Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

05 лютого 2018 року позивач звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою [ADDRESS]. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є власником вищевказаного будинку. Відповідач по справі [PERSON] являється колишнім співмешканцем позивача, проте в зазначеному будинку він не проживає з жовтня 2014 року, його особистих речей в будинку не має. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг та позивач не може унормувати кількість осіб, що мають право та фактично проживають на законних підставах в належному їй на праві власності будинку. [PERSON] не проживає у вказаному будинку за своїми особистими мотивами, без будь-якого тиску чи примусу, в добровільному порядку припинити свою реєстрацію не бажає, а тому позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, також вказав, що позов визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, встановивши обставини справи, що підтвердженні засобами доказування, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав громадян. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє,користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає,що наявність чи відсутність прописки /реєстрації/ самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З системного аналізу зазначених статей ЖК Української РСР в сукупності із ст. 29 ЦК України та нормами ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» можна зробити висновок, що право на зайняття наймачем та членами його сім`ї житлового приміщення наявне у них до тих пір доки воно (житлове приміщення) є їх місцем постійного і реального проживання, яке зареєстроване у встановленому порядку. В постанові Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 р., роз'яснено, що судовому розгляду підлягають спори пов'язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування житлового будинку серії ВКО № 161101 від 07.05.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Іванківської районної державної нотаріальної контори Київської області Воробей Т.П. та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18944244 від 25.05.2008 р. Згідно довідки сільської ради від [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS]. Відповідно до довідки Ладижицької сільської ради Іванківського району Київської області від 28.04.2015 року № 394, [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає в [ADDRESS] разом з: [PERSON] (син) та [PERSON] (зареєстрований, але не проживає), що також підтверджується і довідкою від 28.11.2017 року № 1004. Відповідно до Актів про встановлення факту не проживання [PERSON] в [ADDRESS] від 02.04.2015 року, 28.04.2015 року, 14.05.2015 року, 10.06.2015 року, 19.09.2017 року, 31.10.2017 року та 28.11.2017 року, при обстеженні виявлено що за вказаною адресою [PERSON] зареєстрований, але не проживає з жовтня 2014 року, його особисті речі в будинку відсутні, а фактично він проживає по [ADDRESS]. Відповідно до рішення Ладижицької сільської ради Іванківського району Київської області від 19.02.2016 року № VII-5/57, [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Як встановлено судом, відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, що визначено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», житлом не користується без поважних причин протягом тривалого часу (понад 3 роки), не бере участі в його утриманні, чим порушується право власності позивача Враховуючи, що судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що позивачка є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], відповідач з 2014 року не проживає в будинку, його реєстрація в будинку порушує права власника, а також те, що відповідач визнав позов в повному обсязі, суд приймає рішення визнати останнього таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Позивач просила судові витрати покласти на неї. На підставі викладеного,

Outcome: approved