Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ДП «Чорнобильпроменергобуд» про про скасування наказу, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог, вона посилається на те, що з 17 березня 2015 року по 15 серпня 2016 року працювала на посаді прибиральниці гуртожитку вахти №1 ДП «Чорнобильпроменергобуд». Наказом в.о.директора ДП «Чорнобильпроменергобуд» №14 від 17.08.2016 року з 15.08.2016 року її було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у звязку з прогулом (відсутність на роботі більше 3-х годин без поважної причини). Позивач вважає, що дії відповідача неправомірні, тому змушена за захистом своїх прав та законних інтересів звернутися до суду. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги позивача в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Через канцелярію суду звернувся із клопотанням про застосування строків позовної давності, оскільки з часу звільнення позивача і до часу звернення з позовом до суду сплинуло більше одного місяця. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, якими сторони обґрунтовують свої доводи та міркування, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки. Обчислення позовної давності відповідно до ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У статті 233 Кодексу законів про працю України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк. Як вбачається з матеріалів справи і підтверджується показами позивача, копію наказу про звільнення [PERSON] отримала 31 серпня 2016 року. \~Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. З матеріалів справи видно, що позивач звернувся до суду 04 листопада 2016 року, що підтверджується відбитком штампа Іванківського районного суду на позовній заяві. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року (із змінами і доповненнями) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Суд не вважає поважною причиною позивача хворобу її дитини, а також очікування на відповідь від уповноваженого з прав людини, оскільки зазначений орган не наділений повноваженнями з розгляду трудових спорів. Твердження представника позивача про те, що суд при відкритті провадження по справі і початок розгляду цивільної справи по суті, фактично вже поновив пропущений строк, судом до уваги не приймається, оскільки відповідно до ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, в свою чергу згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Отже, оскільки предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (в силу вимог закону, а саме: ст.179 ЦПК України) ; оскільки саме під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (в силу вимог закону, а саме: ст.214 ЦПК України) ; оскільки міський суд може поновити строки, установлені ст.233 КЗпП України, пропущені з поважних причин (в силу вимог закону, а саме: ст.234 КЗпП України), відтак суд дійшов висновку про доцільність, можливість та необхідність задовольнити клопотання представника відповідача. Відповідно до частини третьої ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосуванні якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання про застосування строків позовної давності. \~В звязку з тим, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed