Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулася до Мукачівського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивує тим, що з 01 вересня 2012 року по січень 2017 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] року від шлюбу в них народився син [PERSON]. 04 січня 2017 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду шлюб між ними розірвано та стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає разом з нею, вона самостійно несе витрати по утриманню сина. Вона має намір забезпечити сину повноцінний відпочинок в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Вона неодноразово зверталася в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, однак останній відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини, у зв'язку з чим звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги та їх мотиви підтримала повністю, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити. [PERSON] пояснила, що має намір на протязі трьох місяців кожного року до досягнення дитиною повноліття виїжджати за межі України з метою відпочинку та оздоровлення, в тому числі поїхати з сином до Чеської Республіки навідати бабусю. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмовому запереченні на позовну заяву, а саме: відсутність спору про право; відсутність документів щодо потреби в лікуванні сина; порушення права [PERSON] як батька на виховання сина. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 лютого 2013 року. Згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 січня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу, позивачу по справі [PERSON] - відновлено дошлюбне прізвище - "[PERSON]". Дитину - [PERSON], [INFO], залишено проживати при матері - [PERSON]. Стягнуто з [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень, щомісячно, і до досягнення ним повноліття, починаючи з 28 листопада 2016 року. Згідно довідки Кленовецького дошкільного навчального закладу № 24 від 16.08.2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], відвідує Кленовецький дошкільний навчальний заклад. Згідно довідки Кленовецької амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №82 від 03.08.2017 року, [PERSON] з групи часто хворіючи на застудні захворювання. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Вимоги ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Разом з тим порядок виїзду дітей за кордон регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону, яким зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В той же час виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи зі змісту зазначеного вище нормативного врегулювання порядку виїзду дитини без згоди одного з батьків з України, мова йде про необхідність з'ясування конкретної держави прямування в однині та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. Аналогічна висновок міститься в постанові Верховного суду України №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року: «Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення». Вищезазначене узгоджується з правовими позиціями ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ. Так, згідно правової позиції, викладеної в ухвалі ВССУ від 09 липня 2015 року в справі № 6-7961св15: «статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства». Відповідно до ст. 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, ст. 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У зв'язку з цим суд вказує увагу на наступне. Звертаючись до суду, позивач вказує на те, що батько дитини ухиляється від надання дозволу на виїзд дітей з України. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини суду не представлено. У зв'язку з цим у суду відсутні підстави вважати, що існує порушення прав та інтересів позивача чи дитини в цьому спорі. Визначений позивачем термін для надання дозволу на виїзд дитини з України, тобто до досягнення ним 16 років, судом не може бути визнаний розумним. Навпаки, суд приходить до висновку про те, що дозвіл на виїзд дитини до досягнення нею 16 років позбавить дитину та батька можливості належного спілкування та виховання, передбаченого чинним законодавством України і, як наслідок, порушить їх права. За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дитини за кордон без згоди батька без зазначення конкретної країни прямування та чітко визначеного строку перебування у цій країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини до досягнення нею 16-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивач, буде суперечити нормам закону та порушуватиме права відповідача, як батька дитини, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed