Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кам`янського районного суду з позовною заявою до Кам`янської міської об`єднаної територіальної громади про припинення права власності на земельну часку (пай) та просила визнати право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] . Після її смерті фактично прийняв спадщину, але не оформив спадкових прав її син, батько позивачки [PERSON] . Зазначає, що згідно довідки архівного відділу Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області №04-02/55 від 27 травня 2020 року 21 липня 1997 року у книзі реєстрації та переоформлення прав власності на земельну часту (пай) по Лузанівській сільській раді Кам`янського району Черкаської області за реєстраційним номером 567 зареєстровано сертифікат ЧР №0244857 на ім`я [PERSON] на земельну частку (пай) в 2,78 умовно кадастрових гектарах та [PERSON] є власником земельної ділянки. Вказує, що сертифікат був виданий після смерті власника і в порядку спадкової трансмісії увійшов до складу спадщини, яку прийняв померлий [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] , як його донька вступила в управління майном, але оскільки відсутній сертифікат на земельну частку (пай) спадкодавця, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2021 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання, надано строк для подання учасниками заяв по суті. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 20 травня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Від представника відповідача Кам`янської міської об`єднаної територіальної громади надійшов відзив на позовну заяву, у якому просили повністю відмовити у задоволенні позову, оскільки позов безпідставний, необгрунтований, спадкової трансмісії у вказаній позивачкою ситуації не відбулося. Вважає, що факт родинних відносин між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з доказів наданих стороною позивача, не можна однозначно встановити, оскільки з витягу про народження [PERSON] , а саме з розділу «відомості про матір» міститься не достатньо ідентифікуючих ознак, що саме ця особа є матір`ю батька позивачки. Також зазначає, що позивачем не надано копію заяви про прийняття спадщини [PERSON] до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини та копії аналогічної заяви поданої позивачем, а також інших доказів вступу в управління чи володіння спадковим майном, а саме не надано документів, які б свідчили про сплату земельного податку за земельну часту (пай) якими нібито користувалить батько позивачки [PERSON] та вона сама, не доверено факт проживання батька [PERSON] та позивачки з власницею земельної частки (паю) [PERSON] . Додає, що рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2020 року по справі №696/759/20 [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову, оскільки нею не доведено факт родинних відносин між нею та [PERSON] та те, що її батько та вона фактично прийняли спадщину та вступили в управління майном померлої [PERSON] , та наголошує, що ці факти вже встановленні рішенням суду та не потребують додаткового доказування (а.с. 65-69). З відповіді на відзив вбачається, що позивач вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, що означає в неї наявність права на отримання спадкового майна, та само по собі виключає можливість визнання цієї спадщини відумерлою. Зазначає, що оскільки майно увійшло до складу земель комунальної власності воно збереглося і може бути передано спадкоємцю. Заслухавши думку учасників процесу, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 травня 1974 року (а.с. 47). Так, [PERSON] зареєструвала 04 червня 1998 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , прізвища після одруження: його [PERSON] , її [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] від 04 червня 1998 року (а.с. 48). Із повторно виданого Черкаським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Черкаській області свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 квітня 2019 року, вбачається, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 50). Із повторно виданного Черкаським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Черкаській області свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21 вересня 2018 року, вбачається, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 49). Так, згідно Витягу з Державного реєстру вктів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України вбачається, що [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 51). З довідки Лузанівського старостинського округу від 27.05.2019 року вбачається, що [PERSON] у власність надана земельна ділянка площею 2,78 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 18). З архівної довідки архівного відділу Кам`янської районної державної адміністрації Черкаської області №04-02/55 від 27.05.2020 вбачається, що у книзі реєстрації та їх переоформлення на право власності на земельну частку (пай) по Лузанівській сільській раді зареєстровано 21.07.1997 за реєстраційним №567 сертифікат серія ЧР №0244857 на ім`я [PERSON] , за місцем проживання с.Лузанівка, розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах 3,07; вартість земельної частки (паю) в карбованцях 15294, підпис власника сертифікату в книзі реєстрації сертифікатів отримувача зазначений (а.с. 44). З архівного витягу №04-02/58 від 27.05.2020 у спискі власників земельних часток (паїв) по Лузанівській сільській раді під №133 зазначена [PERSON] , серія та номер сертифіката - ЧР 0244857, № земельної ділянки 430, площа 2,78 га (а.с. 45). Так, з копії рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2010 року по справі № 2-о-37/2010 вбачається, що заяву прокурора про визнання спадщини відумеролою задоволено, спадщину, яка складається із земельної частки (паю) розміри 2,78 умовних кадастрових га, яка відкрилась та розташована на території Лузанівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області, після померлої [INFO] [PERSON] визнано відумерлою та передано у власність Лузанівській сільській раді Кам`янського району Черкаської області (а.с.40). Постановою державного нотаріуса Кам`янської державної нотаріальної контори від 25 березня 2020 року, [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] на земельну ділянку, розташовану в адмін межах Лузанівської сільської ради Кам`янського району, належну померлій 24.07.1994 року [PERSON] відмовлено у зв`язку з тим, що нею не поданий документ, який підтверджує право власності померлої [PERSON] на земельну ділянку (а.с. 43). Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 01 грудня 2020 року по справі №696/759/20, [PERSON] у задоволенні позову про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом відмовлено (а.с. 41-42). З матеріалів справи вбачається, що Лебедівська сільська рада увійшла до складу Кам`янської територіальної громади , тому остання є правонаступником усіх прав та обов`язків, розпорядником майна Лебедівської сільської ради. Даний факт сторонами не оспорюється. Згідно частини першої статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію (частина друга статті 1280 ЦК України). Аналіз вказаних норм свідчить, що спадкоємець може вимагати передання в натурі майна, яке перейшло як відумерле до територіальної громади на підставі рішення суду і збереглося, за умови, що такий спадкоємець прийняв спадкове майно. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця -\~ст. 525 ЦК УРСР. Згідно з\~ст. 548 ЦК УРСР\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до\~ст. 549 ЦК УРСР\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Натомість з доказів, які містяться в матеріалах справи судом встановлено, що позивач названих вище вимог закону не дотрималася та після відкриття спадщини не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Доказів щодо управління або володіння спадковим майном в законом передбачений термін, також в матеріалах справи відсутні. Статтею 551 ЦК УРСР визначено, що якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Право на прийняття спадщини за трансмісією у разі його виникнення реалізується на загальних підставах, із урахуванням строків, встановлених статтею 551 ЦК УРСР. Тобто, коли має місце спадкова трансмісія, нотаріус, який встановив, що спадкоємець не прийняв спадщину, обов`язково повинен звернути увагу на те, скільки часу залишилось до закінчення строку на прийняття спадщини для спадкоємців, які спадкують в порядку спадкової трансмісії. Від цього залежить, коли нотаріус має право видати перше свідоцтво про право на спадщину будь-кому зі спадкоємців, оскільки строк на прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії є загальним, але не може бути меншим ніж три місяці. Якщо строк, що залишився менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Порядок оформлення спадщини в разі спадкової трансмісії звичайний: спадкоємці померлого спадкодавця подають заяву про прийняття спадщини до нотаріуса за місцем відкриття спадщини після спадкодавця, який помер першим. Перехід права на прийняття спадщини на підставі спадкової трансмісії від спадкодавця [PERSON] до спадкоємця [PERSON] можливий лише у тому випадку, якби спадщина, яка відкрилася після смерті [PERSON] [INFO] , не була прийнята та юридично оформлена спадкоємцем [PERSON] [PERSON] , протягом шести місяців у зв`язку з її смертю. Відтак позивачем не надано жодних доказів, що вона зверталася із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії після смерті свого батька, в строк визначений законом, до нотаріуса за місцем відкриття спадщини після спадкодавця [PERSON] , отже у [PERSON] відсутні правові підстави для спадкування земельної ділянки в порядку спадкової трансмісії. Крім того як вбачається із досліджених у судовому засіданні доказів, сертифікат на право на земельну частку (пай) за реєстраційним номером №567 на ім`я [PERSON] , зареєстрований 21.07.1997 року, тобто після смерті власника, так як остання померла [INFO] . Тобто, фактично спадкодавець [PERSON] не набула право власності на спадкове майно, оскільки померла до того часу як отримала сертифікат. Із доказів наданих позивачем, зокрема із архівної довідки (а.с. 16) вбачається, що сертифікат на право на земельну частку пай на ім`я [PERSON] був отриманий його власником, про що свідчить підпис в книзі реєстрації сертифікатів, відтак суду залишається незрозумілим яким чином спадкодавець могла отримати сертифікат і поставити свій власноручний підпис після смерті. Рішенням Кам`янського районного суду від 01.12.2020, вбачається, що позивачу [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Рішенням суду встановлено, що позивачем не доведено в судовому порядку факт того, що вона вступила в управління та володіння майном після смерті [PERSON] та [PERSON] . Зі змісту мотивувальної частини постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 25.03.2020 вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину, так як розпоряджалася особистим майном померлого, в той же час спадкова справа була заведена за заявою [PERSON] . З цієї ж відмови вбачається, що був втрачений державний акт на земельну ділянку в оригіналі, в той же час як вбачається з матеріалів справи державний акт не виготовлявся і не міг бути виготовлений, оскільки сертифікат на право на земельну частку пай був зареєстрований на ім`я померлої власниці, після її смерті, і доказів того, що даний сертифікат видавався суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволені позовної заяви слід відмовити повністю, оскільки позивачем не надано достатніх доказів щодо права останньої на отримання спадщини в порядку спадкової трансмісії, позивачем не доведено, що вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин і не просить поновити такий строк, доказів того, що є спадкоємцем в порядку спадкової трансмісії не надала, відтак вимога про припинення права власності територіальної громади фактично є похідною від вимоги про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, так як лише спадкоємець має право вимагати передання в натурі майна, яке перейшло як відумерле до територіальної громади, отже позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed