Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсними пунктів 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору №3006Z174, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» 01.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі №2717. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.10.2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання кредиту №11061217000, до якого 01.11.2016 року було укладено додаткову угоду №11061217000-1 про зміну умов щодо забезпечення виконання зобовязання, а в забезпечення зобовязань 01.11.2006 року було укладено іпотечний договір №30006Z174, за яким передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне нежиле приміщення приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв.м, що знаходиться за адресою м.Чернігів, вул. Жабинського, буд 13. Посилається, що 11.06.2010 року, 12.07.2010 року і 08.09.2011 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено додаткові угоди до кредитного договору про зміну графіка погашення кредиту, про зміну розміру відсотків за користування кредитом і про зміну схеми погашення кредиту, зміну кінцевого терміну погашення кредиту, в звязку з чим 08.09.2011 року було укладено договір про внесення змін №1 до іпотечного договору. В наступному 21.09.2015 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу №27, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги за кредитним договором з усіма додатковими угодами до нього і 22.09.2015 року договору про відступлення прав вимоги №1, а отже до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» перейшло право вимоги за іпотечним договором і права іпотекодержателя предмету іпотеки. Зазначає, що п.5.2 іпотечного договору відповідач може задовольнити свої вимоги шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність відповідача. Однак, вважає, що п.5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору не відповідають положенням ст.ст. 33,35 та 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки в розділі 5 спірного договору міститься інший, не визначений Законом України «Про іпотеку», позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі має зовсім іншу правову природу, умови і порядок застосування, ніж угода про перехід права власності у вигляді застереження про добровільну передачу, визначена в іпотечному договорі від 01.11.2006 року. А тому вищезазначені обставини свідчать про недійсність п.5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору від 01.11.2006 року. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити відповідно до письмових заперечень, які долучено до матеріалів справи (а.с.76). Крім того, просив застосувати наслідки спливу позовної давності, так як позивач уклав іпотечний договір №3006Z174 в 2006 році, а до суду звернувся лише в 2017 році (а.с.46). Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена, надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 31.10.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і [PERSON] укладено договір про надання кредиту №11061217000 (а.с.10-18). За умовами даного договору позивач отримав від відповідача 280 000 доларів США, які зобовязаний був повернути в строк до 30.10.2017 року. Відповідно п.9.1 вищевказаного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником своїх зобовязань за цим Договором, відшкодування заборгованості перед Банком за цим Договором проводиться шляхом стягнення з поручителя/гаранта (у разі їх наявності), чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно, що є забезпеченням за даним Договором та/або активи (кошти і майно) Позичальника на вибір Банку. Згідно п.9.12 уклавши цей Договір, Позичальник надає Банку згоду передавати права і обовязки Банку за даним Договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди Позичальника. Також 08 вересня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду №2 до Договору про надання кредиту №11061217000 (а.с.23-24) щодо зміни схеми погашення кредиту. Крім того, 01.11.2006 року між [PERSON] і АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Іпотечний договір №30006Z174 про передачу в іпотеку нежилого приміщення приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв.м, що є власністю Іпотекодавця та знаходиться за адресою: місто Чернігів, вулиця Жабинського, будинок 13 (а.с.25-30). Також, 08.09.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 1 до Іпотечного договору № 30006Z174, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 01 листопада 2006 року за реєстраційним №2717 (а.с.31-32). Розділ 5 даного іпотечного договору №30006Z174 від 01.11.2006 року регламентує порядок задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, п.5.3 сторони домовились, що добровільна передача предмета іпотеки у власність Іпотекодержателя здійснюється в порядку наведеному в пункті 5.3.1. При цьому, сторони погодили, що у випадку невиконання (або часткового невиконання) Іпотекодавцем своїх зобовязань перед Іпотекодержателем за кредитним договором та/або за цим договором іпотеки, Предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя. Зазначена згода сторін є угодою про перехід права власності, що набуває чинності з моменту, зазначеного в п.5.3.3. Перехід права власності не потребує додаткового оформлення і сторони погоджуються про те, що «Застереження про добровільну передачу» відображає усі питання по переходу права власності від Іпотекодавця до Іпотекодержателя, щодо яких сторони мали намір домовитись (п.5.3.1). Відповідно п.5.3.2 сторони погоджуються, що сума заборгованості за кредитним договором, зазначеним п. 1.3 зараховується в рахунок сплати за передачу предмету іпотеки у власність згідно до ст. 601 ЦК України, або за ініціативою іпотекодержателя вважається відступним, згідно до ст. 600 ЦК. Зазначена ініціатива іпотекодержателя вказується в повідомленні, зазначеному в п.5.3.3, цього договору. Згідно п.5.3.3 договору у випадку невиконання (або часткового невиконання) Іпотекодавцем своїх зобовязань перед Іпотекодержателем за кредитним договором та/або Іпотекодавцем за цим договором іпотеки, нотаріус на вимогу Іпотекодержателя здійснює виконавчий напис на цьому договорі. Іпотекодержатель направляє повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу Предмету іпотеки Іпотекодержателю. У реалізації іпотекодердателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу до 06.06.2008 року здійснюється виключно за погодженням з Фондом комунального майна Чернігівської міської ради та на умовах, які зазначені в договорі купівлі продажу, посвідченому приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] 31.10.2006 року за №2704. Позивач зазначає, що дані пункти іпотечних договорів не відповідають приписам ст. 33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час вчинення оспорюваного правочину, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час вчинення оспорюваного правочину, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Норма ст. 37 вищевказаного закону, в редакції чинній на час вчинення оспорюваного правочину, зазначає, що Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно п.7.2 іпотечного договору №3006Z174, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» 01.11.2006 року, підписанням даного договору іпотекодавець підтверджує, що розуміє умови цього договору і погоджується з ними. Так, позивач погодився з такими умовами та підписав іпотечний договір. Матеріали справи не містять даних про звернення [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» щодо незгоди з умовами договору, чи окремих його пунктів. Окрім цього, відповідно до пояснень представників сторін, у квітні 2016 року у позасудовому порядку в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя звернуто стягнення на спірне іпотечне майно, зокрема шляхом добровільної передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя (п.5.2, п.5.3 іпотечного договору). За наведених обставин, підстав для визнання недійсними пунктів 5.3, 5.3.1, 5.3.2, 5.3.3 іпотечного договору №3006Z174 суд не вбачає, тому у задоволенні позову слід відмовити. Представник відповідача під час розгляду справи просив застосувати строк позовної давності, так як іпотечний договір укладено в 2006 році, а до суду звернувся лише в 2017 році. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, то сплив позовної давності не має значення. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed