Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] до ПАТ «Акцент - Банк», третя особа ФОП [PERSON] про визнання кредитного договору від 26 березня 2016 року №АВН0RG149800197, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Акцент-банк» у розмірі 9007,44 грн. на оплату товару, передбаченого договором купівлі-продажу від 26.03.2016 року, укладеного з ФОП [PERSON] на купівлю ПВХ конструкцій (вікна) та ДБ, неукладеним. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що після підписання оспорюваного договору споживчого кредиту з відповідачем позивачка у відповідності до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» подала заяву про відкликання своєї згоди на укладання договору, проте відповідач безпідставно її не прийняв, вказавши на те, що для розірвання Договору необхідно надати в Банк акт повернення товару. Однак позивач вказує, що ані грошових коштів від Банку, ані товарів від ФОП [PERSON] не отримувала. Таким чином [PERSON] вважає, що Банк порушив права позивача в частині безпричинного незадоволення її вимог щодо відкликання згоди на укладення кредитного договору. Крім того, позивач зазначає, що Банком порушено процедуру надання споживчого кредиту, оскільки вважає, що під час укладення Договору про надання споживчого кредиту сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, зокрема не було обумовлено питання щодо права дострокового повернення кредиту та умов дострокового розірвання договору. У зв'язку з викладеним позивач був змушений звернутись до суду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, де зазначив, що проти задоволення позову заперечує, у зв'язку з тим, що дійсно [PERSON] подавалась заява про відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, однак в порушення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем не повернуто грошові кошти банку та не надано підтвердження факту повернення товару. Банком було виконано всі вимоги щодо діючого законодавства в частині укладення споживчого кредиту. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 березня 2016 року позивач [PERSON] подала заяву до ПАТ «Акцент-банк» про надання споживчого кредиту в сумі 9007,44 грн. на оплату товару, передбаченого за договорами №ВС-757 та №ВС-760 від 26.03.2016 року, укладеного з ФОП [PERSON] на купівлю ПВХ конструкцій (вікна). 26 березня 2016 року між ПАТ «Акцент-банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № АВН0RG149800197. Предметом договору споживчого кредиту є зобов'язання банка надати [PERSON] кредит у розмірі 9007,44 грн. шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] 29 березня 2016 року позивач направила на адресу ПАТ «Акцент-банк» письмове повідомлення про відкликання згоди на укладання кредитного договору. [PERSON] кредитні кошти у ПАТ «Акцент-банк» не отримувала. 30 березня 2016 року [PERSON] звернулась до Керівника Бізнеса по роботі з торгівельними представниками з заявою, в якій зазначила, що вона оформила кредитний договір № АВН0RG149800197 в магазині ФОП [PERSON], у зв'язку з тим, що не має потреби в послугах ФОП [PERSON], зазначає, що було проведено повернення товару в магазин. Згідно з нормою ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право споживача відкликати згоду на укладання договору споживчого кредиту реалізується шляхом подання кредитодавцю (банку) письмової заяви про відкликання згоди і повернення кредитодавцю коштів або товарів, одержаних згідно з договором, зі сплатою відсотків за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. У статті 203 ЦК України наведені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» викладена правова позиція, відповідно до якої, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Таким чином, оскільки вимога про визнання договору неукладеним не входить до переліку способів захисту цивільних прав (ст. 6 ЦК України), і може лише зазначатися у мотивувальній частині рішення, як обставина справи, що була встановлена судом, тому суд, перевіривши належність обраного позивачем способу захисту цивільних прав, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. З урахуванням викладеного, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ "Акцент-банк", третя особа ФОП [PERSON] про визнання договору неукладеним та відшкодування шкоди необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed