Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

У судовому засіданні представник банку підтримав уточнені позовні вимоги та просив стягнути солідарно з відповідачів, як основних спадкоємців після смерті боржника [PERSON], на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №11153828000 від 11.05.2007 року по кредиту у розмірі 29 037,77 дол. СІЛА (двадцять дев'ять тисяч тридцять сім) доларів США 77 центів. Представники відповідачів у судовому засіданні заперечували предявленого позову вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, оскільки представником банку не доведено вартість майна, прийнятого спадкоємцями у спадщину, тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 11.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (після зміни найменування Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11153828000, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в сумі 35 000,00 (тридцять п'ять тисяч), що дорівнює еквіваленту 176750,00 (сто сімдесят шість тисяч сімсот п'ятдесят) гривень 00 копійок за курсом НБУ на день укладення Кредитного договору на придбання магазину, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шмідта, буд. №2, а свою чергу позичальник зобов'язався повернути кошти та сплатити плату за кредит на умовах, передбачених у договорі, але у будь-якому випадку повернути кредит та плату за кредит у повному обсязі не пізніше 10 травня 2024 року. Факт отримання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки №55 від 11 травня 2007 року. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним Кредитним договором [PERSON] було передано в іпотеку нерухомість, а саме: квартири, загальною площею 80,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є власністю [PERSON]. Проте, як вбачається з матеріалів справи (свідоцтва про смерть серії І-АП №243088) позичальник [PERSON] помер 07 серпня 2012 року і на момент його смерті, за Кредитним договором існувала заборгованість по кредиту та процентам, нарахованим та несплаченим до дня смерті позичальника у розмірі 29 037,77 дол. США, з яких - 28827,57 дол. США - заборгованість по кредиту та 210,20 дол. США - заборгованість по відсоткам. Дізнавшись про смерть позичальника, Банк направив на адресу Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори заяву про наявність майнових вимог до спадкоємців. Після чого, 12.01.2013 року за вих. №31/02-14 отримано лист від Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори проте, що заяву про наявність майнових вимог до спадкоємців надійшла до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори 12.01.2013 року та зареєстрована у книзі реєстрації вхідної кореспонденції за №07/02-14. В провадженні Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №420/2012 після смерті [PERSON], померлого 07.08.2012 року. Спадкоємцями, що прийняли спадщину за законом, є дружина померлого [PERSON], син [PERSON] та донька - [PERSON]. Згідно з положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268 та в статті 1269 ЦК України. Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 12 96 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Разом з тим суд враховує наступне. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Апеляційний суд Дніпропетровської області також дотримується цієї позиції. Виходячи зі змісту вказаних норм закону, які регулюють відносини спадкоємця з кредитором спадкодавця, належним способом захисту порушеного права є звернення кредитора спадкодавця до суду з позовом до спадкоємця, який прийняв спадщину, про стягнення на майно, що було передано спадкоємцю в натурі й лише за умови, що спадкоємець відмовився від задоволення вимог банку шляхом сплати одноразового платежу. Спадкоємці, що прийняли спадщину, при зверненні до них кредитора спадкодавця зобов'язані задовольнити його вимоги, якщо вони обґрунтовані та доведені. Обов'язок доводити борги померлого покладається на кредитора, що звернувся до спадкоємців з відповідними претензіями. Доказом вимог кредитора може бути кредитний договір. Вказані вимоги задовольняються спадкоємцями повністю, але тільки в розмірі вартості майна, одержаного в спадщину. За чинним законодавством спадкоємці, які прийняли спадщину, повинні виконати боргові зобов'язання спадкодавця в межах дійсної вартості майна, одержаного кожним у спадщину. Вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини. Розрізняється також і обсяг задоволення вимог кредитора залежно від переходу спадщини до одного або декількох спадкоємців. Так, єдиний спадкоємець в межах вартості спадщини повинен виконати усі боргові зобов'язання, що входять до складу спадщини. За наявності ж декількох спадкоємців настає частковий обов'язок виконання зобов'язань: кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Обсяг виконання боргового зобов'язання кожним спадкоємцем не може перевищувати дійсної вартості отриманої ним спадщини і розміру боргів, що пропорційно припадають на його частку. Як встановлено у судовому засіданні, представник ПАТ «УкрСиббанк» зобовязаний був довести вартість майна, прийнятого спадкоємцями у спадщині, проте жодних належних доказів, з даного приводу, суду не надано, за таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч.4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України суму судового збору слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed