Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

29 квітня 2015 року публічне акціонерне товариство (надалі - ПАТ) «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у сумі 2465 грн 95 коп.. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 25 липня 2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір № 002-14001-250708, на підставі якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 1429 грн на придбання майна/послуг, в обмін на зобов'язання відповідачки повернути кредит у повному обсязі, сплатити проценти у розмірі 5% на рік за користування кредитом та у розмірі 3,3% на місяць за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідачка порушила умови кредитного договору та має заборгованість на загальну суму 2465 грн 95 коп., у зв'язку із чим банк звернувся з позовом до суду. В судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. У поданій позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що дійсно брала кредитні кошти для придбання мобільного телефону невістці. Відповідачці відомо, що у 2008-2009 роках невістка повністю виплатили кредит через «Правексбанк». З того часу минуло 7 років. 26 травня 2015 року відповідачка подала до суду письмову заяву, в якій просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення відповідачки, розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 липня 2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір № 002-14001-250708 (надалі - Кредитний договір), відповідно до якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 1429 грн на придбання майна/послуг, в обмін на зобов'язання відповідачки повернути кредит у повному обсязі, сплатити проценти у розмірі 5% на рік за користування кредитом та за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,3% на місяць. Згідно з розрахунком, заборгованість відповідачки за вищезазначеним договором станом на 10 квітня 2015 року становить 2465 грн. 95 коп., з яких: 1182 грн 72 коп. - заборгованість за сумою кредиту; 57 грн 07 коп. - заборгованість за відсотками; 1226 грн 16 коп. - заборгованість за комісіями (а.с. 3). У п. 1.2 Кредитного договору встановлено кінцевий термін повернення коштів та сплати всіх належних за договором платежів, а саме 24 липня 2010 року (а.с. 5). Сторони Кредитного договору також погодились, що виконання зобов'язань за Кредитним договором здійснюється частинами. Позичальник щомісячно не пізніше 25 числа кожного місяця зараховує на рахунок кредитора рівними частинами суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом, заборгованість по сплаті процентів та плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 111 грн (п. 2.9 Кредитного договору). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Договором, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Суд погоджується та, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-116цс13 від 06 листопада 2013 року щодо застосування норми ст. 261 ЦК України до кредитних правовідносин, а саме. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що за умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені сторонами договору (п. 2.9 Кредитного договору), а кінцевим терміном погашення усіх зобов'язань за Кредитним договором сторони визначили 24 липня 2010 року. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Застосування судом строків позовної давності обумовлено, крім іншого, дотриманням принципу правової (юридичної) визначеності як елементу верховенства права. Так, закріплення в законі часових обмежень щодо звернення до суду, забезпечує передбачуваність правових норм та визначеність правовідносин, що виникли між сторонами. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться також в п. 74 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України», яке набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року. Враховуючи викладене, а також наявність письмової заяви відповідачки про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд застосовує цей строк та відмовляє у задоволенні позову. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки від сплати судового збору звільняються уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Так як позивач звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню, судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп. компенсується за рахунок держави. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed