Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору від 08.02.2006 року [PERSON], 08.02.2006 року отримала кредит у розмірі 5500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. В зв'язку з чим, станом на 31.12.2013 року заборгованість [PERSON] складає - 22883,14 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 5 462,61 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15 854,67 грн. Крім того, представник позивача вказує, що відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафи становлять: 500 грн. - штраф (фіксована частина)та 1065,86 грн. штраф (процентна складова), які теж підлягають стягненню з відповідачки. Зважаючи на данні обставини позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 22883,14 грн. Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, надіслала до суду заперечення, згідно якого позовні вимоги не визнала. Зазаначила, що вона дійсно у 2006 році зверталась до позивача з метою отримання кредитної картки, але процедура не була доведена до кінця, оскільки карту їй не надали, кредитний ліміт на ній відкрито не було, кошти зараховані також не були, а тому вона нею не користувалася та грошові кошти не отримувала. Водночас, відповідачка зауважила, що навіть якби між ними існували кредитні правовідносини, позовні вимоги не підлягали б задоволенню через сплив позовної давності, оскільки загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позивач до суду звернувся лише 13.02.2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 08.02.2006 року [PERSON] була підписана заява про отримання кредиту в сумі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.9-14 - копія заяви). В матеріалах справи є також Умови і правила надання банківських послуг (а.с. 10-13). Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Крім того, відповідно до пункту 6.4 умов і правил надання банківських послуг уразі незгоди зі змінами правил чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. Як вказує позивач, відповідачка договір не виконує, кредит і відсотки не повертає, у зв'язку із чим станом на 31.12.2013 року заборгованість [PERSON] складає - 22883,14 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 5 462,61 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15 854,67 грн., 500 грн. - штраф фіксована частина та 1065,86 грн. штраф процентна складова(а.с. 5-8 - розрахунок заборгованості). Посилання відповідача на те, що кредитний договір не було укладено, її заява не може бути кредитним договором, оскільки не містить усіх істотних умов є помилковим з огляду на таке. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно частин 1 і 2 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як вбачається з заяви № 4405359760125149 від 08 лютого 2006 року відповідач надала свою згоду, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Крім того, заявою та Правилами користування платіжною карткою передбачено умови кредитування, а саме форма кредиту - кредитний ліміт , мета використання, процентна ставка по кредитному ліміту , умови та строк погашення заборгованості, як шляхом внесення коштів на карту клієнта так і списанням банком коштів з дебетної карти. Зазначені умови відповідають вимогам глави 71 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 рок та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, вказані обставини свідчать про укладення між Банком та відповідачкою договору про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідачці було надано кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 1048, 1050, 1054 цього Кодексу передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору. За нормами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Таким чином, за правилами ст.1050 ЦК боржник мав би сплатити позивачу всі нараховані і несплачені суми за умовами договору. Однак, згідно Умов банківської послуги визначено, що погашення кредиту (проценти, кредитні кошти) повинно здійснюватись щомісячно та в строки кредитного ліміту (а.с.10-12). За змістом Договору повний розрахунок за кредитом мав бути виконаний протягом строку кредитного ліміту Який співпадає зі строком дії кредитної карти (а.с.12). Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Суд звертає увагу на те, що при укладенні договору сторони домовились щодо процедури погашення заборгованості і вона мала здійснюватись шляхом внесення позичальником коштів на кредитну карту та їх списання банківською установою (а.с.9). У статті 264 ЦК є приписи щодо переривання перебігу строку позовної давності, в тому числі і у разі вчинення зобов'язаною особою дій, які свідчать про визнання боргу чи обов'язку. Однак згаданою нормою диктується обов'язок заявника доведення дій боржника, які слід оцінювати як такі, що свідчать про визнання боргу. Вагомих доказів про те, що боржник визнавав борг за минулий час в матеріалах справи не має. Суд звертає увагу і на те, що навіть визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. Позовна давність існує в цивільному праві у першу чергу з метою захисту інтересів боржника. Відповідно до ч.4,5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідачка у справі письмово заявляла клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с.31-32).

Outcome: dismissed