Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до Березанської міської ради Київської області, [PERSON] про визнання частково недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва на право власності на квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору дарування від 27.05.2016 року, укладеного між матір`ю позивачки - [PERSON] , та нею, остання є власником 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 1/3 частина вказаної квартири належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності від 19.11.2008 року, виданого виконавчим комітетом Березанської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 19.11.2008 року № 78/08. Позивачка як співвласник не може в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, а саме зареєструвати своїх дітей та чоловіка, оформити субсидію, та не може встановити з [PERSON] порядок спільного користування квартирою, оскільки не знає, хто він та де знаходиться. Як вказує позивачка, зі слів її мами їй відомо, що останній є родичем її батька - [PERSON] , який помер в 2003 році, яким чином був прописаний в квартирі та з якою метою - їй не було відомо. Разом з тим, позивачка зазначає, що на момент приватизації [PERSON] у вказаній квартирі не проживав та заяви на її приватизацію не писав, членом сім`ї не був та спільного господарства з ними не вів. Мати позивачки не надавала згоди на його реєстрацію для тимчасового проживання, відтак, вважає, що останній був помилково включений в список співвласників вказаної квартири. Враховуючи вказане, просить суд визнати частково незаконним розпорядження органу приватизації Березанської міської ради Київської області № 78/08 від 19.11.2008 року про передачу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у часткову приватну власність [PERSON] , а також скасувати частково свідоцтво про право власності № 78/08 від 19.11.2008 року, видане виконавчим комітетом Березанської міської ради в частині належності права часткової приватної власності [PERSON] на вказану квартиру. 15.03.2019 року позивачка подала до суду уточнену позовну заяву, в якій вказувала, що 13.05.1997 року її батько [PERSON] отримав від виконавчого комітету Березанської міської ради ордер № 1578 на згадану вище квартиру за адресою: [ADDRESS] , для своєї сім`ї, яка на той час складалась з чотирьох осіб, в тому числі [PERSON] (матері позивачки) та її доньок - [PERSON] та [PERSON] . 19.11.2008 року виконавчим комітетом Березанської міської ради видано свідоцтво серії [NUMBER] , згідно якого 1/3 частина даної квартири належить відповідачу - [PERSON] . Нещодавно позивачка дізналась, що дане свідоцтво видане на підставі розпорядження органу приватизації від 19.11.2008 року № 78/08 на прохання її матері їй та членам її сім`ї, якими на той час являлись позивачка та її сестра. 27.05.2016 року після смерті батька та сестри матір позивачки подарувала останній 2/3 частини вказаної квартири. Як вказує позивачка, [PERSON] є родичем її батька, за даною адресою не проживає з 2006 року, на момент приватизації членом їхньої сім`ї не був. Відтак, просить скасувати спірне свідоцтво про право власності № 78/08 від 19.11.2018 року серії [NUMBER] в частині належності права на 1/3 частини квартири, видане на ім`я [PERSON] (а.с.19-20). Позивачка в судовому засіданні пред`явлений позов підтримала в повному обсязі уточнених позовних вимог, обґрунтовуючи його доводами, наведеними в позовній заяві, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, а саме шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням http://be.ko.court.gov.ua (а.с.34,40). Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Так, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача Березанської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, а саме судовими повістками під розписку, повістки направлялись за його місцезнаходженням, зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, яке співпадає з адресою, вказаною позивачем в позовній заяві (а.с.36,42). Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. За таких обставин, суд прийняв рішення про заочний розгляд за наявними матеріалами відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивачка проти такого порядку не заперечувала, а належним чином повідомлені відповідачі в судове засідання не з`явились, не повідомили причини своєї неявки та не подали відзиву. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 13.05.1997 року виконавчим комітетом Березанської міської Ради народних депутатів видано ордер на жиле приміщення № 1578, у відповідності до якого громадянину [PERSON] , а також членам його сім`ї - дружині [PERSON] та донькам [PERSON] та [PERSON] , надано право на зайняття жилого приміщення, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.8,21). Розпорядженням виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 19.02.2016 року № 13 «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань», розміщеним на офіційному сайті Березанської міської ради за посиланням: http://www.berezan.org.ua/rishenya-vikonkomy.html, [ADDRESS] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 06.10.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міського управління юстиції Київської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 200 (а.с.10). 19.11.2008 року виконавчим комітетом Березанської міської ради на підставі розпорядження № 78/08 від 19.11.2008 року видано свідоцтво про право власності на житло, зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності громадянці [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному (а.с.7). Як вбачається зі змісту вказаного вище розпорядження органу приватизації від 19.11.2008 року № 78/08, квартира за адресою: [ADDRESS] була передана у спільну приватну власність наймачу [PERSON] та членам її сім`ї в рівних частках кожному за її заявою про приватизацію (а.с.22). З відмітки на звороті вказаного вище свідоцтва від 19.11.2008 року вбачається, що 01.03.2016 року за р. № 230 Березанською міською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] (а.с.7). У відповідності до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 02.08.2016 року Березанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 02.08.2016 року, актовий запис № 63, позивачка уклала шлюб з громадянином [PERSON] , змінивши дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.6). Згідно договору дарування 2/3 частки квартири від 27.05.2016 року № 1035, посвідченого державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., [PERSON] подарувала належні їй 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , позивачці - [PERSON] , про що на звороті вказаного вище спірного свідоцтва від 19.11.2008 року нотаріусом зроблено відповідну відмітку (а.с.4-5). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Березанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 15.05.2018 року, актовий запис № 86 (а.с.9). При цьому, як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 01.10.2015 року, складеного депутатом Березанської міської ради Чуприною С. В., підпис якого посвідчено міським головою [PERSON] , зі слів сусідів за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, але не проживає з 2006 року [PERSON] , місце його проживання невідоме (а.с.23). Згідно довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 09.04.2019 року, отриманими в процесі підготовки справи до судового розгляду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України на запит суду за вих. № 356/120/19/908/2019 від 22.03.2019 року, відповідач по справі - [PERSON] з 11.12.2015 року значиться знятим з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.31). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Як визначено положеннями ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. При цьому, частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За змістом ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до статті 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання на момент виникнення спірних правовідносин регулювались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.02.2006 року, а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 (далі - Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56). Так, за визначенням ч. 1 ст. 1 вказаного вище закону в редакції від 17.02.2006 року, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно переліку, вказаного в ч. 1 ст. 2 Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.02.2006 року, до об`єктів приватизації належать, в тому числі, квартири багатоквартирних будинків. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.02.2006 року визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.02.2006 року). Така передача здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, та оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (ч.ч. 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.02.2006 року). При цьому, за змістом п.п. 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї на займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. В подальшому, як вбачається зі змісту п.п. 23, 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, подається громадянином до органу приватизації, де вони реєструються та на підставі яких орган приватизації видає відповідне розпорядження про приватизацію. Отже, наявність статусу члена сім`ї наймача, постійне проживання особи у житлі або збереження за ним такого права у визначених законом випадках, а також згода всіх повнолітніх членів сім`ї, в тому числі, і тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, є сукупністю юридичних фактів, необхідних для проведення приватизації житла. При цьому, відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст. 5 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції від 17.02.2006 року до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Аналогічне положення міститься в абз. 2 п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року № 56. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. За ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року № 6-125цс12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР та статті 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК Української РСР право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім`ї. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, за змістом ч. 1 цієї статті, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Частиною 3 цієї статті визначено випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад 6 місяців. При цьому, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, створення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Разом з тим, за правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, звертаючись до суду з позовом про скасування свідоцтва про право власності відповідача на частину квартири, позивачка факт вселення та проживання останнього у спірному житлі протягом певного часу не заперечує, вказуючи при цьому, що відповідач залишив квартиру у віці 16 років. Крім того, зазначає, що відповідач є родичем її батька. Водночас, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин, зважаючи на встановлену частиною 2 статті 328 ЦК України презумпцію правомірності набуття права власності, а також принцип змагальності цивільного процесу, вимоги позивачки про скасування свідоцтва про право власності відповідача мають бути відповідним чином доведені. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом про скасування свідоцтва про право власності відповідача на частину квартири, позивачка не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення встановленої законодавством процедури приватизації, в тому числі, і наявності обставин, які б свідчили про відсутність у відповідача права брати участь у приватизації житла, а ті, що були надані позивачкою на підтвердження вказаних посилань, судом розцінюються критично з наступних підстав. Так, наданий суду Акт обстеження житлово-побутових умов від 01.10.2015 року, складений депутатом Березанської міської ради Чуприною С. В., щодо не проживання [PERSON] за даною адресою з 2006 року складений зі слів сусідів та не містить жодних вказівок щодо причин такої відсутності, відтак, з огляду на визначене законом коло осіб, які набувають право на приватизацію житла в контексті положень ст. 71 ЖК України щодо збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, як доказ не доводить відсутність такого права у відповідача. Водночас, розпорядження органу приватизації від 19.11.2008 року № 78/08, як підстава видачі спірного свідоцтва про право власності, оспорене не було, відтак, видане у встановленому законом порядку за результатом розгляду заяви [PERSON] як наймача про приватизацію квартири. Відтак, доводи позивачки щодо не проживання [PERSON] в квартирі на момент її приватизації, як і причини його відсутності, ненадання згоди на його реєстрацію, а також відсутності в нього статусу члена сім`ї не підтверджені жодними належними доказами, відтак, носять характер недоведених посилань та розцінюються судом критично. Сама лише констатація позивачкою вказаного факту без будь-якого доказового підґрунтя не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, відповідач правомірно вселився до спірного житла як член сім`ї наймача в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, проживав там та набув право брати участь у приватизації квартири нарівні з наймачем. Доказів, які б спростовували наведені висновку суду, матеріали справи не містять. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed