Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором, покликаючись на те, що відповідно до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №6789 від 25 червня 2018 року позивач перерахував відповідачу 8000,00 грн. Однак відповідач не виконав зобов`язання за даним договором належним чином, внаслідок чого у нього наявна заборгованість 8747,43 грн. Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 140 від 29 січня 2019 року вказано на нікчемність договору внаслідок недодержання письмової форми. Однак вважає, що підтвердженням дотримання письмової форми є зазначення у графі підпис ОТП паролю, який було введено позичальником. Просить визнати договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №6789 від 25 червня 2018 року дійсним та стягнути з відповідача 8747,43 грн. заборгованості. Відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у\~справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримане відповідачем 06 червня 2019 року. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що згідно електронної форми Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №6789 від 25 червня 2018 року, позивач погодився надати відповідачу [PERSON] фінансову послугу у виді коштів в розмірі 8000,00 грн. Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 140 від 29 січня 2019 року позивачу вказано на нікчемність даного договору внаслідок недодержання письмової форми. Даних щодо оскарження даного розпорядження чи його нечинності на час розгляду справи, суду не надано. Частина 2 ст. 218 ЦК України чітко вказує, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Тобто, на переконання суду, правочин який є недійсним у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, може бути визнаний судом дійсним виключно за усіх умов зазначених у даній статті, зокрема укладення його усно, прийняття усіма сторонами правочину його умов та наявність спору між сторонами щодо дійсності правочину чи умов його виконання. Однак, на думку суду, позивачем не доведено жодної із заначених умов а саме, позивачем чітко вказано, що правочин між сторонами укладено виключно за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, усі умови погоджувались тільки у даній системі та суду не надано жодних належних та допустимих доказів усного укладення правочину між сторонами, позивачем теж не вказується, що сторони проводили особисто зустрічі з питань укладення та погодження спірного правочину. Не доведено позивачем і умову прийняття відповідачем та виконання спірного правочину, оскільки зазначеним вище розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 140 від 29 січня 2019 року, беззаперечно встановлено, що прийняття пропозиції від позивача укласти електронний договір відповідачем здійснено без заповнення формуляру заяви /форми/ про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенню ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Окрім того, позивачем не наведено жодних доводів з приводу виникнення спору між сторонами у справі щодо дійсності правочину чи умов його виконання, оскільки надані позивачем докази не містять скерування на адресу відповідача будь-яких документів щодо необхідності виконання умов договору, отримання відповідачем таких листів та відмова відповідача, у будь-якій формі, від виконаня спірного правочину. Крім того, суд вважає, що глава 85 ЦК України, на норми якої покликається позивач, та яка регулює порядок спадкування за заповітом і є спеціальною, не передбачає можливості визнання дійсним заповіту, складеного з порушення вимог щодо його форми та посвідчення, а норми глави 16 ЦК України, на норми якої також покликається позивач і які передбачають право суду на визнання одностороннього правочину дійсним, є загальною нормою і не регулює виниклих між сторонами в справі правовідносин. Враховуючи наведене, суд беззаперечно переконаний у відсутності усіх необхідних умов для визнання дійсним електронної форми Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №6789 від 25 червня 2018 року, а відповідно, і у задоволенні вимоги щодо стягнення заборгованості за даним договором, теж слід відмовити. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, оспорюваний правочин складено з порушення вимог щодо його форми, а тому у задоволенні позову слід відмовити. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed