України, а саме - розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України проведено без згоди профспілкової організації ТзОВ «Домобудівник», членом якої є [PERSON] Твердження представника відповідача про те, що профспілкова організація ТзОВ "Домобудівник" відсутня за юридичною адресою її реєстрації не заслуговують на увагу суду. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач розірвав трудовий договір із позивачем за п.4 ст.40 КзпП України з грубим порушенням норм трудового законодавства. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Справами про звільнення, для яких встановлено місячний строк звернення до суду, є справи про поновлення працівника на роботі. Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не знайшли свого підтвердження з огляду на те, що судом було встановлено, що ні копії наказу про звільнення [PERSON], ні трудової книжки йому не було вручено, з текстом наказу про звільнення [PERSON] ознайомився під час слухання справи в суді. Факт отримання позивачем 08.04.2016 року у Слідчому управлінні поліції своєї трудової книжки не свідчить про її вручення роботодавцем у визначеному законом порядку. Також відповідачем не надано суду доказів наявність у позивача [PERSON] можливості подати трудову книжку її за місцем його праці по вул. Лозовецька, 13 м. Тернопіль, а також обізнаність позивача про інше місцезнаходження роботодавця ТзОВ «Домобудівник». Виходячи з наведеного суду вважає, що наказ голови комісії з припинення Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» №16/06/7-7 від 14 червня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON].» є незаконним та його слід скасувати і відповідно поновити [PERSON] на посаді слюсаря монтажника баштових кранів Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник», з 14 червня 2016 року. Відносно вирішення заявлених позивачем вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за час простою до часу звільнення, а саме з 01.10.2015 року по 14.06.2016 року суд виходив з наступного: Згідно до статті 34 КЗпП простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі, однак відповідач, на якого покладено тягар доведеності правомірності своїх дій, такий наказ суду не надав. В період простою працівник може не виходити на роботу, але вправі одержувати заробітну плату (однак у меншому розмірі). Існування простою на підприємстві у вказаний період визнається сторонами, відображено в наказі №12/03/16-1 від 12.03.2016 року та в довідках про середню зарплату позивача. Пунктом 8 розділу 2 Оплата праці Колективного договору ТОВ «Домобудівник» на 2010-2012 роки передбачено, що у випадку вимушеного простою з причин, які не залежать від працівника, оплату праці проводити в розмірі чинного законодавства. Статтею 113 КЗпП передбачено, що простій не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Враховуючи конкретні обставини у справі, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання заробітної плати в порядку ст. 113 КЗпП в період з 01.10.2015 року по 14.03.2016 рік, як це передбачено і в колективному договорі. До стягнення підлягає зарплата, яка становить 2/3 від 1400 грн, заробітку, який подано відповідачем у Пенсійний фонд України і з якої стягнуто єдиний соціальний внесок, тобто 933, 33 грн за кожен місяць простою. Згідно до статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки сторони визнали, що з 01.10.2015 року мав місце простій на виробництві і позивач не працював не з своєї вини, тому суд приходить до висновку, що за період з 01.10.2015 року по 14.03.2016 рік в користь позивача слід стягнути 5058,05 грн (933,33*5+391,40). З матеріалів справи вбачається, що в період з 15.03.2016 року до дати звільнення доступу до місця праці у позивача не було. В період з 14.03.2016 року (дня оголошення про відновлення роботи) і до 14.06.2016 року (дня звільнення з роботи), відповідач не виконав свого обов'язку із забезпечення найманого працівника робочим місцем, матеріалом, однак у Пенсійний фонд України подав дані про нарахування заробітної плати у мінімальних розмірах (1400 та 1450 грн), підтвердив страховий стаж працівника за всі календарні дні місяців, що суперечить табелям обліку робочого часу, який подав суду. Оскільки відповідач визнав право позивача на зарплату в мінімальному розмірі, повідомивши Державну фіскальну службу, Пенсійний фонд України про нарахування зарплати позивачу, тому суд приходить до висновку, що мало місце нарахування зарплати, як гарантія працівнику, якого роботодавець не забезпечив роботою, однак вказана зарплата не була виплачена як і інші нараховані суми зарплат. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 4200 грн (3*1400) невиплаченої заробітної плати за період з 15.03.2016 року по 14.06.2016 року. Загальний розмір невиплаченої заробітної плати, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача становить 9258, 05 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100 ( надалі Порядок) . Згідно з цим Порядком середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події з якою пов'язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював- виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. Судом встановлено, що позивач не працював з 01.10.2015 року по дату його звільнення 14.06.2016 року і за ним частково зберігався заробіток, про що свідчать вищевикладені обставини. Відповідно до пункту 8 Порядку- Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Останніми місяцями праці відповідача є серпень та вересень місяці 2015 року. Згідно робочого календаря на 2015 рік в серпні було 20 робочих, а у вересні 22 робочі ( 20+22=42/2=21). З довідки відповідача №25/10/17-5с від 25.10.2017 року, та індивідуальної відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу, вбачається, що в серпні 2015 року зарплата позивача становила 2260,00 грн у вересні цього ж року - зарплата становила 2520,00 грн за відпрацьовані повні робочі місяці. Таким чином, середньоденна зарплата позивача становить 113,8 грн (2260+2520)/2/21). Вимушеним прогулом [PERSON] є період з 14.06.2016 року по 01.08.2018 року ( дата ухвалення рішення суду), що становить сумарно 535 робочих днів (142 дні в 2016 році, 248 робочих днів в 2017 році та 145 робочих дні в 2018 році). Відповідно стягненню в користь позивача підлягає сума в розмірі 60883 грн (113.8*535). Згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв,язку з порушенням строків її виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-Ш та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженими постановою КМУ від 20 грудня 1997 року №1427, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності і господарювання здійснюється компенсація втрати частини заробітної плати своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була у цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток. У відповідності до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати та компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку з затримкою її виплати, суди мають враховувати, що індексація заробітної плати провадиться на підставі ст.33 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року в період між переглядами Верховного Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється згідно із Законом від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових коштів населення» і підтвердженими положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затверджений постановою Кабінету міністрів України № 663 від 07 травня 1998 року підприємством, установою, організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опублікований індекс споживчих цін, котрий перевищив 105% - величину порогу індексації. З урахуванням вищезазначеного, а також тієї обставини, що [PERSON] не було виплачено заробітну плату за відпрацьований період роботи, тобто за період її роботи з 01.10.2015 року по 14.06.2016 року, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо проведення індексації та компенсація втрати заробітної плати підлягають до задоволення. Відтак, суд вважає, що слід зобов'язати відповідача провести [PERSON] індексацію сум невиплаченої заробітної плати, а також компенсацію втрати частини її доходів у зв»язку із порушенням строку їх виплати в силу наведених норм зазначених законодавчих актів. Позивачем була заявлена вимога про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки, в задоволенні якої суд вважає правильним відмовити з огляду на наступне. Так, згідно до статті 2 Закону України Про відпустки від 15.11.1996 року №504 право на відпустки забезпечується працівникам гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, що кореспондується із статтею 24 Закону України Про відпустки. Оскільки судом поновлено на роботі позивача і він має право на відпочинок, що узгоджується з позицією, яка викладена в пункті 23 Постанови Верховного суду України №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 року, вимога про стягнення компенсації за невикористані відпустки є передчасною та до задоволення не підлягає. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Позивач [PERSON], внаслідок незаконного звільнення, тривалий час не працював, був позбавлений можливості забезпечити себе необхідним в силу відсутності місяця праці, заробітку, що стало причиною порушення його нормального способу життя та призвело до значних моральних страждань. При вказаних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення із ТзОВ «Домобудівник» 2000 грн. компенсації за моральні страждання та переживання, яких позивач зазнав внаслідок незаконного звільнення. Крім цього, суд вважає, що в силу вимог ст.141 ЦПК України слід стягнути із відповідача у користь держави з розрахунку чотирьох окремих задоволених судом позовних вимог - загалом 2819,20 гривень судового збору. З огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд також вважає за необхідне допустити до негайного виконання стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць. Негайному виконанню підлягає також рішення в частині поновлення позивача на роботі відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial