Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

08.09.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.11.1996, яке зареєстроване в реєстрі за № 1773 та видане державним нотаріусом Савранської нотаріальної контори Одеської області. Позов обґрунтовано тим, що разом з листом Савранського районного суду Одеської області від 29.05.2020 йому надійшла ухвала Савранського районного суду Одеської області від 28.05.2020 та позовна заява [PERSON] , відповідно до яких він дізнався про свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.11.1996, зареєстроване в реєстрі за № 1773. Позивачу стало відомо, що [PERSON] не подавала заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] протягом шести місяців, як передбачено пунктом 1 частини 2 статті 549 ЦК (УРСР 1963 року). Представник позивача в судовому засіданні 11 жовтня 2021 року та позивач на попередньому судовому засіданні на позовних вимогах наполягали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Позивач в судове засідання 11.10.2021 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно (а.с. 118). Відповідачка в судове засідання 11 жовтня 2021 року не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином та своєчасно (а.с. 119), надала заяву, в якій заперечила проти задоволення позову, а справу просила розглянути за її відсутності (а.с. 63). За правилами частини 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер дід позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с. 51). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії ААА № 470589 (а.с. 7, 53) спадкоємцем майна померлого [PERSON] стала його донька [PERSON] , що також підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с. 50), яка є матір`ю позивача. Згідно з довідкою Полянецької сільської ради Савранського району Одеської області № 63 від червня 2018 року житловий будинок в [ADDRESS] , площею 58 кв. метрів на праві власності належить [PERSON] (а.с. 52). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником житлового будинку в [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 57). Згідно з заявою про вступ у спадщину від 29.11.1996 № 138 (а.с. 70), наявній у спадковій справі № 123/96 [PERSON] звернулась до Савранської державної нотаріальної контори та вказала, що прийняла, зокрема житловий будинок в с. Полянецьке Савранського району Одеської області та просила видати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до заяви від 29.11.1996 (а.с. 71) [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] (а.с. 75) та матір`ю [PERSON] (а.с. 50), відмовилась від отримання свідоцтва про право на спадщину по закону та права власності, зобов`язалась не претендувати на майно в судовому порядку. На підставі рішення Полянецької сільської ради Одеської області № 27 від 29.07.2017 присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] , на об`єкт нерухомого майна: одноповерхового житлового будинку, загальною площею 68, 9 кв. метрів, господарських споруд, які належать [PERSON] (а.с. 55). Згідно з довідкою Полянецької сільської ради народних депутатів Одеської області № 254 від листопада місяця 1996 року відповідно до погосподарських записів обліку № 16, книга № 1 за [PERSON] числиться житловий будинок в с. Полянецьке, житловою площею - 58 кв. метрів та [PERSON] вступила в управління спадковим майном протягом шестимісячного строку від смерті спадкодавця та сплачувала страхові платежі (а.с. 78). Зі спадкової справи після смерті [PERSON] , встановлено, що заповіт відсутній. Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За змістом частини 3 статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, оскільки спадщина після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась у період чинності ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР), до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми цього Кодексу. Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За змістом статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР зазначені дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі статтею 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до пункту 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція), свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною третьою статті 549, частиною другою статті 551 ЦК Української РСР, - не раніше зазначених строків. Свідоцтво про право на спадщину при спадкоємстві як за законом, так і за заповітом, може бути видане і раніше встановлених законом строків, якщо в державній нотаріальній конторі є відомості про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Пунктом 113 цієї Інструкції передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Згідно з пунктом 10 Інструкції при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, приєднуються до примірника угоди, свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса (пункт 21 Інструкції). Відповідно до пункту 109 Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Водночас ЦК УРСР не містить положень, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним. Свідоцтво може бути визнано недійсним тільки судом за встановлення обставин, які свідчать про те, що особа не мала право отримувати спадок і отримала його незаконно. Згідно з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 з справі № 2-1316 / 2227/11, в статті 1301 ЦК, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано тільки відсутність права спадкування у особи, на ім`я якої вона була видана. Це має місце, зокрема, в разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави набути право на спадкування - зміст, спорідненість, заповіт; в разі, коли спадкодавець, оголошений в судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасовано. Крім цього, як зазначено в пункті 27 Постанови №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" Пленуму Верхового Суду України роз`яснено, що у відповідності до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо. Отже, з матеріалів спадкової справи дійсно вбачається, що з заявою про вступ у спадщину [PERSON] звернулась 29.11.1996, тобто з пропуском встановленого шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Водночас статтею 549 ЦК УРСР зазначені дії, що свідчать про прийняття спадщини. Так, пунктом 1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Водночас матеріали спадкової справи містять заяву про вступ у спадщину від 29.11.1996 № 138 (а.с. 70) та довідку Полянецької сільської ради народних депутатів Одеської області № 254 від листопада місяця 1996 року, дослідження яких підтверджує, що [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном та сплачувала страхові платежі. Крім того згідно зі статтею 550 ЦК УРСР спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Отже, оскільки інші спадкоємці, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] були відсутні та з огляду на заяву жінки останнього - [PERSON] про відмову від отримання свідоцтва про право на спадщину, спадщина могла бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду. Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку про, що, [PERSON] подавши до нотаріальної контори заяву про відмову від отримання свідоцтва про право на спадщину, яке залишилось після смерті її чоловіка [PERSON] зробила своє волевиявлення. Доказів того, що вона не усвідомлювали значення своїх дій, не ознайомилась з текстом написаного, була під впливом, тиском тощо, чи сприймала написане по-іншому, суду не надано. Тому державний нотаріус діяв відповідно Закону України "Про нотаріат" та Інструкції під час видання на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на достатніх правових підставах. Щодо права на оспорення свідоцтва про право на спадщину. У постанові від 11 грудня 2019 у справі № 414/811/17 Верховний Суд прийшов до висновку про те, що порушення прав інших зацікавлених осіб у зв`язку з видачею свідоцтва є самостійною підставою для визнання такого свідоцтва недійсним. Разом з тим, зі змісту абзацу 5 пункту 19 постанови вищезгаданого Пленуму Верховного Суду України, можна зробити висновок, що в разі порушення права спадкоємців на частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва тільки в тій частині, в якій це право порушено, а не про визнання недійсним його в цілому. З урахуванням викладених норм матеріального права слід дійти висновку, що правом на оспорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування (прийняла спадщину у встановленому законом порядку) та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року, справа № 524/9733/17-ц, провадження № 61-4470св19. Поряд з цим суд констатує, що позивачем не доведено порушення його прав чи інтересів спірним свідоцтвом, адже на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , з урахуванням заяви жінки останнього - [PERSON] про відмову від отримання свідоцтва про право на спадщину, єдиним спадкоємцем першої черги залишилась дочка [PERSON] - [PERSON] . При цьому відповідно до статті 529 ЦК УРСР онуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. Онуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця не включаються до складу жодної з черг спадкоємців за законом. Але з цього не можна зробити висновок, що вони не закликаються до спадкування ні за яких обставин. Вищезазначені особи є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини немає в живих того родича, який був би спадкоємцем. Вони спадкують ту частку, яка б йому належала, якби він був живий. Таке спадкування є спадкуванням по праву представлення. Крім цього онуками можливо також спадкування в порядку спадкової трансмісії. Крім того позивачем також не доведено право на обов`язкову частку в спадщині. Так відповідно до статті 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Отже, право на обов`язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до підпункту «в» пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» спадкоємець, який претендує на обов`язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов`язкової частки у спадщині законодавством не передбачено. Згідно з пунктом 114 Інструкції якщо про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом просить особа, яка вважає себе утриманцем спадкодавця, державний нотаріус повинен упевнитись, що вона перебувала на утриманні спадкодавця не менше одного року перед його смертю, а також, що ця особа була непрацездатною на день відкриття спадщини. На доказ факту перебування на утриманні можуть бути подані такі документи: довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи місцевої держадміністрації, житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу або з місця роботи спадкодавця про наявність у нього утриманців; довідка органу соціального захисту населення про призначення пенсії в зв`язку із втратою годувальника; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту перебування на утриманні. Ці документи повинні містити дані про час і період, коли особа перебувала на утриманні спадкодавця. Непрацездатність утриманця, пов`язана з віком, перевіряється за паспортом, свідоцтвом про народження; непрацездатність, пов`язана зі станом здоров`я, - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. В даному випадку слід звернути увагу на той факт, що [PERSON] , з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався, не підтвердив намір прийняти спадщину, а отже для набуття права на спадщину не виконав жодних передбачених законом зобов`язань. Доводи, що позивач проживав на момент смерті разом зі своїм дідом [PERSON] в [ADDRESS] згідно даних погосподарської книги № 1, особовий рахунок № [NUMBER] за 1996 рік, власних пояснень позивача та показів допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] не породжують у позивача право на спадщину за наявності спадкоємця першої черги спадкоємців за законом - [PERSON] . Суд констатує, що позивач міг набути права на спадкування лише в разі відсутності спадкоємців першої та другої черги або при неприйнятті ними спадщини, чого по справі не встановлено. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно з частинами 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до статті 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача. Отже, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у справі суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed