Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

04 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 06 лютого 2006 року її було прийнято на посаду касира Новомосковського відділення Дніпропетровської філії Акціонерного комерційного банку «Форум» на підставі наказу № 17-к від 06 лютого 2006 року. 01 серпня 2012 року її було переведено на посаду старшого касира відділення № 1406 Публічного акціонерного товариства «Банк Форум». 26 червня 2013 року їй було вручено попередження про те, що на підставі рішення Правління ПАТ «Банк Форум», протокол засідання № 30 від 19 червня 2013 року та наказу Голови Правління банку № 88-в від 25 червня 2013 року «щодо внесення змін до штатного розкладу банку та скорочення чисельності та штату працівників» вона буде звільнена. 26 серпня 2013 року її за п. 1 ст. 40 КЗпП України звільнили з посади старшого касира відділення № 1406 Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» згідно з наказом № 1080к від 21 серпня 2013 року. Зазначила, що Положенням, затвердженим рішенням Правління АКБ «Форум», протокол № 3 від 23 січня 2007 року, погодженим Рішенням Спостережної ради АКБ «Форум», протокол № 3/2007 від 26 січня 2007 року «Про заохочення та винагороду працівників за вислугу років в АКБ «Форум», передбачено виплату у розмірі одного окладу, яка призначається всім працівникам, які працюють в АКБ «Форум», в залежності від безперервного стажу роботи в Банку, які входять до спискового складу станом на 31 грудня календарного року що минув. Оскільки вона працювала в банку з 06 лютого 2006 року і її стаж роботи на дату звільнення з ПАТ «Банк Форум» становив більше п`яти років, на 31 грудня 2011 року вона була у штаті банку та мала право отримати матеріальну винагороду в розмірі одного окладу, відзнаку корпоративної етики банку і Подяку. Додала, що Подяку вона отримала 31 січня 2012 року, а матеріальну винагороду як до звільнення, так і після нього вона не отримувала. Її оклад становив 2 300,00 грн. Позивач, посилаючись на умови укладеного з відповідачем колективного договору, а також на вимоги Закону України «Про оплату праці» і норми КЗпП України зазначила, що відповідач повинен був виплатити їй зазначені кошти, або за два місяці повідомити про зміни умов оплати праці. Із судових засідань їй стало відомо, що ще у 2010 році відповідач в односторонньому порядку змінив умови оплати праці, не повідомивши її про це за два місяці. Вона була повідомлена, що після п`ятирічного стажу роботи ій буде виплачена заробітна плата за вислугу років, а отже Положення діє з моменту укладання з нею трудового договору і поширила на неї з початку працевлаштування до ПАТ «Банк Форум». Вона неодноразово зверталась до адміністрації відповідача з вимогою виплатити їй кошти за вислугу років - 5 років бездоганної праці, її вимоги ігнорувались та працівники повідомили їй, що згідно п. 3.7 протоколу Правління № 27 від 25 травня 2010 року норму про виплати було "призупинено", однак не визначено на який саме термін, на її думку це повинно буди на нетривалий час, тобто дія Положення «Про заохочення та винагороду працівників за вислугу років в АКБ «Форум», затверджене Рішенням Правління АКБ «Форум», протокол № 3 від 23 січня 2007 року фактично не скасовано, а лише призупинено, а тому п. 3.7 протоколу Правління № 27 від 25 травня 2010 року в розумінні Конституції України підлягає скасуванню. Крім того, зазначеними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 1 000,00 грн. У зв`язку з наведеним, позивач просила суд: стягнути з відповідача на її користь не виплачену заробітну плату (кошти за вислугу років - п`ять років вислуги) у сумі 2 300,00 грн., визнати незаконним та скасувати п. 3.7 протоколу Правління № 27 від 25 травня 2010 року та стягнути з відповідача на її користь заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. Не погоджуючись із пред`явленим позовом, засобами електронного зв`язку 18 січня 2019 року та засобами поштового зв`язку 23 січня 2019 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, у якому посилався на необґрунтованість вимог позивача, оскільки виплати на які посилається позивач відносяться до заохочувальних, які не є істотними умовами праці та до яких не застосовуються положення щодо необхідності попередження про їх зміну, а регулюються виключно локальними нормативними актами, які є правом відповідача, а не обов`язком. Крім того, позивачем необґрунтовано стягнення моральної шкоди, оскільки банком не здійснювалось будь-яких неправомірних дій чи бездіяльності. Разом з тим, посилався на пропущення позивачем строків звернення до суду, установленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а тому просив відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 31-59, 63-80). Позивач 06 лютого 2019 року засобами електронного зв`язку та 11 лютого 2019 року подала суду відповідь на відзив, у якій заперечувала доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, посилаючись на те, що різного виду заохочення входять до складу заробітної плати, п. 3.7 протоколу Правління № 27 від 25 травня 2010 року підлягає скасуванню, а також на те, що своїми протиправними діями відповідач завдав їй душевних страждань, що виразились у її постійному нервовому стані, вона часто хворіла, відчувала постійну тривогу та переживання від неможливості захистити своє порушене право, у зв`язку з чим позов просила задовольнити у повному обсязі (а.с. 83, 84-91, 98-101). Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 року було відкрито провадження у справі (а.с. 11-12). Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. 28-29). Ухвалою суду від 09 квітня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті (а.с. 111-112). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши вступні промови представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до таких висновків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказане узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1-3 статті 13 ЦПК України установлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При цьому, за вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З трудової книжки [PERSON] , наданої суду в копії, вбачається, що 06 лютого 2006 року її прийнято на посаду касира Новомосковського відділення Дніпропетровської філії Акціонерного комерційного банку «Форум» на підставі наказу № 17-к від 06 лютого 2006 року. 01 серпня 2012 року [PERSON] було переведено на посаду старшого касира відділення № 1406 ПАТ «Банк Форум». 27 серпня 2013 року позивача звільнили з посади старшого касира відділення № 1406 ПАТ «Банк Форум» за п. 1 ст. 40 КЗпП згідно з наказом № 1080к від 21 серпня 2013 року (а.с. 4). Як установлено судом Положенням, затвердженим рішенням Правління АКБ «Форум», протокол № 3 від 23 січня 2007 року, погодженим Рішенням Спостережної ради АКБ «Форум», протокол № 3/2007 від 26 січня 2007 року «Про заохочення та винагороду працівників за вислугу років в АКБ «Форум», передбачено виплату у розмірі одного окладу, яка призначається всім працівникам, які працюють в АКБ «Форум», в залежності від безперервного стажу роботи в Банку, які входять до спискового складу станом на 31 грудня календарного року що минув (а.с. 7-8), в свою чергу відповідно до протоколу № 27 засідання Правління ПАТ «Банк Форум» від 25 травня 2010 року прийнято рішення про зупинення Положення про заохочення та винагороду працівників за вислугу років в межах своєї компетенції, що обумовлено у п. 3.7 цього протоколу (а.с. 22-25). Заохочення Банком деяких працівників за вислугу років не спростовує факту відсутності підстав для застосування до позивача вимог вказаного Положення, дія якого була зупинена на час досягнення позивачем п`ятирічного безперервного трудового стажу у даному банку. Окрім цього, слід зазначити, що згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає: Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Зона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Виплати, яки є предметом спору у даній справі відносяться до категорії заохочувальних та компенсаційних, виплата яких здійснювалась на підставі локальних нормативно-правових актів, а саме: Положення про матеріальне стимулювання працівників ПАТ «Банк Форум», що затверджене рішенням Правлінням ПАТ «БАНК ФОРУМ» від 26 лютого 2005 року № 8 та Положення про заохочення та винагороду працівників за вислугу років від 26 січня 2007 року протокол № 3/2007. Вимоги ст. 32 КЗпП, щодо попередження про зміну систем та розміру оплати та праці, не застосовуються щодо інших заохочувальних та компенсаційних виплат, з приводу яких існує спір в даній справі. При застосуванні заохочувальних та компенсаційних виплат слід керуватись локальними нормативними актами, а не ст. 32 КЗпП України, підтверджується роз`ясненням щодо застосування законодавства про оплату праці у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Пунктом 3.5 колективного договору Відповідача визначено, що змінна частина заробітної плати не є гарантованою формою оплати праці і складається з посадових надбавок, премій, заохочувальних та компенсаційних виплат. Також колективним договором визначено, що види матеріального стимулювання, заохочувальних виплат визначаються внутрішніми нормативними документами банку. Таким нормативним документом було Положення про заохочення та винагороду працівників за вислугу років, дія якого припинена 25 травня 2010 року, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача коштів за вислугу років у розмірі 2 300,00 грн. та в частині визнання незаконним і скасування п. 3.7 протоколу Правління № 27 від 25 травня 2010 року задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зауважує наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно з частиною першою статі 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, викладених у покутах 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Як вбачається із позовної заяви, звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди у цій справі, [PERSON] підстави її стягнення і розмір взагалі не обґрунтовувала, доказів на підтвердження такої шкоди суду не надавала. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed