Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька в якому просила надати на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька [PERSON], посилаючись на те, що з [PERSON] перебували у шлюбі з «10» серпня 2006р. по «24» грудня 2012 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від «24» грудня 2012 року. Мають неповнолітню доньку - [PERSON], «28» січня [INFO]. За рішенням суду, місце проживання доньки після розлучення, визначено разом з нею і дитина проживає за адресою: м'.Харків, б-p [PERSON] 12, кв.69.Також з ними проживає її чоловік-Тетерядченко О.О. шлюб з яким було зареєстровано «I7 »червня 2014 року, та їх молодша донька [PERSON], [INFO].Навесні, на її адресу надійшло запрошення до Республіки Ізраїль від рідної сестри-Лейфер А.У., яка мешкає в Ізраілі, де вони раніше з донькою були. З огляду на цю обставину, вона має намір влітку -восени 2015 року, разом з сім*єю відвідати своїх рідних в Ізраілі та відпочити і така подорож матиме неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дитини, можливість оздоровити доньку в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає і з жовтня 2014 року взагалі відсутній у м. Харкові, з дитиною зрідка спілкується по телефону. У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі і дала пояснення про обставини викладені вище. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала посилаючись на те, що позивачем не назначено дата, час знаходження дитини за межами України, а також позивач не вказала є у неї матеріальна можливість для виїзду. Крім того, позивач перешкоджає батьку дитини [PERSON]щодо сумісного відпочинку за міцєм його знаходження в Закарпатської області. Представник третьої особи - Управління Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не зявився та надав заяву про слухання справи за їх відсутністю. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані у справі докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи встановлено, що перебували, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з «10» серпня 2006р. по «24» грудня 2012 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від «24» грудня 2012 року. Від спільного шлюбу мають доньку [PERSON], «28» січня [INFO],що підтверджується свідоцтвом про народження серії І ВЛ, № 341390 Встановлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір*ю. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвитої:. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, (далі Правила) оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини частина друга статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»та пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення статей 153, 157 СК України фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у вихованні та можливості особистого спілкування з нею. У даному випадку позивач не зазначила конкретний період перебування дитини за межами України, а зазначила тільки країну. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: dismissed