Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м.Києві (м. Київ, пров. Музейний, 2-Д), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Яворська Наталія Вікторівна (м.Київ, вул. Павла Усенка, 8, прим.17 літ. "а" ) про визнання батьківства. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що з літа 2002 року перебувала у близьких стосунках з [PERSON] з яким познайомилась під час вступу у 2002 році до економіко-правового технікуму при Міжрегіональній Академії управління персоналом у міста Києві. В середині 2003 року вона завагітніла від нього. Під час вагітності [PERSON] усіма способами підтримував, оплачував квартиру, навчання, відпочинок, купував одяг, побутові речі, деякі меблі, продукти харчування, ліки, а також давав грошові кошти на те, щоб було необхідне для неї та майбутньої дитини. [INFO] народився син [PERSON] , з пологового будинку [PERSON] зустрічав разом з її мамою. Під час вагітності вона дізналась, що [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та має сина [PERSON] ,2011 року народження, а також має старшого сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що [PERSON] визнавав себе біологічним батьком [PERSON] , однак просив її відкласти на деякий час документальне оформлення батьківства у зв`язку із труднощами, пов`язаними з особистими стосунками у його родині між ним і дружиною, що могли нашкодити їй, сину [PERSON] та його бізнесу. 22.04.2004 року позивач зареєструвала народження сина у відділі РАЦС Солом`янського управління юстиції м.Києва де відомості про батька були внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Весною 2007 року [PERSON] наполіг на тому, щоб його біологічне батьківство було підтверджене для чого вони звернулись до відповідної медичної установи і 11.05.2007 року отримали результати дослідження які підтвердили біологічне батьківство [PERSON] . Однак [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 13 березня 2018 року скасовано ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року про відкриття провадження у вказаній справі, та матеріали цивільної справи передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва. Ухвалою від 13.04.2018 року справу прийнято до провадження Святошинського районного суду м. Києва та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 23.10.2018 року витребувано докази. Ухвалою суду від 04.03.2019 року призначено у справі судово-медичну експертизу у зв`язку із чим провадження по справі було зупинено. Ухвалою суду від 23.04.2020 року поновлено зупинене провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 26.10.2020 року витребувано докази. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] у позивачки [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. В свідоцтві про народження батьком зазначено [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України вбачається, що відомості про батька записані за вказівкою матері. В обґрунтування позовних вимог позивачка в судовому засіданні зазначала, що з літа 2002 року перебувала у близьких стосунках з [PERSON] з яким познайомилась під час вступу у 2002 році до економіко-правового технікуму при Міжрегіональній Академії управління персоналом у міста Києві. В середині 2003 року вона завагітніла від [PERSON] . Під час вагітності і після пологів [PERSON] усіма способами підтримував, оплачував квартиру, навчання, відпочинок, купував одяг, побутові речі, деякі меблі, продукти харчування, ліки, а також давав грошові кошти на те, щоб було необхідне для неї та майбутньої дитини. [INFO] народився син [PERSON] , з пологового будинку [PERSON] зустрічав разом з її мамою. Під час вагітності вона дізналась, що [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та має сина [PERSON] ,2011 року народження, а також має старшого сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що [PERSON] визнавав себе біологічним батьком [PERSON] , однак просив її відкласти до 16 років документальне оформлення батьківства у зв`язку із труднощами, пов`язаними з особистими стосунками у його родині між ним і дружиною, що могли нашкодити їй, сину [PERSON] та його бізнесу. 22.04.2004 року позивач зареєструвала народження сина у відділі РАЦС Солом`янського управління юстиції м.Києва де відомості про батька були внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Стверджувала, що весною 2007 року [PERSON] наполіг на тому, щоб його біологічне батьківство було підтверджене для чого вони звернулись до ТОВ «Євролаб» і 11.05.2007 року отримали результати дослідження які підтвердили біологічне батьківство [PERSON] . Однак [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим вона і звернулась до суду з даним позовом. Позивачка вказувала, що батьківство померлого [PERSON] підтверджується доданими до позову письмовими доказами , в тому числі і висновком генотипоскопічного дослідження від 14.11.2017 року №15714 МГЦ «МАМА-ПАПА», яким встановлено біологічний родинний зв`язок між ймовірними братами [PERSON] та [PERSON] . Також звертала увагу на дослідження проведене 11.05.2007 року ТОВ «Євролаб» щодо встановлення батьківства [PERSON] . Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вказувала на те, що жодних позашлюбних дітей у покійного чоловіка [PERSON] не було, родина проживала щасливо, всі вихідні дні та свята проводили тільки з родиною, у подружжя народилась друга дитина - донька Майя , про яку позивачка в позові не зазначає, тобто цей факт їй відомий не був. До того ж в родині було відомо, що у старшого сина [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] народилась дитина, яку ніколи ніхто не бачив і є об`єктивні причини вважати, що Фоменко Артем є його сином, до того ж дослідження МГЦ «МАМА-ПАПА» є сумнівним і в описовій частині дослідження зазначається про апріорну ймовірність споріднення досліджуваних у 50%. До того ж стосовно висновку ТОВ «Євролаб» на адвокатський запит отримано відповідь, що дослідження проводилось у 2017 році та з самого дослідження вбачається, що нестандартний зразок для дослідження від [PERSON] надано третьою особою. Отже жоден з доказів наданих позивачкою не підтверджує батьківство померлого [PERSON] . Будь-яких інших доказів, чи то спільних фото померлого з дитиною та позивачкою за весь час начебто відносин з [PERSON] надано суду не було. Як вбачається з матеріалів справи, згідно висновку експерта №103-107-2019 від 03.04.2020 року біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] виключається. Відповісти на питання щодо біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] не є можливим у зв`язку з відсутністю зразка крові померлого. У відповідь на запит суду з ТОВ «Євролаб» 20.11.2020 року надано інформацію, що відповідно до інформації з бази даних пацієнтів для проведення генетичного дослідження звернулась пацієнтка [PERSON] на предмет встановлення спорідненості між [PERSON] , [INFO] народження та [PERSON] , [INFO] . Для проведення вищевказаного дослідження від [PERSON] та [PERSON] було відібрано ротовий мазок, від [PERSON] було надано - «окурок». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки, [PERSON] яка є рідною сестрою покійного [PERSON] , [PERSON] , який є директором підприємства покійного [PERSON] зазначили, що ніколи покійний [PERSON] не повідомляв про наявність у нього ще однієї дитини, весь вільний час проводив з дружиною та двома дітьми, ніколи ніхто з них жодного разу ні позивачку ні її сина не бачили і не знали. Відповідно до ст.. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільно-процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримає та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Відповідно до указаної норми, а також норми статті 130 СК України, відповідачем у спорі про визнання батьківства є особа, яка, на думку позивача, є батьком дитини. Оскільки спірні правовідносини випливають з особистих немайнових відносин, то правонаступництво у таких спорах не допускається. Таким чином, з наведеного випливає, що пред`явлення [PERSON] позову про визнання батьківства до дочки померлого [PERSON] є безпідставним, оскільки між сторонами не виникло цивільно-правового спору, який би підлягав вирішенню у порядку позовного провадження. Аналогічна правова позиція викладена також і у постанові Верховного суду від 26.02.2020 року у справі № 736/379/19. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, із врахуванням відсутності достовірних даних щодо батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] народження , позовні вимоги н підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed