Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У жовтні позивачка звернулась з вказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи позовні вимоги вказала, що вона з неповнолітнім внуком [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: м. Маріуполь, вул. Петровського, буд. 16-б. У вересні позивачка тимчасово виїхала з будинку та дозволила дочці, зятю та їх дитям мешкати в будинку. Приблизно в червні вона повернулася до вказаного будинку У звязку з поверненням позивачки до будинку між сторонами стали виникати сварки, в ході однієї з яких відповідачка [PERSON] спричинила їй тілесні ушкодження. Через кілька днів відповідачі виїхали з будинку та вивезли усі речі з будинку, куди вони виїхали не повідомили. Посилаючись на положення статті 405 Цивільного кодексу України просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: м. Маріуполь, вул. Петровського, буд. 16-б, внаслідок відсутності осіб в домоволодінні понад встановлені строки. Позивачка в судовому засідання позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона, її дочка [PERSON] та онук [PERSON] були співласниками будинку по 1/3, який знаходився в смт.Тельманово, після продажу якого вони купили будинок в м. Маріуполі, власниками якого є вона та її онук [PERSON]. Так,як вони у м. Маріуполі купили будинок менше чім у них був у смт. Тельманово, то її дочка-відповідачка по справі [PERSON] була вимушена від своєї долі у новому будинку відмовитися на користь сина, тому , що в іншому випадку їм не давали дозвіл на продажу будинку у смт. Тельманово. Так, як вони всі були зареєстровані у будинку в смт. Тельманово, то за її згодою вони всі (відповідачі) разом зареєструвалися за адресою вул.. Петровського, буд. 16-б. в м. Маріуполі. [PERSON] вона заселилася до вказаного будинку одна. Її дочка [PERSON] з зятем та дітьми мешкали на квартирі, яку знімали у м. Маріуполі. В лютому 2013 року вона вирішила зійтися з чоловіком з яким зустрічалася , та переїхала до співмешканця жити. Щоб будинок не пустував запропонувала відповідачам там пожити, вони ж одразу і переїхали. Вона приїздила до них у гості, стосунки у них були нормальні. У звязку з тим, що стосунки з співмешканцем не склалися вона повернулася до свого будинку для постійного мешкання на початку червня 2013 року, та почала мешкати там разом з відповідачами. Будинок складається тільки з двох кімнат. Вона разом з онуком мешкала в маленькій кімнаті, в той час як в великій кімнаті мешкали її дочка [PERSON] її зять їх дочка [PERSON] та дочка зятя від першого шлюбу. Вона вважала, що дочка зятя повинна жити окремо, разом зі своєю матірю та запропонувала відповідачці [PERSON], щоб дочка зятя від першого шлюбу переїхала від них жити до своєї матері, на підставі цього між ними почали виникати сварки, під час однієї з яких дочка [PERSON] її побила. Після чого вона сказала, щоб вони зібрали речі та виїхали. Її дочка [PERSON] за кілька днів зібрала речі та підігнав машину вони вивезли речі. Зазначила, що більше року відповідачі в будинку №16-б, вул. Петровського в м. Маріуполі не мешкають. Речей їх в будинку не має. За весь час їх відсутності в будинку вони с заявою про вселення не зверталися. На теперішній час вона не бажає, щоб відповідачі мешкали разом з нею в будинку. Вказала, що раніше відповідачі були зареєстровані в будинку №16-б, вул. Петровського в м. Маріуполі з її згоди. Зараз вона вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщення, так я не мешкають в зазначеному будинку більше року. Пояснила, що зняття відповідачів з реєстрації необхідно їй для оформлення субсидії, через маленьку пенсію. Вона пропонує їм знятися з реєстрації за адресою : №16-б, вул. Петровського в м. Маріуполі та зареєструватися за місцем реєстрації матері відповідача [PERSON] в м. Суми. Сумісне мешкання з відповідачами не вважає можливим. На підставі викладеного позивачка просила визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та посилаючись на положення статті 405 ЦК України просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: м. Маріуполь, вул. Петровського, буд. 16-б, внаслідок відсутності осіб в домоволодінні понад встановлені строки. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що у них був будинок в сел.. Тельманово, по вул. Юбілейна, буд. 25, співвласникам якого були позивачка [PERSON], вона та її син [PERSON]. Вказаний будинок вони продали та купили будинок в м. Маріуполі. При купівлі будинку в м. Маріуполі від своєї частки на будинок вона відмовилась на користь сина [PERSON], так як по іншому не виходило оформити документи. За новою адресою всі вони зареєструвалися за згодою позивачки, і так як раніше всі були зареєстровані в смт. Тельманово. Іншої власності або іншого житла у неї не має. Перереєструватися їй, її чоловікові та їхнім дітям не має куди. ЇЇ чоловік є інвалідом дитинства по зору безстроково. На теперішній час вони мешкають на зйомній квартирі. Під час спільного проживання з матір»ю у будинку №16-б по вул. Петровського в м. Маріуполі протягом одного місяця червня 2013 року між ними постійно виникали сварки. Сварки відбувалися постійно при малолітніх дітях, так як у будинку всього дві кімнати. Після чергової сварки їм прийшлось виїхати щоб уникнути негативного впливу сварок на дітей. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказала, що позивачка її матір [PERSON] до них за допомогою в оформленні субсидії до подання заяви до суду не зверталася. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що він перебуває у шлюбі з [PERSON] та вони виховують трьох дітей, раніше вони всі були зареєстровані в смт. Тельманово, за місцем проживання дружини, сам він родом із м. Суми. Будь-якої власності та іншого житла у нього не має в Україні. Його мати проживає в м. Суми. В нього є дочка від першого шлюбу, вона мешкає разом з ним та його новою родиною. На теперішній час вони мешкають на зйомній квартирі. Він має інвалідність по зору безстроково. До будинку № 16-б по вул. Петровського в м. Маріуполі вони були зареєстровані за згодою позивачки, у лютому 2013 року також за згодою позивачки вони своєю родиною вселилися до будинку, так як позивачка поїхала і треба було дивитися за будинком. На початку червня 2013 року позивачка повернулася і у них почали виникати сварки, через, що вони вимушені були поїхати з будинку. Зазначив, що в них не має ключів від хвіртки та будинку, тому вони фізично не можуть вселитися до будинку №16-б, вул. Петровського в м. Маріуполі. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради заперечував проти визнання неповнолітньої [PERSON] А.А.01.11.2010 р.н. такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд, вислухавши сторони, представника позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2011 року [PERSON], [PERSON] є власниками житлового будинку №16- б по вул. Петровського, м. Маріуполя, по ? частки будинку кожному (а.с.12-13). Згідно записів в домовій книзі для реєстрації громадян, які мешкають в будинку №16-б по вул. Петровського, м. Маріуполя в будинку зареєстровані [PERSON] з 14.09.2011 року, та [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] з . з 17.09.2011 року. Відповідно до довідки виданої головою КСН «Садки -ІІ» від 12.10.2015 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мешкають за адресою: буд. №16- б по вул. Петровського, м. Маріуполя з липня 2013 року (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про народження серія 1-НО №320348 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Тельманівського райуправління юстиції Донецької області від 27.11.2002 року батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.22). Згідно свідоцтва про шлюб 1-НО №183624 виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу дружині змінено прізвище на «Муравська» (а.с.25). Згідно свідоцтва про народження серія 1-НО №373431 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тельманівського районного управління юстиції Донецької області від 09.11.2010 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.23). Відповідно до свідоцтва про народження серія 1-БП №055593 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції від 26.12.2007 року батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Іллічівскього району від 02.11.2015 року [PERSON] перебуває на обліку в Управління праці та соціального захисту населення Іллічівскього району Маріупольської міської ради та йому довічно призначено допомогу інвалідам з дитинства. (а.с. 28). Згідно довідки до акта МСЕК №серія АС №039441 від 18.06.2008 року та тимчасового посвідчення №68 є інвалідом третьої групи по зору (а.с.30-31). Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Іллічівскього району від 02.11.2015 року [PERSON] перебуває на обліку в Управління праці та соціального захисту населення Іллічівскього району Маріупольської міської ради та їй призначено допомогу одиноким матерям (а.с. 29). Згідно довідки з УПФУ в Іллічівського району м. Маріуполя №5170 [PERSON] знаходиться на обліку в УПФУ в Іллічівському районі м. Маріуполя та отримує пенсію в розмірі 949,00 грн. в місяць. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є подругою позивачки з 2013 року пояснила, що знала про конфлікт, який виник у позивачки з відповідачами. Зі слів позивачки знає про те, що у неї є дочка, з якою вони сварилися коли мешкали разом. Сварки між ними особисто не бачила. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку та відповідачів, вони разом мешкали в будинку. В 2013 році відповідачі з будинку виїхали, вона бачила як вони підігнали машину та вивозили речі. Їй відомо про те, що будинок в м. Маріуполі сторони купили в 2011 році, в якому позивачка почала мешкати одразу, потім приїхала дочка позивачки [PERSON] з чоловіком та двома дітьми. Пояснити те, чи виїжджала позивачка вона не може. Також, їй відомо, що в будинку є одна велика кімната, в якій перебували дочка [PERSON] з чоловіком та дітьми, та одна маленька кімната, в якій перебувала позивачка. Чи були між сторонами сварки вона не знає, сварок не чула. Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закріплено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначено в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Спірні правовідносини, які є предметом розгляду по даній справі, виникли між позивачем, як власником житла, та членами його сім'ї. В пункті 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Згідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Одночасно з цим в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 зазначено, що коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Вичерпного переліку поважних причин відсутності члена сімї понад встановлені строки житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Таким чином, приймаючи до уваги те, що відповідачі були зареєстровані у [INFO] зі згоди позивачки, іншого житла відповідачі не мають, син відповідачів [PERSON] є співвласником будинку (а він мешкає разом з відповідачами, та знаходиться у них на утриманні), небажання позивачки мешкати разом з відповідачами, та її посилання на те, що реєстрація відповідачів в будинку створює перешкоди позивачці тільки в оформленні субсидії, ураховуючи, що позивачем заявлені вимоги і про визнання втратившими право користування житловим приміщенням неповнолітньої дитини [PERSON], права якої, у тому числі і право на житло, захищається законом і до повноліття, їх законними представниками є батьки, які вирішують спільно про місце проживання неповнолітніх дітей, тому вибуття неповнолітньої дитини відповідачів [PERSON]А року разом із своїми батьками з житлового будинку і їхня відсутність у цьому житловому приміщенні в інтересах дітей після сварок з позивачкою, навіть і протягом року, не може бути підставою для позбавлення їх права користування цим житлом. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання їх та їхньої неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку № 16-б по вулиці Петровського у місті Маріуполі, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню. З урахуванням зазначеного, враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та необхідність відмови в їх задоволені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed