Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON]О, третя особа Черкаський державний технологічний університет про визнання недостовірною та спростування інформації, захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 23.06.2017 на конференції трудового колективу Черкаського державного технологічного університету (далі начальником юридичного відділу ЧДТУ [PERSON] було оприлюднене Подання [PERSON] ради Черкаського державного технологічного університету про відкликання [PERSON] з посади ректора ЧДТУ, яке було підписане головуючим на засіданні [PERSON] ради першим проректором ЧДТУ [PERSON]. та секретарем Вченої ради ученим секретарем ЧДТУ [PERSON] Однак це подання містить негативну інформацію про її діяльність на посаді ректора ЧДТУ, зокрема про порушення нею трудової дисципліни та вчинення нею протиправних дій, а також містить відомості, які не відповідають дійсності, тобто є недостовірною інформацією. Так, недостовірною є наступна інформація: про те, що [PERSON] вчинені протиправні дії «...по незаконному звільненні півників ЧДТУ, незаконність звільнення яких підтверджена рішеннями судів першої та апеляційної інстанції. Такими рішеннями є рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси по справі № 711/5202/15-ц про визнання незаконного рішення,скасування результатів конкурсу за позовом [PERSON], рішення Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/4536/15ц про поновлення на роботі [PERSON], стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі № 711/8227/16-ц про поновлення на роботі [PERSON], стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди» (абз.3 стор. 2 Подання); «такими протиправними діями [PERSON] завдано матеріальних збитків у шкоди вигляді відшкодування середньомісячної заробітної плати та моральної » (абз..4 стор. 2 Подання); «про порушення ректором ЧДТУ [PERSON]. Статуту Черкаського державного технологічного університету та контракту №1-110 від 16.05.2014р.» (абз.З стор. З Подання). Зазначена інформація, яка поширена шляхом зачитуванням Подання на конференції трудового колективу вважає недостовірною, неправдивою та такою, що посягає на її честь, шкодить діловій репутації та завдає їй моральної шкоди, тому вищеназвана інформація, яку містить Подання, яке було оприлюднене на Конференції 23.06.2017, є недостовірною, тож підлягає спростуванню. Також поширенням, через оприлюднення на Конференції 23.06.2017 Подання, яке містить негативну інформацію про діяльність [PERSON] на посаді ректора, було порушено її особисті немайнові права, оскільки у делегатів Конференції було сформовано негативний образ [PERSON], як керівника університету. Наслідком поширення недостовірної інформації про те, що [PERSON] допустила порушення Статуту та умов свого контракту та вчинила протиправні дії, які виразились порушенні трудових прав працівників і заподіянні університету майнової шкоди, стали результати голосування делегатів Конференції за відкликання [PERSON] з посади ректора ЧДТУ та акція протесту декількох сотень членів колективу та студентів ЧДТУ проти поновлення [PERSON] на посаді ректора ЧДТУ, яка відбулась 26.06.2017 після видання МОН України про поновлення її на посаді ректора ЧДТУ на підставі судового рішення. Тож, розповсюджена відповідачами через оприлюднення Подання, неправдива інформація мала негативний вплив на її ділову репутацію, наслідком чого стало видання 26.06.2017р. МОН України наказу про її звільнення з посади ректора ЧДТУ саме на підставі рішення конференції трудового колективу від 23.06.217, яке було прийняте делегатами під впливом інформації, яку містить Подання. Поширення Відповідачами неправдивої інформації про [PERSON], як про особу, яка вчинила протиправні діяння та про керівника, який допустив порушення законодавства, негативно вплинуло на ставлення до неї колишніх колег, що спричиняє їй душевні страждання та вимагає додаткових зусиль для налагодження звичного способу життя. Негативна інформація про неї, яку містить Подання, спричинили проблеми із її працевлаштуванням, оскільки інформація про її нове звільнення (через чотири дні після поновлення на посаді) внаслідок прийняття рішення про її відкликання конференцією трудового колективу, яке відбулось під впливом надання делегатам конференції неправдивої інформації, набув суспільного розголосу. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. То ж [PERSON] вважає, що поширенням негативної недостовірної інформації, яка посягає на її честь, як особи, та ганьбить її ділову репутацію, як керівника, їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює у 90 тис грн. Тому просить визнати недостовірною інформацією, викладену у Поданні [PERSON] ради Черкаського державного технологічного університету про відкликання [PERSON] з посади ректора ЧДТУ:«є порушення трудової дисципліни ректором ЧДТУ [PERSON], що полягає у вчиненні протиправних дій по незаконному звільненні працівників ЧДТУ, законність звільнення яких підтверджена рішеннями судів першої та апеляційної інстанції. Такими рішеннями є рішення Придніпровського районного суду Черкаси по справі № 711/5202/15-ц про визнання незаконного рішення, скасування результатів конкурсу за позовом [PERSON], рішення Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/4536-15-ц про поновлення на роботі [PERSON], стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси по справі № 711/8227/16-ц про поновлення на роботі [PERSON], стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди» «-..такими протиправними діями [PERSON] завдано матеріальних збитків у вигляді відшкодування середньомісячної заробітної плати та моральної шкоди » «…порушення ректором ЧДТУ [PERSON] Статуту Черкаського державного Технологічного університету та контракт №1-110 від 16.05.2014». Зобовязати [PERSON] та [PERSON] у 5-ти денний строк з дати вступу у законну силу рішення по даній справі спростувати вищевикладену недостовірну інформацію шляхом подання до конференції трудового колективу ЧДТУ повідомлення про ухвалене у справі судове рішення із включенням до його тексту резолютивної частини судового рішення. Зобовязати [PERSON] у 10-ти денний строк з дати вступу у законну силу рішення по даній справі спростувати вищевикладену недостовірну формацію шляхом зачитування на конференції трудового колективу ЧДТУ тексту ухваленого у справі судового рішення. Стягнути з відповідачів солідарно на її користь моральну шкоду у сумі 90 000 грн. Судом залучено до участі у справі третю особу, без самостійних вимог - Черкаський державний технологічний університет. Відповідачі заперечували проти позову та в силу вимог ст. 191 ЦПК України, скерували відзив. [PERSON] у відзиві просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити обґрунтовуючи тим, що позивачем заявлено позовні вимоги до неналежних відповідачів, які враховуючи ч. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» могли бути залучені до розгляду справи у якості третіх осіб без самостійних вимог. Виходячи з вище викладеного, залучення в якості відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] є безпідставним, наслідком чого повинно бути застосоване положення ч. 8 постанови Пленуму Верховною суду України від 12.06.2009, № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», тому, якщо позивач і вважає, що Подання [PERSON] ради містить недостовірну інформацію і порушено її немайнові права, то відповідальність за це не несуть лише окремо взяті фізичні особи - це відповідальність колегіального органу, який прийняв таке рішення. Відповідач [PERSON] просив відмовити у позові, мотивуючи відзив тим, що ним, як, начальником юридичного відділу, було озвучено Подання [PERSON] відповідно посадових обовязків начальника юридичного відділу ЧДТУ. Таким чином, на позачерговій Конференції трудового колективу ЧДТУ. 23.06.2017 він діяв як посадова особа ЧДТУ, до обовязків якого належить надання розяснень вимог чинного законодавства, в тому числі і щодо відкликання з посади ректора ЧДТУ. Виходячи з вище викладеного, залучення Позивачем в якості відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] є безпідставним, насідком чого повинно бути застосовані положення ч. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Що стосується безпосередньо інформації, викладеної в Поданні [PERSON] ЧДТУ від 23.06.2017 вважає, що Пунктом 30 Контракту № 1-110 від 16.05.2014 встановлено, що з ініціатив Міністерства, керівник може бути звільнений з посади, а контракт достроково розірваний за обставин, передбачених законодавством, а також: 1) у звязку з прийняттям рішення про його відкликання з посади вищим колегіальним органом громадського самоврядування вищого навчального закладу ІІІ-ІV рівнів акредитації, що обрав його на посаду, тому підставою внесення [PERSON] радою Черкаського державного технологічного університету подання на Конференцію трудового колективу є порушення трудової дисципліни ректором ЧДТУ [PERSON], що полягає у вчиненні протиправних дій по незаконному звільненні працівників ЧДТУ, незаконність звільнення яких підтверджено рішеннями судів першої та апеляційної інстанції. Також, Черкаським відділом поліції ГУ НП в Черкаській області станом на 23.06.2017 розслідувалися кримінальні провадження. Вказані вище факти колективу ЧДТУ були відомі (когось допитували в якості свідка, хтось викладав дітям з коледжу та інше), що підтверджується обговоренням членами [PERSON] 23.06.2017 на своєму засіданні вказаних питань. Окрім того, більшість членів [PERSON] ЧДТУ є делегатами конференції трудового колективу. Від жодного з вказаних осіб, що були присутні на позачерговій конференції трудового колективу ЧДТУ 23.06.2017, зауважень щодо тексту Подання не надходило, жодним з таких делегатів не було висловлено заяву про недостовірність чи брехливість даних наведених у Поданні. Таким чином, самі члени [PERSON] ЧДТУ та делегати Конференції своїм голосуванням за відкликання [PERSON] з посади ректора ЧДТУ підтвердили обґрунтованість та правдивість висловлених у Поданні підстав для відкликання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, оскільки інформація, яка викладена у Поданні вчинеої ради та була оголошена на конференції трудового колективу є недостовірною, негативною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачки. [PERSON] не вичняла жлодних дій, які б призвели до неправомірного звільнення працівників ЧДТУ та спричинення збитків інституту. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, оскільки на їх думку, він пред'явлений не до тих осіб, яким належить відповідати, так як Подання вченої ради не містить думку окремої фізичної особи, а є рішенням колегіального органу, яке було доведено до конференції трудового колективу ЧДТУ. Представник третьої особи за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні проти задоволененя позову заперечувала, посилаючись на його необгрунтованість. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до рішення [PERSON] Черкаського державного технологічного університету від 23.06.2017 на конференцію трудового колективу внесено Подання про дострокове припинення повноважень ректора ЧДТУ [PERSON] та прийняття рішення про відкликання з посади ректора ЧДТУ [PERSON] як такої, що порушила Статут Черкаського державного технологічного університету та умови контракту № І-110 від 16.05.2014. Так, протоколом позачергового засідання [PERSON] ради від 23.06.2017 ухвалено про скликання Конференції трудового колективу Університету 23.06.2017, підготувку та подння на Конференцію трудового колективу університету про дострокове припинення повноважень ректора університету [PERSON] На засіданні були присутні 53 особи із 71 членів [PERSON] ради та 53 проголосували «ЗА». Головуючим відповідно до протоколу позачергового засідання [PERSON] ради ЧДТУ № 16 від 23.06.2017 одноголосно обрано [PERSON] та відповідно до ч. 4.5. Положення про [PERSON] ЧДТУ обовязки секретаря Вченої ради покладено на [PERSON], як вченого секретаря Університету. Вказані особи за своїми посадовими обов'язками і підписали Подання [PERSON] від 23.06.2017. Протоколом позачергової конференції трудового колективу ЧДТУ за списком делегатів 180 осіб, з них 131 присутні та 49 осіб відсутні з поважних причин, ухвалено про затвердження порядку денного позачергової Конференції трудового колективу і одностайно проголосувано про прийняття постанови щодо відкликання з посади ректора ЧДТУ [PERSON] за порушення Статуту Черкаського державного технологічного університету та умов контракту № І-110 від 16.05.2014 відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КзпП (підстави, передбачені контрактом). Виходячи з наведного, вбачається, що автором Подання є [PERSON] рада ЧДТУ, як вищий колегіальний орган управління Університетом, що підтверджено Статутом ЧДТУ п. 5.3.1. Відповідно до посадової інструкції п. 2.15 передбачено, що начальником юридичного відділу здійснюється забезпечення інформування про чинне законодавство та ознайомлення посадових осіб Університету з актами законодавства, що стосуються їх діяльності, тому відповідачем [PERSON], як начальником юридичного відділу ЧДТУ, а саме посадовою особою, озвучено Подання [PERSON], з метою юридичного обґрунтування, що зазначено у протоколі Конференції від 23.06.2017 (стор. 5). Таким чином, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 23.06.2017 виконували свої посадові обовязки, які покладені рішенням [PERSON] ради, положенням про [PERSON] ЧДТУ та посадовою інструкцією. У Поданні [PERSON] міститься інформація щодо [PERSON] яку поширено на конференції трудового колектив наступного змісту: « ...по незаконному звільненні півників ЧДТУ, незаконність звільнення яких підтверджена рішеннями судів першої та апеляційної інстанції. Такими рішеннями є рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси по справі № 711/5202/15-ц про визнання незаконного рішення, скасування результатів конкурсу за позовом [PERSON], рішення Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 712/4536-15ц про поновлення на роботі [PERSON], стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі № 711/8227/16-ц про поновлення на роботі [PERSON], стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди» (абз.3 стор. 2 Подання); «такими протиправними діями [PERSON] завдано матеріальних збитків у шкоди вигляді відшкодування середньомісячної заробітної плати та моральної » (абз..4 стор. 2 Подання); «про порушення ректором ЧДТУ [PERSON]. Статуту Черкаського державного технологічного університету та контракту №1-110 від 16.05.2014р.» ( абз.З стор. З Подання). Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Суд вважає, що факт поширення інформації шляхом зачитуванням Подання [PERSON] ЧДТУ на конференції трудового колективу та те, що вона стосується позивача, сумнівів не викликає та не заперечується стороною відповідачів. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 19 постанови зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Згідно з статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивачем не спростовані докази, які надані відповідачем [PERSON], а саме щодо судових рішень, оскільки зазначені факти підтверджуються матеріалами справи та приєднані до справи. Відповідно до частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Згідно з ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Зокрема, суд вважає, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх колег та опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). [PERSON] є достатньо публічною людиною, професіоналом з тривалим досвідом роботи у галузі освіти, науки, про що свідчить диплом доктора наук та присуджено науковий ступень доктор економічних наук на підставі прилюдного захисту дисертації, присвоєно вчене звання професора кафедри менеджменту. У справі Jerusalem v. Austria суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Інформація, яка викладена у Поданні [PERSON], яку позивач вважає недостовірною відносно неї, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно із статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. При цьому, слід зазначити, що позовна заява не містить жодного конкретного факту про те, яким чином відповідачі порушили права позивача, за захистом яких позивач звернувся із даним позовом до суду, оскільки відповідальність покладається на колегіальний орган, а не на фізичних осіб. Відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Положеннями ст. 277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину третю, яка покладала обов'язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою. Поруч з наведеним, згідно з ч.ч. 1, 2 Закону України «Про інформацію», передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В той же час, відповідно до роз'яснень, наданих судам у п.4 ППВСУ № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи», зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки)загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи,у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Суд звертає увагу на п.6 названої постанови, де зазначається, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 90000 грн. солідарно, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Разом з тим, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оцінюючи моральну шкоду в 90 000,00 грн. позивач не пояснила суду, в чому саме полягає спричинення їй моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, оцінивши які суд мав би можливість встановити наявність чи відсутність нанесення моральної шкоди позивачу та визначити розмір шкоди. Позивач належним чином не довела факт будь-яких неправомірних дій з боку відповідачів по відношенню до неї, і що діями відповідачів було завдано шкоду її честі, гідності та діловій репутації. У зв'язку з чим, не підлягає задоволенню як похідна вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено порушень прав позивача, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вище викладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу матеріальних збитків, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів та представником в судовому засіданні не було доведено наявність матеріальної чи моральної шкоди, протиправності діяння чи без діяння відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed