Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Фонду соціального страхування України за участю третьої особи [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивувала тим, що 21 жовтня 2010 року наказом № 358-к була прийнята на посаду головного спеціаліста відділу діловодства управління організаційного та документального забезпечення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України. 17 жовтня 2013 року позивача було переведено на посаду начальника відділу діловодства та контролю виконавської дисципліни управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України. Відповідно до ч. 4 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року за № 1105-ХІУ у 2017 році утворено Фонд соціального страхування України шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України. У зв`язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фондів, позивача з 01 серпня 2017 року переведено на посаду заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Наказом № 1029 від 22 грудня 2017 року позивача з 29 грудня 2017 року було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням на підставі постанов правління Фонду від 12 вересня 2017 року за № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року за № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», а також наказу виконавчої дирекції Фонду від 26 жовтня за № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці». Рішенням Дніпровського районного суду від 25 січня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, наказ Фонду від 22 грудня 2017 року за № 1029 визнано незаконним та позивача поновлено на роботі з тих підстав, що при звільненні Відповідач порушив, зокрема, вимоги ст. ст. 32, 42, 49-2 КЗпП України та не врахував мого переважного права на залишення на роботі (як працівник з більшим стажем та досвідом роботи, та як дружина військовослужбовця, учасника бойових дій), не запропонував мені наявну роботу за відповідною професією та спеціальністю й іншу роботу на посадах, які були вакантними, не повідомив мене персонально за два місяці про майбутнє звільнення. Крім того, судом встановлено, що у зв`язку з реорганізацією у Фонді відбувалися зміни істотних умов праці (ст. 32 КЗпПУ), а не скорочення чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпПУ). 29 березня 2019 року наказом виконавчої дирекції Фонду від 28 березня 2019 року за № 15-к позивача повторно звільнено з роботи з тих самих підстав, що зазначені в наказі від 22 грудня 2017 року за № 1029, який рішенням суду визнано незаконним. Вважає своє звільнення незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки зазначені в наказі № 15-к від 28 березня 2019 року підстави для звільнення позивача, не є підставами звільнення у зв`язку із скороченням; не враховано переважного права позивача на залишення на роботі; не враховано, що позивачу можливо було запропонувати наявну роботу за відповідною професією та спеціальністю й іншу роботу на посадах, які були вакантними. У зв`язку з чим просить визнати наказ № 15-к від 28 березня 2018 року про звільнення незаконним, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 31 жовтня 2019 року ухвалою суду у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення судової технічної експертизи документа відмовлено. 31 жовтня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представництво інтересів здійснював [PERSON] . Представник позивача Філонов Р.І. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Додатково пояснив, що зазначені в наказі № 15-к від 28 березня 2019 року підстави для звільнення позивача, не є підставами звільнення у зв`язку із скороченням; не враховано переважного права позивача на залишення на роботі; не враховано, що позивачу можливо було запропонувати наявну роботу за відповідною професією та спеціальністю й іншу роботу на посадах, які були вакантними. Представник відповідача Левшунов Д.С. позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов, який долучено до матеріалів справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 22 грудня 2017 року наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 1029 «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з посади заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29 грудня 2017 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (а.с. 9). 25 січня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до Фонду соціального страхування України, третя особа [PERSON] про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково: визнано незаконним наказ Фонду соціального страхування України «Про звільнення [PERSON] » від 22.12.2017 року № 1029. Поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року. Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 304 476 (триста чотири тисячі чотириста сімдесят шість) грн. 12 коп. У решті позовних вимог відмовлено (а.с. 20-28, 29-40). 28 січня 2019 року наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 4-к на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 29 грудня 207 року (а.с. 19). 28 березня 2019 року наказом Фонду соціального страхування України № 15-к «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з посади заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29 березня 2019 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України) (а.с. 8). Позивач просить визнати наказ № 15-к від 28 березня 2018 року про звільнення незаконним та поновити на роботі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що зазначені в наказі № 15-к від 28 березня 2019 року підстави для звільнення позивача, не є підставами звільнення у зв`язку із скороченням; не враховано переважного права позивача на залишення на роботі; не враховано, що позивачу можливо було запропонувати наявну роботу за відповідною професією та спеціальністю й іншу роботу на посадах, які були вакантними. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористався своїм правом подачі відзиву до позову, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки з 01 січня 2018 року посаду заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яку обіймала позивач скорочено під час реорганізації структурних підрозділів виконавчої дирекції Фонду. 28 січня 2019 року наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 4-к на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 29 грудня 207 року. Відповідачем в повній мірі дотримано процедуру звільнення позивача, оскільки згідно довідки виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 28 травня 2019 року, вакантні посади в період з 28 січня 2018 року, на момент попередження [PERSON] про звільнення, по 29 березня 2019 року, на момент звільнення [PERSON] у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України були відсутні, в період з 28 січня по 29 березня 2019 року працівники на роботу до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не приймалися. Крім того, 28 травня 2019 року довідкою Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України позивача повідомлено про припинення членства [PERSON] у зв`язку з її виключенням, відповідно до протоколу Ради Профспілки працівників виконавчої дирекції Фонду № 8 від 06 березня 2018 року. В день звільнення 29 березня 2019 року відповідачем видано позивачу копію наказу про звільнення від 28 березня 2019 року № 15-к, належним чином оформлену трудову книжку, що підтверджується підписом позивача в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до неї та проведено повний розрахунок з позивачем, відповідно до повідомлення № 7 від 29 березня 2019 року, як це передбачено ст. 47 КЗпП України. На підтвердження відзиву представник відповідача надав суду постанову правління Фонду соціального страхування України № 13 від 08 лютого 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів» (а.с. 70-72, 73), структуру виконавчої дирекції Фонду від 10 лютого 2017 року (а.с. 74), постанову правління Фонду соціального страхування України № 32 від 24 травня 2017 року «Про внесення змін до постанови правління Фонду соціального страхування України № 13 від 08 лютого 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів» (а.с. 75), постанову правління Фонду соціального страхування України № 40 від 13 липня 2017 року «Про внесення змін до постанови правління Фонду соціального страхування України № 13 від 08 лютого 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів» (а.с. 76), постанову правління Фонду соціального страхування України № 47 від 12 вересня 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» (а.с. 77), граничну чисельність працівників Фонду соціального страхування України (а.с. 78), постанову правління Фонду соціального страхування України № 50 від 10 жовтня 2017 року «Про затвердження структури органів Фонду» (а.с. 79-80, 81, 82), наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 603 від 26 жовтня 2017 року «Про зміни в організації виробництва і праці» (а.с. 83), постанову правління Фонду соціального страхування України № 8 від 19 липня 2018 року «Про внесення змін граничної чисельності працівників та структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (а.с. 84-85, 86. 87), наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 348-ОД від 01 серпня 2018 року «Про зміни у структурі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (а.с. 88-89), повідомлення від 28 січня 2019 року про відсутність вакантних посад у виконавчий дирекції Фонду станом на дату цього повідомлення, яке отримано позивачем 28 січня 2019 року (а.с. 90), довідку виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 28 травня 2019 року, відповідно до якої вакантні посади в період з 28 січня 2018 року, на момент попередження [PERSON] про звільнення, по 29 березня 2019 року, на момент звільнення [PERSON] у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України були відсутні, в період з 28 січня по 29 березня 2019 року працівники на роботу до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не приймалися (а.с. 91), інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (а.с. 92-93, 94-95), довідку Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28 травня 2019 року про припинення членства [PERSON] у зв`язку з її виключенням, відповідно до протоколу Ради Профспілки працівників виконавчої дирекції Фонду № 8 від 06 березня 2018 року (а.с. 96), штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 20 липня 2017 року (а.с. 98-102), штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 квітня 2018 року (а.с. 103-108), штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01 листопада 2018 року (а.с. 109-114), відомості щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження органів Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10 жовтня 2017 року № 52 «про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення (а.с. 148), посадова інструкція заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, затверджену 29 серпня 2017 року (а.с. 149-151), протокол № 8 Ради Профспілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 06 березня 2018 року, яким виключено, зокрема, [PERSON] з Профспілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а.с. 152-155, 156). Позивачем у відповіді на відзив зазначено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва встановлено, що при звільненні відповідач порушив, зокрема, вимоги ст.ст. 32, 42, 49-2 КЗпП та не врахував переважного права позивача на залишення на роботі, не запропонував наявну роботу за відповідною професією та спеціальністю й іншу роботу на посадах, які були вакантними, не повідомив персонально за два місяці про майбутнє звільнення. Наказ про звільнення від 28 березня 2019 року за № 15-к містить посилання на ті самі підстави, що містяться в наказі від 22 грудня 2017 року за № 1029, а саме: постанови правління Фонду від 12 вересня 2017 року за № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року за № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», наказ виконавчої дирекції Фонду від 26 жовтня за № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці», а тому обставини, які доводять незаконність звільнення з цих підстав вже встановлені рішенням суду і вони повторному доказуванню не підлягають. Твердження відповідача про те, що штатним розкладом від 01 листопада 2018 року не передбачено ні управління документального забезпечення, ні посади заступника начальника цього управління, є необґрунтованим. Крім того, оскільки звільнення 29 березня 2019 року відбулося з аналогічними порушеннями, що й звільнення 29 грудня 2017 року, тому немає підстав для зміни формулювання причин останнього звільнення. Представник відповідача у письмових запереченнях проти відповіді на відзив зазначив, що всі доводи та міркування позивача зводяться до її власних припущень при хибному трактуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно із частинами першою та третьою статті 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. При цьому, Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз`яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Пунктом 18 зазначеної постанови передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду від 25 січня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, наказ Фонду від 22 грудня 2017 року за № 1029 визнано незаконним та позивача поновлено на роботі з тих підстав, що при звільненні відповідач порушив, зокрема, вимоги ст. ст. 32, 42, 49-2 КЗпП України та не врахував переважного права на залишення на роботі (як працівник з більшим стажем та досвідом роботи, та як дружина військовослужбовця, учасника бойових дій), не запропонував наявну роботу за відповідною професією та спеціальністю й іншу роботу на посадах, які були вакантними, не повідомив персонально за два місяці про майбутнє звільнення. 28 січня 2019 року наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 4-к на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 29 грудня 207 року (а.с. 19). 28 березня 2019 року наказом Фонду соціального страхування України № 15-к «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з посади заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29 березня 2019 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України). Судом також встановлено, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, позивач була попереджена про наступне звільнення, тому відповідач мав всі підстави для звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Так, постановою правління Фонду соціального страхування України № 13 від 08 лютого 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів» затверджено з 20 липня 2017 року граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 267 штатних одиниць (а.с. 70-72, 73), постановою правління Фонду соціального страхування України № 47 від 12 вересня 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01 січня 2018 року граничну чисельність працівників - 188 штатних одиниць (а.с. 77), граничну чисельність працівників Фонду соціального страхування України (а.с. 78), постановою правління Фонду соціального страхування України № 50 від 10 жовтня 2017 року «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01 січня 2018 року нову структуру виконавчої дирекції Фонду (а.с. 79-80, 81, 82). Постановою правління Фонду соціального страхування України № 8 від 19 липня 2018 року «Про внесення змін до граничної чисельності працівників та структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» затверджено з 01 листопада 2018 року граничну чисельність працівників - 150 штатних одиниць (а.с. 84-85,86, 87). Відповідно директором виконавчої дирекції Фонду затверджено штатний розпис з 20 липня 2017 року у кількості 267 штатних одиниць, з 01 січня 2018 року - 188 штатних одиниць, з 01 листопада 2018 року - 150 штатних одиниць. Підставою для звільнення позивача 28 березня 2019 року вказано постанову правління Фонду соціального страхування України № 47 від 12 вересня 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», постанову правління Фонду соціального страхування України № 50 від 10 жовтня 2017 року «Про затвердження структури органів Фонду», наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 603 від 26 жовтня 2017 року «Про зміни в організації виробництва і праці». Позивач стверджувала, що відповідачем не було враховано переважного права позивача на залишення на роботі та їй не було запропоновано усіх наявних вакантних посад, які вона могла займати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо й іншу роботу на посадах, які були вакантними. Посилання позивача на те, що їй не було запропоновано іншої посади є безпідставним, виходячи з такого. 28 січня 2019 року позивача повідомлено про відсутність вакантних посад у виконавчий дирекції Фонду станом на дату цього повідомлення, яке отримано позивачем 28 січня 2019 року (а.с. 90). Згідно довідки виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 28 травня 2019 року, вакантні посади в період з 28 січня 2018 року, на момент попередження [PERSON] про звільнення, по 29 березня 2019 року, на момент звільнення [PERSON] у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України були відсутні, в період з 28 січня по 29 березня 2019 року працівники на роботу до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не приймалися (а.с. 91). Згідно відомостей щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження органів Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10 жовтня 2017 року № 52 «про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення вбачається, що позивач під підпис ознайомилася 21 жовтня 2017 року (а.с. 148). Отже, за встановлених обставин суд приходить висновку про дотримання відповідачем вимог закону щодо попередження працівника за 2 місяці про наступне звільнення, та їй не було запропоновано усіх наявних вакантних посад, які вона могла займати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо й іншу роботу на посадах, які були вакантними, у зв`язку з їх відсутністю. Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу(профспілкового представника),первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" містить роз`яснення про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1. Зі змісту протоколу № 8 Ради Профспілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 06 березня 2018 року, вбачається, що позивача виключено з Профспілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а.с. 152-155, 156). 28 травня 2019 року довідкою Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України позивача повідомлено про припинення членства [PERSON] у зв`язку з її виключенням, відповідно до протоколу Ради Профспілки працівників виконавчої дирекції Фонду № 8 від 06 березня 2018 року (а.с. 96) Встановлені обставини свідчать про звільнення позивача з дотриманням вимог діючого трудового законодавства, у тому числі положень статті 492 КЗпП України. За встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних [PERSON] до Фонду соціального страхування України за участю третьої особи [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Крім того позивач просить про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно п.32 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення провадиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, вони задоволенню не підлягають. За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Фонду соціального страхування України за участю третьої особи [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повністю.

Outcome: dismissed