Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та відповідачем [PERSON] у січні 2007 року був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 110000 грн. зі сплатою 19% річних за весь час користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 18 січня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань у тому ж обсязі, що і боржник. Позичальник повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитним договором шляхом внесення щомісячного платежу. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в зв'язку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками та пені за прострочення платежів. У зв'язку з зазначеним, позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 260683,52 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачі у судовому засіданні підтвердили факт укладення кредитного договору та договору поруки, а також факт отримання кредитних коштів та наявність заборгованості. У задоволенні позову просили відмовити у зв'язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра", з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], як позичальником з другої сторони, був укладений кредитний договір №8/2007/980-МК33-38/М, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у 110000 грн. зі сплатою 19% річних за весь час користування кредитом строком по 18 січня 2012 року. Позичальник взяв на себе зобов'язання щомісяця здійснювати погашення заборгованості у розмірі та строки, які визначені Графіком повернення кредиту, який є невід'ємною частиною договору/а.с.7-8/. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань у тому ж обсязі, що і боржник./а.с. 11/. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику обумовлену договором суму кредитних коштів /а.с.10 на звороті/. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків, внаслідок чого станом на 05 червня 2015 року за ним утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі у розмірі 260683,52 грн., з яких: 87186,87 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 107436,19 грн. - заборгованість за відсотками, 66060,46 грн. - пеня. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком /а.с.9/. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Статтею 259 ЦК визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, проте, як встановлено судом, договору між сторонами щодо збільшення позовної давності в письмовій формі не укладалось. Згідно змісту кредитного договору, кінцевим терміном погашення заборгованості було 18 січня 2012 року, останній платіж за кредитним договором здійснено 28.02.2011 року, що підтверджується поясненнями сторін та розрахунком позивача. Отже, строк позовної давності сплив 18 січня 2015 року, тоді як позивач, звернувся до суду лише 01 липня 2015 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право Банку на отримання суми боргу по кредитному договору від відповідачів є доведеним, але таке право не підлягає захисту у зв'язку з пропуском Банком строку позовної давності, тому суд приходить до висновку про відмову з задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed