Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

07.08. 2014 року позивачка звернулася у суд з даним позовом і просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження нею належним їй на праві власності житловим будинком, визнавши відповідача втратившим право на користування вказаним будинком та зняти його з реєстрації за адресою : [ADDRESS] у зв»язку з непроживанням у вказаному будинку більше 2 років. Свій позов позивачка мотивує тим, що вона є власником будинку,що у [ADDRESS], який належить їй на праві власності. У вказаному будинку зареєстрований відповідач, який проживає за іншою адресою, а саме:з 2012 року відповідач проживає по [ADDRESS], а у вихідні дні в [ADDRESS], разом зі своєю сімєю. Оскільки відповідач не має ніяких прав до даного житла, ні як власник, ні як квартиронаймач, бо ніякі договори з ним не укладалися та відсутні будь-які домовленості, має інше постійне місце проживання, де живе з сім"єю, тому позивачка, як власник належного їй майна, яким вона має право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися і пред'явила до суду даний позов. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та надала суду пояснення, аналогічні тим, які викладені в позовній заяві, пояснивши, що їй на даний час потрібно оформити субсидію, але реєстрація відповідача у будинку не надає їй таке право. Відповідач,будучи двічі належно повідомленим про день,час та місце розгляду справи, у судове засідання не з»явився, не повідомив про причини неявки та не направив до суду заяви про відкладення розгляду справи, а тому справа слухається у його відсутність і суд ухвалює заочне рішення, про що позивачка у суді не заперечувала. Представник Управління державної міграційної служби України в Черкаській області у судове засідання не з'явився, за підписом керівника направлено лист з проханням слухати справу у відсутність представника вказаної служби. Заперечення відсутні. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідка, вивчивши письмові докази, вважає що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, оскільки цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому на запитання суду про надання інших доказів, крім наданих, чи неможливості їх витребування і необхідність цієї дії судом, позивачка пояснила, що всі докази надані, тому суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником будинку [ADDRESS], у якому також зареєстрований і відповідач з 1996 року ( а.с.12-13). Відповідач проживає за іншою адресою, а саме: з 2012 року проживає по [ADDRESS], про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (а.с.20,29), а в [ADDRESS] не проживає, відповідно до поштових повідомлень ( а.с. 29). Також факт непроживання відповідача у будинку позивачки з 2012 року та відсутністю його особистих речей у будинку підтверджується поясненням свідка [PERSON] Згідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придані для постійного проживання в них. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструватися за новим місцем свого проживання в 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання. Згідно ст.7 цього ж Закону однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання особи є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до роз'яснень, даних у постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України », із змінами і доповненнями, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 319, ч.1 ст.321 ЦК України власник володіє користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином суд вважає, що реєстрація відповідача у будинку позивачки є формальною,бо з 2012 року відповідач не проживає у будинку позивачки, а його реєстрація порушує права позивачки вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, в т.ч. і право на одержання субсидій, а тому позов підлягає до часткового задоволення та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням,чимсуд усуває перешкоди для позивачки у користуванні нею належним їй будинком. Що стосується позовних вимог в частині ухвалення судом рішення про зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою, то відповідно до Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. це відноситься до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування особи. Згідно ст.7 вказаного закону ці органи зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюють на підставі, в т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, в т.ч. і при визнанні особи такою,що втратила право на користування житловим приміщенням. Тобто, це означає, що належним способом захисту прав позивачки у даному випадку є задоволення позову про визнання відповідача таким,що втратив право користування належним позивачці будинком, що є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. А тому у цій частині позову суд відмовляє за безпідставністю вимог. Оскільки позов задовольняється, то стягує з відповідача в користь позивачки понесені нею судові витрати у сумі 243 грн.60 коп. по сплаті судового збору.

Outcome: partial