Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Акціонерне товариство «Приватбанк» 13 лютого 2020 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 03.05.2011 року відповідач отримав кредит в сумі 6900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач виконував свої зобов`язання неналежним чином, станом на 31 грудня 2019 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 76840 грн. 51 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6896 грн. 18 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 61012 грн. 59 коп., пені в сумі 4796 грн. 48 коп., а також штрафів як фіксованої частини в розмірі 500 грн. і як процентної складової в сумі 3635 грн. 26 коп. Позивач просить про стягнення з відповідача означеної заборгованості, а також судового збору в сумі 2102 грн., попередньо оплаченого позивачем. Ухвалою судді від 27.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не вживалися. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить відзив на позов з запереченнями, звернувся і відповідач. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З письмового відзиву відповідача випливає, що позивачем пропущено давність звернення до суду за захистом права, а про визнання поважності причин пропущення позивач не просить у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Підставою для залишення позову без задоволення є застосування давності до вимог про виконання усіх зобов`язань, що утворюють заборгованість, перебіг якої за договором кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок починається з моменту спливу строку дії картки. Отримана відповідачем кредитна картка діяла до одинадцятого місяця 2012 року, що означає право фінансової установи звернутися до суду з позовом про стягнення усієї суми боргу в строк, не пізніший ніж листопад 2015 року. Звернувшись до суду в лютому 2020 року, позивач порушив давність пред`явлення вимог про стягнення заборгованості, про поважність причин пропущення давності суду не повідомляє, вважаючи, що давність ним не пропущена. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 3 травня 2011 року сторони уклали договір кредиту без номеру, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 6900 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 9). Станом на 31 грудня 2019 року у відповідача виникла заборгованість за договором в сумі 76840 грн. 51 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6896 грн. 18 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 61012 грн. 59 коп., пені в сумі 4796 грн. 48 коп., а також штрафів як фіксованої частини в розмірі 500 грн. і як процентної складової в сумі 3635 грн. 26 коп. (а. с. 5-8). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України. Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів банку вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість звернення до суду за захистом порушеного права. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом наведених в пункті 1.1.1. «Умов та правил надання банківських послуг» термінів і понять, заява-анкета про надання послуг це звернення клієнта до банку про відкриття йому банківського рахунку та (або) надання йому інших банківських послуг, а картковий рахунок це банківський поточний рахунок, на якому враховуються операції з використанням платіжних карт (п. п. 1.1.1.36). Кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений в договорі, на умовах оплатності та зворотності (п. п. 1.1.1.45). Кредитна карта платіжна карта з встановленим кредитним лімітом. Що стосується заяви-анкети, з підписанням якої у сторін виникли договірні відносини, з її змісту витікає, що ця заява містить волевиявлення особи на отримання кредиту, встановленого на платіжній карті кредитка «Універсальна» (а. с. 9, зворотний бік). З наданого позивачем фотозображення кредитної картки «Універсальна» випливає, що строк її дії простирається до листопада 2012 року (а. с. 59). За змістом умов договору, який утворюють анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Умови і Правила надання банківських послуг, кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. У відповідності до ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Статтею 530 ЦК України врегульовано строк (термін) виконання зобов`язання, частиною першою якої встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Виходячи з викладеного, початок давності для стягнення цих платежів слід обчислювати з моменту (наступного за днем чергового платежу дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Наведене означає, що лише під час дії договору сторони можуть здійснювати свої права, передбачені змістом договору. Правова позиція, відповідно до якої картка діє в межах визначеного нею строку, висловлена в постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року в справі № 6-14 цс14. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності починається щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Як вже зазначено, зміст зобов`язань позичальника за договором кредитування полягає в обов`язку як повернути кредитні кошти, так і сплатити проценти за користування кредитом під час дії договору. З огляду на наведені положення законодавства та зміст правової позиції Верховного Суду України останнім днем дії договору між сторонами є 30 листопада 2012 року, і саме з цього моменту для позивача починається перебіг давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі, а що стосується вимог про стягнення заборгованості зі сплати регулярних платежів, початок давності для пред`явлення відповідних вимог співпадає з днем, наступним за днем прострочення сплати цього платежу. Таким чином, давність звернення до суду з вимогами про стягнення усієї заборгованості за кредитом для кредитора у правовідносинах з відповідачем розпочалася з 1 грудня 2012 року і не може простиратися на строк, пізніший ніж 1 грудня 2015 року. Що стосується висування вимог щодо сплати чергових платежів, останній періодичний платіж (відсотків за кредитом) позичальник здійснив 25 грудня 2011 року, як випливає з розрахунку заборгованості (а. с. 5, зворотній бік), що означає право кредитора пред`явити вимоги щодо стягнення цієї складової заборгованості у строк до 25 грудня 2014 року. Фінансова установа звернулася до суду 13 лютого 2020 року, що свідчить про пропуск позовної давності. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Заперечуючи проти застосування позовної давності, представник позивача зазначає, що вона не пропущена, оскільки відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та Правил строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. Суд не погоджується з цими твердженнями, виходячи з такого. Твердження представника позивача у відповіді на відзив про те, що з моменту підписання відповідачем заяви-анкети всі умови кредитування, що передбачені «Умовами та правилами…», є узгодженими, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц. В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як випливає з роз`яснень у пункті 31 Постанови № 5\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України\~\~з розгляду цивільних і кримінальних справ\~\~від 30.12.2012 року, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наведені положення законодавства про захист прав споживачів і роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України\~\~з розгляду цивільних і кримінальних справ\~підкріплюють переконання суду про пропущення давності звернення за судовим захистом у відсутність поважних причин. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У зв`язку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не переривалася і не зупинялася, суду не повідомив, заявляючи, що вона не пропущена, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. \~

Outcome: dismissed