Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про припинення права власності на 1/3 частку квартири що зареєстрована за відповідачем та визнання права власності на дану частку квартири [ADDRESS] за позивачем. У позовній заяві зазначено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999р. Відповідача прописав в дану квартиру позивач в 1994 році як сина його колишньої на цей час дружини [PERSON], а в 1999 році квартира приватизована на трьох, хоча, як зазначає позивач з 1994 року по 2010 рік відповідач в даній квартирі не проживав. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року відповідача було визнано безвісти відсутнім з 2002 року та встановлено цим рішенням те, що [PERSON] знятий з місця реєстрації в 2010 році. Обґрунтовуючи позовні вимоги за ст.. 346, 347 ЦК України, позивач зазначає, що витрати по утриманні квартири несе самостійно та користується безперервно і відкрито цією 1/3 частки житла, відповідач не проживає в цій квартирі, а тому останній відмовився від своєї частки за ознакою дій, які свідчать про таку відмову. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.09.2014 року до участі в справі залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] (співвласника квартири), про що заперечував позивач. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів зазначених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Представник відповідача, який є і представником третьої особи, позов не визнав, пояснив суду те, що [PERSON] не є безвісно відсутнім, жодних дій передбачених нормами ЦК України щодо припинення власності у праві спільної сумісної власності на квартиру не вчиняв, а вимоги позивача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спір між сторонами виник з приводу припинення права власності на нерухоме майно, що перебуває у спільній сумісній власності трьох осіб, внаслідок чого позивач просить визнати за ним 1/3 частку квартири на право власності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999р. (а.с.4). Позивач зазначив, що відповідача прописав в дану квартиру позивач в 1994 році як сина його дружини [PERSON] (колишньої на цей час дружини, шлюб розірвано рішенням суду 22.01.2007р.), а в 1999 році квартира приватизована на трьох, хоча, як зазначає позивач, з 1994 року по 2010 рік відповідач в даній квартирі не проживав. Як вбачається з довідки Галицького райвідділу ВС УМВС в області від 22.03.2011 року (а.с.46) [PERSON] з 13.04.2006 року по дату видачі довідки зареєстрований в [ADDRESS]. Інші довідки на які посилається позивач, як на підтвердження подвійної реєстрації відповідача за двома адресами, суд не вважає належними доказами щодо даного предмету спору (окрім того що предметом спору не є втрата права користування житлом), і тому, що довідка СВК Кінчаківської сільської ради від 28.10.2010 року не містить дати початку та закінчення такої реєстрації особи (а.с.44), а довідка цієї ж сільської ради від 04.10.2013р. містить початкову дату реєстрації - 24.03.1986р. та факт не проживання [PERSON] після закінчення школи в селі, однак не містить кінцеву дату зняття з реєстрації (а.с.45). Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року, на яке посилається позивач, відповідача [PERSON] було визнано безвісти відсутнім (а.с.6). Даним рішенням також було визнано безвісно відсутньою і [PERSON]. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.09.2013 року скасовано рішення суду від 16.04.2010 року за заявою [PERSON] (а.с.131). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.10.2013р. рішення Івано-Франківського міського суду від 23.09.2013 року в частині скасування рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року стосовно визнання [PERSON] безвісно відсутньою скасовано, в решті рішення залишено без змін (а.с.51-52). Дане рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області набрало законної сили. Судом також встановлено, що на час розгляду даної цивільної справи, Івано-Франківським міським судом розглядається заява [PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], про скасування рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (а.с.93, 112). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що витрати по утриманні квартири несе самостійно (а.с.24-31, 96-110). Однак, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.07.2011 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення понесених витрат за комунальні послуги по спірній квартирі (а.с.64), дане заочне рішення було скасоване ухвалою цього ж суду від 23.10.2013р. (оглянуто копію ухвали в судовому засіданні) та прийнято рішення Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013р. про задоволенні позову (а.с.65). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.01.2014р. скасовано рішення суду від 05.12.2013р. та відмовлено в задоволенні позову [PERSON] (а.с.47-50). Окрім того, рішенням Галицького районного суду від 27.12.2013р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.12.2014р., в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, відмовлено (а.с.53-54, 120-121) Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставин6и, встановлені судовим рішенням у в т.ч. цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач зазначає в обґрунтування вимог, що користується безперервно і відкрито цією 1/3 частки житлового приміщення, відповідач не проживає в цій квартирі, а тому останній відмовився від своєї частки за ознакою дій, які свідчать про таку відмову. Однак, з такими доводами суд не може погодитись з врахуванням такого. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено та підтверджено сторонами, що право спільної сумісної власності на квартиру, що є предметом спору, набуто в 1999 році у встановлено порядку та не оскаржене ніким на час розгляду даної цивільної справи. Це підтверджено також і самим позивачем. Як слідує зі ст.. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень, і правочинів щодо нерухомості. З державною реєстрацією нерухомих речей законодавець пов'язує такі правові наслідки: а) момент виникнення, припинення та порядок реалізації права власності (статті 331, 334, 335, 344, 349, 351, 363, 369 ЦК); б) момент здійснення правочину (ст. 640 ЦК); в) форму правочину (статті 206, 513 ЦК); г) обмеження на здійснення правочинів (ст. 71 ЦК). Статтею 346 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачені підстави припинення права власності. Так, право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Підстави припинення права власності, що визначаються у ст. 346 ЦК, можна поділити на дві групи. Першу групу становлять підстави, що залежать від волі власника: 1) відчуження власником свого майна. У цьому випадку йдеться про різноманітні правочини, що спрямовані на відчуження власником свого майна (купівля-продаж та всі її різновиди, дарування, міна тощо); 2) відмова власника від права власності (ст. 347 ЦК). Другу групу становлять підстави, що не залежить від волі власника: 1) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі (ст. 348 ЦК); 2) викупу пам'яток історії та культури (ст. 352 ЦК); 3) викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю (ст. 350 ЦК); 4) викуп нерухомого майна у зв'язку з викупом земельної ділянки, на якій воно розміщене (ст. 351 ЦК); 5) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 6) реквізиція (ст. 353 ЦК); 7) конфіскація (ст. 354 ЦК); припинення юридичної особи чи смерть власника. Проте є такі, які не можна беззастережно віднести ні до першої, ні до другої групи підстав припинення права власності (наприклад, знищення майна - ст. 349 ЦК). Отже, дані правовідносини про припинення права власності, залежать від волі власника такого нерухомого майна. Частина 2 ст. 346 ЦК встановлює, що право власності може бути припинене і в інших встановлених законом випадках. Ці підстави можуть визначатися як у спеціальних законах (ст. 348 ЦК), так і в інших статтях ЦК (наприклад, у ст. 330, яка встановлює набуття права власності на майно добросовісним набувачем відчужене особою, що не мала на це права). Позивач обґрунтовує вимоги тим, що відповідач фактично відмовився від права власності, виразивши свою відмову діями, що свідчать про таку відмову. Стаття 347 ЦК України вказує на те, що особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Отже, особа може відмовитися від права власності двома способами - заявивши про відмову та вчинити інші дії, що свідчать про її відмову від права власності на це майно (наприклад, знищити річ, викинути її). Відмовитись від права власності на майно може будь-яка особа, як фізична, так і юридична. Мотиви відмови від права власності не мають юридичного значення. Наприклад, власник може відмовитися від речі внаслідок того, що вона застаріла або вийшла з ладу, з інших міркувань тощо. Будь-яке здійснення відмови від права власності не повинно створювати загрозу правам та інтересам осіб, інших учасників цивільних відносин, держави, не повинно створювати небезпеку для екологічної ситуації у суспільстві. Від права власності на певні види речей власник не може взагалі відмовитись та має нести зобов'язання власника до повного припинення їх шкідливої дії. Право власності на майно припиняється з моменту оголошення про відмову та вчинення інших дій, що свідчать про відмову від права власності. Проте дана стаття містить виняток із цього правила, оскільки п. 3 ст. 347 ЦК встановлює, що право власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. До майна, права на яке підлягають державній реєстрації, належать перш за все об'єкти нерухомості (ст. 181 ЦК). Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. (ст..382). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку (ст..383 ЦК України). Враховуючи все викладене, а також і те що квартира є нежитловим приміщенням, перебуває у спільній сумісній власності трьох співвласників, а не у частковій власності як вже поділено позивачем кожному по 1/3 частки квартири, припинення права власності чітко визначено чинним законодавством, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні, а вимоги [PERSON] не є безпідставні. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 11, 182, 328, 346, 347 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed