Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Відродження» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серія НАВ № 482045, виданого 01.08.2018 року, вона являється власником земельної ділянки, загальною площею 2,7931 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер - 1224255100:01:005:0185, яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області. Ще за час свого життя її мати [PERSON] , 03.08.2011 року як власник вказаної вище земельної ділянки, загальною площею 2,7929 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер - 12242551:00:01:005:0230 уклала з ТОВ «Відродження» договір оренди вказаної земельної ділянки терміном до 31.12.2021 років. Після отримання спадщини до неї перейшли і права по вказаному договору оренди від 03.08.2011 року, в тому числі і право отримання орендної плати. У квітні 2019 року позивачка звернулася до відповідача з приводу не виплати їй орендної плати за вказаним вище договором від 03.08.2011 року за 2018 рік, їй стало відомо про існування ще одного договору оренди її земельної ділянки, загальною площею 2,7931 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер - 1224255100:01:005:0185, що був укладений нібито між нею та відповідачем 01.02.2015 року строком до 31.12.2022 року. Вказаний договір їй було надано відповідачем в якості її примірника. Вказаний договір оренди земельної ділянки від 01.02.2015 року, позивачка вважає є недійсним, оскільки будь - якого договору оренди земельної ділянки (окрім договору оренди від 03.08.2011 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Відродження») між нею та відповідачем - не укладалося та нею не підписувалося. З даного приводу нею було подано 07.05.2019 року заяву до прокуратури Покровського району Дніпропетровської області про вчинення кримінального правопорушення. За результатами розгляду її заяви, було прийнято рішення про внесення відомостей, викладених у заяві до ЄРДР за № 12019040540000238, та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 ККУ - «Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів». У рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні старшим слідчим СВ Покровського ВП СВП ГУНП в Дніпропетровській області Максимовою Л.А. 02.12.2019 року було винесено постанову про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису від імені [PERSON] у договорі оренди земельної ділянки від 01.02.2015 року. Відповідно до висновку експерта від 18.12.2019 року № 3/.1./955 - рукописні записи « [PERSON] » у двох оригіналах договорів оренди земельної ділянки від 01.02.2015 - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Підписи від імені [PERSON] у двох оригіналах договорів оренди земельної ділянки від 01.02.2015, у двох оригіналах актів приймання - передачі земельної ділянки від 01.02.2015 та у двох оригіналах актів визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01.02.2015 - виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . У зв`язку з чим, позивачка просить суд визнати недійним Договір оренди земельної ділянки укладений між нею та ТОВ «Відродження» 01 лютого 2015 року, зареєстрований Державним реєстратором Виконавчого комітету Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області Побережним Сергієм Євгеновичем 13.12.2018 року, номер запису про інше речове право - 29437202, та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Відродження» - Халинбаджах А.В. в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та направив до суду відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначив, що 01.02.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Відродження», був укладений договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер - 1224255100:01:005:0185, загальною площею 2,7931 га терміном на 7 років. Після підписання договору позивачка отримала свій оригінальний примірник договору. Жодних претензій, заяв чи скарг з приводу не дійсності договору, розміру орендної плати чи інших порушень прав орендодавця до відповідача не надходило. Крім спірного договору, 01.08.2015 року між позивачкою та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 1224255100:01:005:0230. Умови та розмір орендної плати ідентичні. Починаючи з 2015 року позивачка отримувала орендну плату в розмірі передбаченому обома договорами оренди укладеними саме у 2015 році. Позивачка знала про укладення договору оренди та його умови ще у 2015 році. У зв`язку з чим, просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до п.п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1). чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.14 Конституції України «право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону». У відповідності до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України «Загальними засадами цивільного законодавства є:- свобода договору». Свобода договорів полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватися від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» «Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі» - оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності». Відповідно до ст.3 Закону України «Про оренду землі» - об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Згідно зі ст.4. Закону України «Про оренду землі» - орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи». Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» - договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст.14 Закону України «Про оренду землі» - договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі» - укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №457/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів №2,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, 03 серпня 2011 року [PERSON] уклала з ТОВ «Відродження» строком до 31 грудня 2021 року договір оренди земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,79 га (кадастровий номер 1224255-100-01-005-0185), яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області. Зазначений договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Покровському районі 05.04.2012 року № 122425514000768 (а.с. 7-8); Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НАВ 482045, посвідченого 01.08.2014 року приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г. спадкоємцем майна [PERSON] , а саме земельної ділянки розташованої на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області площею 2,7931 га є її дочка [PERSON] (а.с. 6); Як вбачається з копії акту приймання - передачі земельної ділянки, 01.02.2015 року [PERSON] було передано в оренду земельну ділянку ТОВ «Відродження», площею 2,7931 га (кадастровий номер 1224255-100-01-005-0185), яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області (а.с. 9); Судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7931 га (кадастровий номер 1224255100:01:05:0185), яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 149912050 від 17.12.2018 року (а.с. 10); 01.02.2015 року [PERSON] уклала з ТОВ «Відродження» строком до 31 грудня 2022 року договір оренди земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7931 га (кадастровий номер 1224255-100-01-005-0185), яка розташована на території Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області (а.с.11-12). Вказаний договір зареєстрований Державним реєстратором Виконавчого комітету Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області Побережним С.Є. 13.12.2018 року, номер запису про інше речове право - 29437202. В період з 2015 року по 2019 рік [PERSON] отримувала орендну плату в розмірі передбаченому договорами оренди укладеними у 2015 році, що підтверджується копіями відомостей на виплату орендної плати за землю за 2015 -2018 роки (а.с. 36-51). Крім того, в судовому засіданні судом було досліджено висновок експерта Дніпропетровського НДЕКЦ № 3/1.1/955 від 18.12.2019 року, який було витребувано з матеріалами кримінального провадження. В ході його дослідження було встановлено, що рукописні записи « [PERSON] » у двох оригіналах договорів оренди земельної ділянки від 01 серпня 2015 року - виконані [PERSON] . Підписи від імені [PERSON] у двох оригіналах договорів оренди земельної ділянки від 01 серпня 2015 року, у двох оригіналах актів приймання - передачі земельної ділянки від 01 серпня 2015 року та у двох оригіналах актів визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01 серпня 2015 року - виконані [PERSON] . Рукописні записи « [PERSON] » у двох оригіналах договорів оренди земельної ділянки від 01.02.2015 - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Підписи від імені [PERSON] у двох оригіналах договорів оренди земельної ділянки від 01.02.2015, у двох оригіналах актів приймання - передачі земельної ділянки від 01.02.2015 та у двох оригіналах актів визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01.02.2015 - виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (а.с. 14-24). Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи із змісту вимог ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до змісту вимог ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутнє волевиявлення позивачки [PERSON] на встановлення її цивільних прав та обов`язків щодо укладання договору оренди землі, яка перебуває у її власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивачка не підписувала договір оренди землі. При вирішенні даного цивільного позову суд керувався висновком Великої Палати Верховного Суду України в справі №145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року. В змісті якого чітко зазначено, що у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, що узгоджується із висновками викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц(пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. За таких обставин, договір оренди земельної ділянки між [PERSON] та ТОВ «Відродження» від 01 лютого 2015 року, зареєстрований Державним реєстратором Виконавчого комітету Васильківської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області Побережним С.Є. 13.12.2018 року є неукладеними і не може визнаватися недійсними. Тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Стосовно заявленої стороною відповідача заяви, про застосування строку позовної давності, то суд виходячи із вимог цивільно-процесуальних норм, правових норм цивільного права, рішень Верховного Суду України вважає, що захисту підлягають порушені права, а оскільки позивачка обрала неефективний спосіб захисту, то і підстав для застосування строку позовної давності не має. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі відмови в задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача. На підставі викладено та

Outcome: dismissed