Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в січні 2015р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Роксани Михайлівни, [PERSON] зіновіївни, [PERSON], про визнання незаконним та скасування договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. зареєстрованого за №1926 від 26.07.2006 року, відновити становище яке існувало до укладення договору. В позовній заяві вказано, що позивачу було надано ордер на квартиру [ADDRESS], згідно сплачених пайових внесків. З грудня 1997 року по березень 2009 року вона виїхала до Польщі, і повернувшись дізналась, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.03.2005 року, за заявою сестри [PERSON], її оголошено померлою. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.03.2006 року було визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.07.2009р. було скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 10.03.2005 року, а рішенням цього ж суду від 09.11.2009р. анульовано запис про смерть та видане свідоцтво - недійсним. Позивач протягом 2009-2012 років зверталася у різні інстанції щодо встановлення факту належності права власності на квартиру. З відповіді прокуратури в листопаді 2012 року їй стало відомо про продаж квартири сестрою у 2006 році. Після звернення до Апеляційного суду області, рішенням від 30.01.2013р. скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 29.03.2006 року, яким було визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно, та ухвалено нове про відмову у задоволенні вимог. Вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. зареєстрований за №1926 від 26.07.2006 року, порушує права позивача на житло, та за ст..393, ч.2 ст.48 ЦК України вона має право на вимагання від особи, яка володіє її майном, повернення, а такий договір слід скасувати. 08.06.2015р. позивач уточнила (збільшила) позовні вимоги та просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. зареєстрований за №1926 від 26.07.2006 року, відновити становище яке існувало до укладення договору, визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], визнати незаконними дії приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Роксани Михайлівни щодо посвідчення договору купівлі-продажу та скасувати акт про посвідчення договору в державному реєстрі правочинів та реєстрі вчинення нотаріальних дій. 21.01.2016 року у зв'язку з закінченням п'ятирічного строку призначення судді Бойчука О.В. вперше, справа була прийнята до провадження нового складу суду (суддя Польська М.В.) Ухвалою суду від 12.04.2016 року до участі у справі залучено третьою особою - ПАТ «Укрсиббанк», як іпотекодержателя спірної квартири. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві з уточненнями, та наданих суду пояснень. Відповідач 1 та представники відповідача 1 проти позову заперечили, посилаючи на необґрунтованість вимог, просили в позові відмовити повністю. Відповідач 3 та її представник позов не визнали, звертаючи увагу суду на те, що договір який є предметом спору, набуто у власність платно та добросовісно, відомостей на час його укладення про те, що можливо особа яка оголошена померлою є живою, у продавця та покупця не було, майно вже значно покращено з часу його набуття (протягом 10 років) так як було вкладено кредитні кошти в таке майно. Відповідач 2 в судові засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Відповідач 4 просив розглянути справу за його відсутності, позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити (а.с.35 т.2). Представник третьої особи позов заперечив, в т.ч. з підстав зазначених в письмовому запереченні. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановивши повно та об'єктивно фактичні обставини справи, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно ордеру від 31.12.1992 року [PERSON], як члену ЖБК була надана квартира [ADDRESS] (а.с.28,44 т.1), вартість за яку було нею сплачено, дана обставина встановлена рішеннями суду. Правовстановлюючі документи на дану квартиру оформлені у позивача не були. З грудня 1997 року по березень 2009 року, як стверджувала [PERSON], вона виїхала до Польщі, певний час ще зв'язувалась з родичами, а потім передавала звістку щодо себе через інших осіб саме до батька - [PERSON]. В квартирі [ADDRESS] проживали по усній з нею домовленості інші люди, розрахунок за житло мала б, на її думку, отримувати сестра [PERSON]. Натомість відповідач 1, яка є рідною сестрою позивача, пояснила, що сестра поїхавши в січні (а не в грудні) 1997 року за кордон, перестала даватись чути про себе вже через 3 місяці з часу виїзду з України. Вона не уповноважувала нікого утримувати квартиру, в цій квартирі, доступ до якої був вільний будь-кому через відсутність сестри, почали проживати особи без місця проживання та наркотично залежні люди (вхідні двері ними вже не зачинялись), стан її був дуже занедбаний, почали телефонувати всі служби за величезні борги за житлово-комунальні послуги, сусіди через тих хто там «проживає», окрім того позивач взяла кредит, який прийшлось також погашати за неї відповідачу 1 та її чоловіку. Через більше як 7 років відсутності сестри [PERSON] і будь-яких звісток про неї, а оголошений розшук відповідними органами результатів не давав, враховуючи неможливість нести витрати та догляд (окрім власного житла) ще і за квартирою сестри, відповідач 1, за відома їхнього батька та узгодження з ним, змушена була вчиняти дії щодо визнання сестри [PERSON] померлою у встановленому порядку. З пояснень в засіданнях, якщо б могла припустити, що сестра є жива, появиться і приїде додому, в жодному випадку так б не вчинила. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.03.2005 року, за заявою [PERSON], [PERSON] було оголошено померлою (а.с.16 т.1), та встановлено, що в січні 1997 року вона поїхала до Польщі на пошуки роботи, і з квітня 1997 року жодної звістки від неї не надходило, оперативно-розшукові заходи не змогли встановити її місце знаходження. На підставі даного рішення було видано Свідоцтво про смерть від 09.06.2005р. (а.с.15). Після смерті особи, була заведена 13.07.2005 року спадкова справа, єдиним спадкоємцем була [PERSON], рідна сестра (а.с.39, 214-249 т.1). При цьому, як слідує з відповіді головного управління юстиції в області від 20.12.2013р. (а.с.41 т.1) та матеріалів спадкової справи, батько позивача та відповідача 1 - [PERSON], підпис якого був належно засвідчений, звернувся до нот.контори із заявою від 13.07.2005 року про відмову від прийняття спадщини після смерті дочки [PERSON]. Тому, припущення позивача, що батькові (вже померлий на даний час) не було відомо про те, що його дочка оголошена померлою в судовому порядку і сестра успадковує сама майно без відома батька, є тільки припущенням та спростовано доказами наявними у справі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.07.2009р., яке набрало законної сили 14.07.2009р., за заявою [PERSON], яка повернулася в Україну 25.03.2009 року, було скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 10.03.2005 року (а.с.17-18 т.1). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.11.2009р. було визнано недійсним актовий запис про смерть [PERSON] та видане свідоцтво про смерть (а.с.19-21 т.1). Під час дії чинного рішення суду про оголошення позивача померлою, відбулося оформлення в судовому порядку права власності на спірну квартиру за [PERSON], та подальше відчуження нею оплатно даного нерухомого майна особі, яка виявила наміри його придбання (через агентство нерухомості). Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.03.2006 року було визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] (а.с.22-23 т.1). На підставі даного рішення суду, 30.06.2006 року було зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON] (а.с.206-207 т.1). Окрім того, [PERSON] була виписана з даної квартири 14.07.2006р., згідно свідоцтва про смерть (а.с.214 т.1). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2013р. (а.с.24-27 т.1), на підставі скасованого рішення суду про оголошення особи померлою, за апеляційною скаргою [PERSON] було скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 29.03.2006 року, яким було визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні вимог. Судом було також встановлено те, що за ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» [PERSON] після сплати пайових внесків набула право власності на цю квартиру. А оскільки рішення суду про оголошення особи померлою засновується не на чітко юридичному факті смерті, а лише на його презумпції, тому правові наслідки за ст..47 ЦК України слід розглядати як нестійкі, та такі що в будь-який момент можуть бути змінені або скасовані у разі з'явлення особи. Висновок апеляційного суду щодо набуття права власності позивачем на спірну квартиру, суд у даній справі не має право переоцінювати, однак такі правовстановлюючі документи були у позивача відсутні, що нею і не заперечувалось під час розгляду даної справи, а чинне на той час законодавство передбачало оформлення прав на нерухоме майно у встановленому порядку та отримання належного документа щодо цього. Позивач стверджує у позові та поясненнях і те, що протягом 2009-2010 років вона зверталася у різні інстанції щодо встановлення факту набуття власності на квартиру (а.с.30-38 т.1), і їй стало відомо, що сестра Свідоцтва про право власності на житло не оформляла, що є також однією з підстав для скасування договору. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні [PERSON] в різні інстанції, в т.ч. і до нотаріальної контори, їй надавалась відповідь 29.06.2010р. про особисте з'явлення для ознайомлення з матеріалами спадкової справи заведеної після видачі свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.256 зв. т.1). Однак, щодо доводів сторони позивача про встановлення факту відсутності Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого на ім'я [PERSON], то судом встановлено, що таке дійсно і не видавалось, оскільки остання звернулася про визнання права власності в судовому порядку, так як правовстановлюючих документів [PERSON] не оформляла на це майно, дублікату на такі документи не могло бути видано при їх відсутності взагалі, а тому Свідоцтво про право на спадщину за законом і не могло бути видано нотаріусом на ім'я [PERSON]. З відповіді прокуратури в листопаді 2012 року (а.с.40 т.1) позивачу, як вона зазначає в позові, стало відомо про продаж квартири сестрою [PERSON] 26.07.2006 року покупцю [PERSON]. Обгрунтовуючи вимоги позову позивач вважає, що оспорюваний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. зареєстрований за №1926 від 26.07.2006 року порушує її права позивача на житло, договір не міг бути укладений за ст..47 ЦК україни протягом п'яти років, та за ст..393, ч.2 ст.48, 203, 215 ЦК України вона має право на вимагання від особи, яка володіє її майном, його повернення, а такий договір слід визнати недійсним. Так, як слідує з матеріалів цивільної справи, 26.07.2006 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. зареєстрований за №1926 від 26.07.2006 року (а.с.203-204 т.1), предметом якого є квартира [ADDRESS], ціною 121 200 грн., зі сплатою коштів в день підписання договору. На час укладення даного договору купівлі-продажу, квартира під забороною не перебувала (а.с.211 т.1). Слід також зазначити, що за ч.2 ст.47 ЦК України саме накладення заборони на відчуження щодо майна отриманого після оголошення особи померлою, має нотаріус у тому разі, коли видає Свідоцтво про право на спадщину. Але, як вже зазначено в даному рішенні, таке Свідоцтво не видавалось, тому заборона на відчуження і не накладалась нотаріусом. Право власності було зареєстровано за новим власником [PERSON] 26.07.2006 року (а.с.184-186 т.1). Як слідує з вимог ст.. 655-657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до Закону України від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5). Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості є державна реєстрація прав на нього. Законом № 1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. До похідних способів набуття прав належить набуття цього права на підставі правочинів (ст. 334 ЦК). Похідними способами набуття права власності є договори купівлі-продажу майна. Таким чином, підставою похідного способу набуття права власності - є правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів, в даному спорі на підставі договору. Відповідно до статтей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Зміст договору та його укладення, вимогам норм вищевказаного закону відповідає, як і проведення реєстрації такого права за покупцем квартири. Разом з тим, слід зазначити і таке. За вимогами статті 47 ЦК України правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п'яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв'язку з відкриттям спадщини. Нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження. Як зазначено вже Апеляційним судом в рішенні від 30.01.2013р., правові наслідки, встановлені статтею 47 ЦК, слід розглядати як нестійки, а такі, що в будь-який момент можуть бути змінені або скасовані у разі з'явлення особи (ст. 48 ЦК). Щодо необхідності відчуження спірної квартири, то відповідач 1 пояснила суду про те, що з врахуванням того, що їй довелося утримувати занедбану квартиру померлої (на той час) сестри, сплачувати значні борги за неї (на що вона зичила кошти, щоб не було наростання боргу), вона не припускала в 2006 році (8 років відсутності будь-яких звісток про сестру) щодо її можливого життя, а тому вона змушена була продати цю квартиру, та розрахуватись за наявні борги, що були пов'язані з даною квартирою. А також, за квартирою неможливо було приглядати, так як туди проникали всі хто хотів (бомжі, наркомани), що спричиняло значні нарікання до неї як родички з боку сусідніх мешканців. При цьому, вона готова повернути сестрі кошти, що залишилися після сплати боргів, або оформити право власності на частину (половину) власного житлового будинку, в якому відповідач 1 зробила окремий вхід у будинок, віддала ключі від даного входу позивачу - сестрі [PERSON], і яка там має зараз свої речі, однак сестра [PERSON] категорично відмовляється від такого. Отже, враховуючи норми ЦК України, юридичними наслідками вступу у силу рішення суду про оголошення особи померлою визнаються: по-перше, відкриття спадщини і поява у спадкоємців такої особи за заповітом та (або) за законом права на прийняття спадщини або на відмову від її прийняття (ст. ст. 1220 - 1223, 1268 - 1276 ЦК). Однак оскільки цією статтею регулюються не наслідки смерті, а наслідки оголошення особи померлою, щодо якої насправді не відомо, чи знаходиться вона в живих, законодавець прагнув захистити права та інтереси особи у разі її з'явлення. З цією метою ч. 2 статті 47 забороняє спадкоємцям особи, оголошеної померлою, відчужувати протягом п'яти років нерухоме майно, яке перейшло до них у зв'язку з відкриттям спадщини. Вказаний п'ятирічний строк слід вираховувати з наступного дня після виникнення у них права власності на це майно, тобто після державної реєстрації свідоцтва право на спадщину на нерухоме майно (ст. 253, ч. 2 ст. 1299 ЦК). Слід підкреслити, що зазначене обмеження стосується винятково спадкоємців по спадковому праву, а відтак не поширюється на інших суб'єктів, які можуть набути право власності на майно померлої особи не у порядку видачі Свідоцтва про право на спадщину. Забезпечення виконання цієї норми здійснюється шляхом накладення нотаріусом на це майно заборони відчуження, що відбувається одночасно з видачею свідоцтва про право на спадщину (ч. 5 абзацу першого пункту 250 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). По-друге, припинення прав та обов'язків, в яких перебувала дана особа і які є невіддільними від неї. Документом, який підтверджує факт оголошення особи померлою, є свідоцтво про смерть, видане РАЦС на підставі відповідного судового рішення, а не саме рішення суду, на підставі якого видається таке свідоцтво (пункт 9 підрозділу 5 розділу III Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні). Звідси можна прийти до висновку, що ч.2 ст.47 стосується тільки спадкоємців майна померлої особи за заведеною спадковою справою та обумовлює певні наслідки саме при видачі Свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно такі як накладення заборони на відчуження строком на 5 років. Судом не встановлено, що існувала накладена нотаріусом заборона на відчуження майна, а отже і правочин вчинений протягом цього строку, саме з підстав що зазначає позивач, не підлягає визнанню його недійсним. Разом з тим, позивач має право за нормами ст..48 ЦК України на відшкодування реальної вартості майна - квартири від [PERSON], до якої таке майно перейшло безоплатно. Стаття 48 ЦК України визначає правові наслідки появи фізичної особи, яка була оголошена померлою, і з врахуванням саме норм даної статті, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Так, за даною статтею, незалежно від часу своєї появи фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося та безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, а також грошей та цінних паперів на пред'явника (ч.2). Особа, до якої майно перейшло за відплатним договором, зобов'язана повернути його, якщо буде встановлено, що на момент набуття цього майна вона знала, що фізична особа, яка була оголошена померлою, жива. У разі неможливості повернути майно в натурі особі, яка була оголошена померлою, відшкодовується вартість цього майна (ч.3). Виходячи з цих норм, важливим питанням, яке постає у разі з'явлення фізичної особи і скасування рішення суду про оголошення її померлою, є питання повернення майна, яке належало цій особі. Ця стаття в цілому надає особі, яка була оголошена померлою, право отримати належне їй майно внаслідок її з'явлення. Поняття "майно" слід розглядати в контексті ст. 190 ЦК, де під майном може розумітися як окрема річ, так і сукупність речей або майнові права та обов'язки. При цьому право на повернення майна даній особі залежить від того, збереглося це майно в натуральному вигляді чи було реалізовано, а також від статусу набувачів такого майна. У тому разі, якщо майно збереглося в натурі, особа, що повернулася, може претендувати його повернення від: а) тих осіб, до яких це майно перейшло безоплатно, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, грошей та цінних паперів на пред'явника (ч. 2 ст. 48); б) тих осіб, до яких це майно перейшло хоча і за відплатними договорами, але вони в момент набуття майна знали, що особа, оголошена померлою, є живою (ч. 3 ст. 48). Нормою ст. 48 ЦК не лише передбачається наділення власника правом на пред'явлення віндикаційного позову до недобросовісних набувачів про витребування майна з чужого незаконного володіння, але й захищаються права особи у випадках, коли недобросовісний набувач реалізував майно за відплатними договорами або загубив чи знищив його. Згідно з абзацом другим ч. 3 ст. 48 у разі неможливості повернути майно в натурі особі, які була оголошена померлою, відшкодовується вартість цього майна. При цьому дану норму слід розуміти таким чином, що фізичній особі внаслідок її з'явлення повертається не грошова сума, виручена внаслідок продажу цього майна, а його реальна ринкова вартість. До відносин за участю особи, оголошеною померлою, також можуть застосовуватися положення ст. 390 ЦК України, якою регламентується порядок повернення або відшкодування доходів, одержаних незаконними володільцями, відшкодування необхідних витрат, що їх зазнали незаконні володільці у зв'язку з утриманням майна власника, а також вирішується доля зроблених ними поліпшень у майні. Саме на цю норму у поясненнях посилався представник позивача, однак, як зазначено в ст..390 ЦК України така норма стосується незаконних володільців, якими відповідач 3 та 4 у даній справі, не є. Як пояснила суду відповідач 3, придбаючи дану квартиру, вона також і не могла знати про існування особи, яка оголошена померлою, а в даній квартирі протягом 10-років зроблено капітальний ремонт, поміняно вікна, двері, обладнано під покращення дане житло, що не спростовано в судовому засіданні і іншими сторонами, а також зібраними доказами. Також встановлено судом, що в подальшому після купівлі житла, новий власник квартири [PERSON] уклала 26.07.2006 року договір іпотеки, згідно якого передала в іпотеку спірну квартиру іпотеко держателю - ПАТ «Укрсиббанк» (а.с.130-131 т.1). Судом вживались неодноразово заходи можливого примирення позивача та відповідача 1, як рідних сестер, на що погоджувалась відповідач 1 та готова була оформити частину житлового будинку, що є у її власності у порядку спадкування (був у власності померлого батька), що є значно більшим у площі, але на це категорично не погодилась позивач, вважаючи що на даний житловий будинок їй має також належати в обов'язковій частці (оформлено згідно пояснень, померлим по заповіту: половину дочці [PERSON], половину її чоловікові, який здійснював догляд за [PERSON], що був важко хворий), але жодних доказів набуття такого права чи оскарження оформленої спадщини в судовому порядку [PERSON] не надала, вважаючи таке набуття автоматичним, з цих же підстав вона вважає і набуття наявного в неї право на користування частиною житлового будинку належного сестрі [PERSON]. Судом було з'ясовано можливість в даному провадженні розгляду права позивача на відшкодування реальної вартості картири [ADDRESS] за вимогами ч.3 ст.48 ЦК України та роз'яснювалось щодо цього, однак позивач наполягала на розгляді тільки тих вимог, які висловлені нею у позові зі збільшеними вимогами за ст..11 ЦПК України. З врахуванням цього, предметом даного спору у цивільному провадженні не було дослідження саме реальної вартості квартири. З врахуванням вищевказаного вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2006 року, відновлення становища яке існувало до укладення договору, визнання за [PERSON] право власності на квартиру, до задоволення не підлягають. Щодо вимог про визнання незаконними дії приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Роксани Михайлівни щодо посвідчення договору купівлі-продажу та скасування акту про посвідчення договору в державному реєстрі правочинів та реєстрі вчинення нотаріальних дій, то такі вимоги також не підлягають до задоволення. Позивач обґрунтовуючи вимоги позову в цій частині, зазначила, що нотаріус в порушення ст..47 ЦК України не наклала заборону на відчуження квартири, а тому її дії не відповідають чинному законодавству щодо посвідчення в подальшому договору, що оскаржується. Як вже зазначено вище, такі дії нотаріус щодо накладення заборони на підставі ст..47 ЦК України і не могла вчиняти, оскільки не видавала свідоцтва про право на спадщину [PERSON] Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, в т.ч. набуте право власності. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З врахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст. 11, 15, 16, 47, 48, 190, 203, 215, 330-334, 526, 629,651, 655-657, 692, гл.74, ЦК України,

Outcome: dismissed