Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

28 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, уточнивши який, просить поновити йому строк звернення до суду із цим позовом та стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за договором позики від 08.07.2004 року в сумі 33647, 30 грн. В обґрунтування цих вимог вказував, що 8 липня 2004 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в сумі 10 000 грн., що посвідчено нотаріально. [PERSON] зобов'язалася повернути позику до 21.07.2007 року, але до цього часу взяті на себе зобов'язання не виконала. На його неодноразові звернення [PERSON] постійно просила про відстрочку виконання договору, посилаючись на хворобу та похилий вік. В грудні 2013 року він письмово звертався до [PERSON], але відповіді не отримав. За вищевказаного, просив стягнути з відповідачки на свою користь борг за договором позики у вищевказаній сумі. В свою чергу, [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати вищевказаний договір позики, на який посилається [PERSON], нікчемним. В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що дійсно в 2004 році разом із [PERSON] у приватного нотаріуса [PERSON] вони укладали договір оренди земельної ділянки, будь-яких інших договір із [PERSON] вона не укладала, ніяких грошей він нього не отримувала. Також вказує на те, що договір посвідчено за декілька місяців до дати його підписання, як слідує зі змісту договору, крім того його виконано на бланку, що не відповідає даному виду договорів. Посилаючись на вказане, просила встановити нікчемність вказаного договору, як такого, що є недійсним в силу закону та спрямований на незаконне заволодіння її майном. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та підтвердили обставини, викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник позовні вимоги [PERSON] не визнали, посилаючись на те, що договору позики [PERSON] із [PERSON] не підписувала та підтримали вимоги за зустрічним позовом. Посилаючись на порушення публічного порядку укладення вказаного договору та його направлення на незаконне заволодіння майном відповідачки за первісним позовом, просили визнати його нікчемним. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] пояснила, що 8 липня 2004 року нею дійсно було посвідчено між сторонам по справі договір позики грошових коштів. Обидві сторони договору були присутні. Договір нею зачитується вголос. Окрім цього в той же день [PERSON] було посвідчено ще декілька правочинів, однак договір оренди земельної ділянки між цими сторонами не укладався. На підтвердження цих пояснень суду надано витяг з реєстру нотаріальних дій, та копії документів, на підтвердження укладених [PERSON] на ім'я [PERSON] право чинів. Відповідно до нотаріально посвідченого договору позики грошових коштів від 8 липня 2004 року, [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 10 000грн., а позикодавець зобов'язалася повернути таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором (а.с. 5). При цьому договір дійсно посвідчено 22 вересня 2003 року. Щодо дати посвідчення договору позики, нотаріус [PERSON] пояснила, що вказана помилка була допущена її помічником при виготовленні проекту договору, який було взято зі зразка іншого договору, що посвідчувався саме 22.09.2003 року за № 2806, у зв'язку з чим і було внесено виправлення щодо реєстрового номеру договору. Також нотаріус пояснила, що датою укладення договору є дата його внесення до реєстру правочинів, тобто 8 липня 2004 року та підтвердила факт укладення вищевказаного договору позики. Представник відповідачки [PERSON] посилаючись на порушення публічного порядку укладення вказаного договору просив встановити його нікчемним. Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Обставини, які б дозволяли кваліфікувати за ст.228 ЦК України договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] відсутні. Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст.ст.6, 627 ЦК України). Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 8 липня 2004 року між сторонами було укладено договір позики в належній формі, отже сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору. Однак, за умовами п.2 Договору Позичальник зобов'язалася повернути [PERSON] позику готівкою до восьмого липня дві тисячі сьомого року. Проте із вказаним позовом [PERSON] звернувся до суду із цим позовом лише 28 січня 2014 року та просив про поновлення строку звернення, не вказуючи на поважність причин такого пропуску. В судовому засіданні позивач вказував на те, що пропустив строки звернення до суду через обіцянки [PERSON] добровільно сплатити борг. Остання посилаючись на свій похилий вік та стан здоров'я просила перенести строки оплати. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Натомість позивачем будь-яких доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом суду не надано. Копія листа надіслана [PERSON] в грудні 2013 року про сплату боргу не може слугувати доказом поважності причин пропуску строку позовної давності, адже надіслано боржнику вже поза цих меж. Більш того, обставини, на які посилається позивач, суд не вважає поважними та такими, що не перешкоджали [PERSON] звернутися до суду за захистом своїх прав. Крім того, представник [PERSON] в судовому засіданні просив про застосування строків позовної давності. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у три роки. Відповідно до ч.5 ст.261 цього ж Кодексу, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Зі змісту договору слідує, що строк виконання договору настав 08.07.2007 року, отже позивач беззаперечно міг скористатися своїм правом на судовий захист до 9 липня 2010 року. А відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, у зв'язку з чим заявлені вимоги не можуть бути задоволені. За наведено вище не підлягають задоволенню і вимоги [PERSON] про визнання вищевказаного договору позики нікчемним.

Outcome: dismissed