Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила усунути перешкоди у праві користування та розпорядження її майном по [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником вищевказаного будинку, в якій зареєстровано відповідача. Відповідач, яка є дочкою позивача, не проживає за місцем реєстрації, участі в утриманні житла не приймає. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, тим самим чинить позивачу перешкоди у вільному розпорядженні її майном. Ухвалою від 01 жовтня 2021 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позов та заяв про розгляд справи за її відсутності, не подавала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23 лютого 1989 року, посвідченого секретарем Межиріцької сільської ради народних депутатів Рибалко Г.Л. та зареєстрованого в реєстрі за №15 (а.с.5-6). Згідно довідки про сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 15 вересня 2021 року № 1459, відповідач [PERSON] по [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає. Згідно частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільно з власником будинку не проживає, спільним побутом не пов`язана, договору щодо проживання відповідача у будинку між сторонами не укладалося, домовленостей не було, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2017р. у справі № 6-2931цс16. На підставі\~вищевикладеного,\~суд приходить\~до висновку,\~що доводи\~позивача підтверджуються\~наданими доказами,\~при цьому\~є законними\~та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved