Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Є., про визнання недійсним договору дарування. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Як стверджувала позивач, у серпні 2014 року вона виявила відсутність правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS]. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо, що вказана квартира на підставі договору дарування від 25.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Є. за реєстровим №2005, належить на праві власності [PERSON] У зв'язку з вищезазначеним позивач звернулась з відповідною заявою до правоохоронних органів, на підставі якої Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві було відкрито кримінальне провадження №12014100050006561 за фактом вчинення злочину. [PERSON] зазначила, що в грудні 2013 року вона підписала ряд документів, наданих їх відповідачем, змісту яких вона не розуміла, мотивуючи це відсутністю у неї освіти, вміння читати та писати, а тому не усвідомлювала, що між нею та [PERSON] укладався договір дарування. Посилаючись на ст.230 ЦК України, [PERSON] просила суд визнати договір дарування від 25.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Є. за реєстровим №2005, недійсним, оскільки даний правочин вчинений під впливом обману. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, зі слів представників [PERSON] остання є інвалідом і не здатна самостійно залишити місце свого проживання. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримали, просили суд позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування квартири, як такий, що вчинений під впливом обману. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували та пояснили, що, укладаючи договір від 25.12.2013 року, сторони мали намір укласти саме договір дарування. Своє бажання подарувати квартиру відповідачеві позивач виказувала задовго до укладення договору і пояснювала тим, що її син [PERSON] зловживає спиртними напоями, а це може призвести до втрати останнім квартири. Також, відповідач заперечував проти відсутності у позивача вміння читати та писати. Крім того, [PERSON] пояснив, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Є. декілька разів приїжджала до позивача, проводила з нею попередні співбесіди з приводу укладення договору дарування, роз'яснювала правові наслідки такого договору, з'ясовувала, чи не змінила позивач своє бажання відчужити квартиру на користь відповідача. Додатково відповідач зазначив, що укладенню договору дарування передувала видача позивачем на його ім'я довіреності, якою [PERSON] надала відповідачеві повноваження здійснювати дії, пов'язані із замовленням, виготовленням та отриманням будь-яких документів, необхідних для відчуження спірної квартири. З цих підстав відповідач та його представник просили суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Крім того, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Є. надала до суду письмові заперечення проти позову та пояснила, що 25.12.2013 року за реєстровим №2005 було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] Вказану нотаріальну дію було вчинено поза приміщенням, яке є робочим місцем нотаріуса, оскільки позивач по справі за станом здоров'я не могла з'явитись до приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса. У своїх запереченнях приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубкова О.Є. звернула увагу суду на те, що чотири рази особисто здійснювала виїзди за місцем проживання позивача, під час яких нею було проведено дві попередні співбесіди з [PERSON] стосовно договору дарування квартири, його правових наслідків, прав та обов'язків дарувальника та обдарованого, роз'яснено процедуру посвідчення та оформлення договору дарування квартири, повідомлено про перелік документів, необхідних для посвідчення такого договору. Також в поясненнях третьої особи вказано, що договір дарування квартири [PERSON] підписувала особисто у присутності нотаріуса, більше того, особисто і в присутності нотаріуса розписувалась у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та на документах, пов'язаних зі здійсненням державної реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що вона є дружиною покійного брата [PERSON], часто спілкувалася з позивачем та неодноразово чула від неї про намір подарувати квартиру своєму племіннику [PERSON] [PERSON] зазначила, що [PERSON] вміє читати і писати, а також, що позивач знала, бажала та розуміла, що дарує квартиру відповідачеві. Допитана в якості свідка [PERSON] вказала, що вона є племінницею [PERSON] та сестрою [PERSON], із позивачем та відповідачем вона перебуває у приязних стосунках і часто з ними спілкується. Свідок зазначила, що позивач з власної ініціативи подарувала відповідачеві квартиру, жодного тиску, зловживань чи обману з боку відповідача на неї не здійснювалось. Крім того, [PERSON] пояснила, що вона була присутня під час оформлення позивачем довіреності на ім'я відповідача на збір документів, необхідних для оформлення договору дарування квартири, та зазначила, що [PERSON] вміє читати і писати, оскільки самостійно в присутності нотаріуса підписувала довіреність, більше того, раніше неодноразово надсилала поштою письмові привітання з різними святами. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2013 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) було укладено договір дарування, відповідно до умов якого позивач подарувала відповідачеві квартиру [ADDRESS]. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Є. за реєстровим №2005 (а.с.64-65). Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.230 ЦК України є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені в ч.1 ст.229 ЦК України. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування. Суб'єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману. Під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину іншою стороною щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. П.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Правочини, які вчиняються під впливом обману належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочини, вчинені під впливом обману щодо обставин, що мають істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом обману. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що обман насправді мав місце, тобто надати докази, які б свідчили про істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорі дарування від 25.12.2013 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, були попередньо ознайомлені з вимогами щодо вчинення нотаріальних дій, розуміли значення та умови цього договору, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного. У п.19 оспорюваного договору дарування вказано, що нотаріусом роз'яснено сторонам договору вимоги законодавства щодо змісту договору та правових наслідків його укладення. Таким чином, суд вважає, що, укладаючи договір дарування квартири, позивач не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, враховуючи зміст договору і роз'яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення правочину. Факт вільного та усвідомленого волевиявлення позивача щодо укладення договору дарування підтверджується також письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме - належним чином засвідченою випискою з реєстру нотаріальних дій за 25.12.2013 року, в якому міститься запис за реєстровим №2005 стосовно посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] (а.с.60-63), та належним чином засвідченими виписками з журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, за 02.12.2013 року та 25.12.2013 року, в яких містяться записи виїзду нотаріуса за межі робочого місця з метою проведення попередніх співбесід щодо посвідчення договору дарування квартири, здійснення державної реєстрації права власності на квартиру, отримання заяви від [PERSON] про державну реєстрацію права власності на квартиру, посвідчення договору дарування квартири (а.с.67-72). При цьому, із вказаних документів вбачається що підписи та їх розшифрування в журналах виклику нотаріуса та реєстрації нотаріальних дій здійснені власноручно [PERSON] Крім того, позивач [PERSON] за власним підписом 02.12.2013 року видала нотаріально посвідчену довіреність на ім»я [PERSON], якою надала повноваження останньому на представництво її інтересів в усіх, без винятку органах пов»язаних із виготовленням, замовленням та отриманням будь-яких документів, які в сукупності необхідні для відчуження належної їй квартири. Також, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена довіреність за власним підписом [PERSON] на представництво її інтересів в суді [PERSON] Таким чином, твердження представників позивача про невміння писати та читати [PERSON] спростовуються змістом самої ж позовної заяви, свідченнями свідків та наявними матеріалами справи. Згідно з приписами ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. З огляду на зазначене, посилання представників позивача на наявність заяви [PERSON] про заволодіння відповідачем правовстановлюючими документами на її квартиру та відкриття правоохоронними органами кримінального провадження до встановлення обвинувальним вироком суду вини [PERSON] не є свідченням протиправних дій останнього та підтвердженням обставин введення [PERSON] в оману. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Представники позивача не надали жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, позивач діяла під впливом обману. З цих підстав, відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 230 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed