Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Виконавчий комітет Конотопської міської ради звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить відібрати малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. На обгрунтування вимог представник позивача [PERSON], з посиланням на норми ч.1 п.2,4 ст.164 СК України, зазначила, що відповідач ніде не працює, зловживає спиртними напоями та ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дітей, матеріально не утримує, не дбає про їх стан здоровя, не купує продуктів харчування, одягу взуття. Будинок, в якому проживає родина, перебуває в аварійному стані, проте ремонт не робиться, в кімнатах не прибрано, речі та постільні приналежності брудні. Крім того, співмешканець відповідачки, який також зловживає спиртними напоями, застосовує до останньої фізичну силу, що негативно впливає на виховання та психічний стан дітей. У жовтні 2016 року [PERSON], за постановою судді Конотопського міськрайонного суду, притягувалась до адмінвідповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством обовязків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей (ч.1 ст.184 КпАП України), проте належних висновків не зробила, на зауваження не реагує, що і стало підставою для звернення до суду з позовом про відібрання у неї дітей. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки не сповістила, заяви про відкладення розгляду справи не надходило. Отже, неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи і прийняттю рішення. Суд, вислухавши доводи представника позивача, свідків, дослідивши представлені докази, приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є матірю неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.10,11). За положенням ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Відповідно до ч.1 ст.32, ч.3 ст.51 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з пунктами 2,4 ч.1 ст.164 СК України, з урахуванням приписів ст.170 СК України, відібрання дитини у батьків може мати місце при доведеності обставин ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини, захворювання на хронічний алкоголізм чи наркоманію, а також якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання.. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. У статті 12 згаданого Закону визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Відповідно до ст. 14 названого Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вищевказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 наведеного Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 17 зазначеного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За нормою ч. 5 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У цій справі було встановлено, що за рішенням суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, було відібрано трьох неповнолітніх дітей без позбавлення заявників батьківських прав (ст. 170 СК України). У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Відповідно до ст. 165 СК України виконком Конотопської міської ради, як орган опіки та піклування, мав право за наявності достатніх підстав на звернення до суду з позовом про відібрання дітей у відповідача. Проте, для визначення чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві» необхідно оцінювати в контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені на виправдання втручання доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст. 8 Конвенції (п. 48 Рішення). У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї. Як зазначалось вище заявлені позовні вимоги зводяться до того, що відповідач зловживає спиртними напоями, ухиляється від виконання обов»язків по вихованню дітей та мається небезпека для здоров»я і морального виховання дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За приписом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На переконання суду підстави наведені позивачем жодним належним доказом не підтверджені і є лише припущеннями. Так, хронічний алкоголізм відповідача нічим не підтверджений, відсутні докази саме навмисного ухилення від виконання батьківських обов»язків, а також загрози здоров»ю і моральному вихованню дітей. Не може заслуговувати на уваги суду і посилання на аварійність будинку в якому проживає родина, оскільки, як встановлено під час судового розгляду, жодної допомоги на ремонт будівлі виконавчим комітетом не надавалось, а безробіття, яке є загальновідомим фактом в Україні, і несе за собою скрутне матеріальне становище, позбавляє можливості придбати нове житло чи відремонтувати старе. До того ж останньої підстави не визначає і законодавець. Акти обстеження умов проживання в переважній більшості за минулий 2016 рік, а за 13.06.2017 року, з огляду на те, що діти внаслідок фізичних вад фактично навчаються і проживають в школі-інтернаті, не є переконливим доказом для задоволення вимог. При цьому слід зазначити, що у наведених актах відображено про брудність у будинку за відсутності дітей, до того ж не носить систематичний характер і може бути усунута. Не можуть вважатися такими доказами і пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які висловили власне суб»єктивне бачення негативного способу життя родини [PERSON], при цьому вказали, що мати дуже любить дітей. Крім того, вони не є фахівцями в галузі медицини і не можуть встановлювати діагнози з приводу хронічного алкоголізма відповідача. Щодо притягнення [PERSON] до адмінвідповідальності за ч.1 ст.184 КпАП України, то це також не може бути підставою для відібрання дітей. У висновку про доцільність відібрання дітей, складеному 21.04.2017 року, виконкомом Конотопської міської ради, зокрема, стверджується, що [PERSON] веде неорганізований спосіб життя, ніде, не працює, зловживає спиртними напоями, не створює належних умов для проживання, виховання та розвитку дітей, будинок знаходиться в занедбаному стані, із чого робиться висновок про доцільність відібрання у матері дітей, що відповідатиме інтересам останніх (а.с.4-5). Відповідно до частин 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вищевказаний висновок органу опіки і піклування, яким визнано за доцільне відібрати дітей у матері, не містить обгрунтувань того, яким чином таке втручання в сімейне життя неповнолітніх дітей, буде відповідати їх інтересам, і яким саме інтересам цих дітей, чи позитивно вплине на дитину розлучення з матірю та відсутність з її боку піклування. Ураховуючи викладене суд вважає, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки надані ним докази є не достатньо переконливими та об'єктивними, що викликає сумнів у їх достовірності, тому підстави для відібрання дітей у відповідача, відповідно до положень п. 2, 4 ч. 1 ст. 164, 170 СК України, відсутні.

Outcome: dismissed