Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ №100-ОС від 22.06.2017 р. про її звільнення за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України; поновити на посаді старшого майстра служби внутрішньо будинкових систем газопостачання Лисичанського МРУЕГГ ПАТ «Луганськгаз» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2017 по 13.07.2017 в сумі 4002,90 грн. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала старшим майстром служби внутрішньобудинкових систем газопостачання Лисичанського МРУЕГГ ПАТ «Луганськгаз». 22 червня 2017 року в кабінеті заступника голови правління з безпеки ПАТ «Луганськгаз» [PERSON], перебуваючи в стані сильного емоційного напруження та душевного хвилювання, вона вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням. Проте, в той же день, подала заяву на імя в.о. начальника управління Лисичанського МРУЕГГ [PERSON] про відкликання попередньої заяви про звільнення, яку просила вважати недійсною, оскільки вимушена була написати її під тиском. Проте, позивачку було звільнено за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Крім того, вважає, що не заслуговує на увагу твердження в.о. начальника управління Лисичанського МРУЕГГ [PERSON] щодо відмови у задоволенні заяви про відкликання заяви про звільнення через те, що вже запрошено іншого працівника ПАТ «Луганськгаз» на місце позивачки, оскільки необхідно отримати згоду працівника, якому запропоновано перевід. Вважає наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з поновленням на роботі та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеному у позові. Представник позивача в судовому засіданні вимоги викладені в позовній заяві підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. В судовому засіданні, 23 жовтня 2017 р. подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с.136-137), в якій просив, при вирішенні справи, врахувати збільшені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 27.06.2017 по 23.10.2017 в розмірі 19080,6 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду усно та письмово (а.с.22-25, 138) пояснила, що позивачка була звільнена на підставі заяви про звільнення за власним бажанням, тиск та примус до неї не застосовувався, на її робоче місце була запрошена інша особа з іншого підприємства, про що була досягнута згода керівників підприємств. Заява про відкликання заяви про звільнення була надана не 22, а 26 червня, за даним фактом проведене службове розслідування. В судовому засіданні досліджені докази: копія трудової книжки; копія заяви; копії повідомлень; копія довідки про доходи; письмові заперечення проти позову; копія наказу (розпорядження) про прийом на роботу; копії наказів (розпорядження) про переведення на іншу роботу; копія посадової інструкції; копія протоколу №49; копія наказу №13аг від 15.06.2017 р.; копія акту №3-Л від 22.06.2017 р.; копія висновку службового розслідування; копія наказу №61-ВЩ від 01.06.2017 р.; копія наказу від 22.06.2017 р.; копії актів від 26.06.2017 р.; копія наказу №100-ОС від 22.06.2016 р.; копія платіжного доручення; копія квитанції; копія книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них; копія офіційного повідомлення Ощадбанку; копії листів; копія наказу №72-ВЩ від 14.06.2017 р.; листи до ТОВ «Луганськгаз збут» від 22.06.17. і 19.10.17. та відповіді на них від 22.06.17., 04.07.17., 19.10.17.; копія витягу з протоколу №03 від 16.02.2017 р.; копія наказу №12 від 20.02.2017 р.; копія графіку роботи; копія докладної записки; копії письмових пояснень; висновок службового розслідування; витяги з книг вхідної та вихідної кореспонденції; повідомлення від 26.06.17.; запит; звернення та відповіді ГУ Держпраці; копія довідки на оплату по середньому; інформація про юридичну особу; листок непрацездатності; лист [PERSON] від 26.06.17.; заяви та диплом [PERSON]; наказ №01-ВЦ від 04.07.17.; скрін-шот веб-сторінки; листи ПП «Термо-Златополь», виконкому Попаснянської районної ради та інформація про час їх відправлення. Суд, вислухавши пояснення позивачки та представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу…, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. В судовому засіданні встановлено, що наказом від 02.03.1999 позивачка прийнята на роботу до філії Лисичанського міжрайонного управління з експлуатації газового господарства ПАТ «Луганськгаз» на посаду слюсаря з експлуатації та ремонту газового обладнання ІІ розряду /а.с.26/. У період з 02.03.1999 по дату звільнення, 26.06.2012, позивачка працювала в Лисичанському МРУЕГГ на різних посадах. З 01.08.2012 по день звільнення, 26.06.2017 [PERSON] працювала на посаді старшого майстра служби внутрішньо будинкових систем газопостачання Лисичанського МРУЕГГ /а.с.7-8/. 22.06.2017 позивачкою подано заяву про звільнення з 26.06.2017, без відпрацювання /а.с.62/. Наказом від 22.06.2017 № 100-ОС [PERSON] звільнено з посади старшого майстра служби внутрішньобудинкових систем газопостачання з 26 червня 2017 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України /а.с.74/. Суд не приймає наступні доводи позивачки з огляду на таке: А) заява була написана під тиском з боку представників адміністрації. В п.12 Пленуму Верховного Суду від 06.11.92 № 9 "Про практику вирішення судами трудових спорів" зазначено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Так, позивачка в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] вона знала як особу з керівництва ПАТ «Луганськгаз», але не знала його посаду, він сказав їй писати заяву про звільнення та продиктував зміст, висловлював погрози, при цьому позивачка не навела конкретний зміст цих погроз. Свідок [PERSON] факт погроз зі свого боку та будь-якого тиску на позивачку заперечував. Свідок [PERSON] підтвердив пояснення позивачки щодо пропозиції з боку [PERSON] написати заяву про звільнення, однак не підтвердив наявність будь-якого тиску чи погроз з боку [PERSON] до позивачки у разі відмови у написанні заяви. З позовної заяви та додаткових пояснень представника позивачки (а.с.145-146) взагалі не вбачається який саме тиск чи примус був застосований до позивачки і в чому він виражався. Не можуть бути доказами тиску чи примусу показання свідків [PERSON], і [PERSON], бо вони не були присутні під час написання позивачкою заяви про звільнення та знають про цю подію з її слів. Сам факт проведення перевірки напередодні звільнення також не може бути доказом тиску на позивачку, бо її метою була перевірка усунення порушень, встановлених попереднім актом від 14 грудня 2016 р., із самого акту перевірки вбачається, що вона стосувалася діяльності усього Лисичанського МРУЕГГ, а не тільки підрозділу, керівником якого була позивачка (а.с.38-61). Тому суд вважає, що позивачкою не доведено застосування до неї примусу з боку посадових осіб, під впливом якого вона нібито написала заяву про звільнення. Сама по собі пропозиція написати заяву про звільнення тим більш від особи, особи, якій безпосередньо позивачка не підпорядковувалася, і наявність повноважень якої на прийом/звільнення з роботи їй не були відомі, не може розцінюватися як тиск чи примус за недоведеності інших факторів погрози будь-яких негативних наслідків у разі відмови, шантаж тощо. Б) позивачка не відпрацювала два тижні після написання заяви про звільнення. З системного аналізу наведених положень ч.1 ст.38 КЗпП вбачається, що передбачений нею двотижневий строк попередження про звільнення є засобом захисту працедавця, необхідним для відшукання працівника на робоче місце, що вивільняється. Одночасно КЗпП не забороняє звільнення працівника з бажаної ним дати за наявності згоди на це з боку власника чи уповноваженої ним особи навіть за відсутності поважних причин для скороченого терміну звільнення. У заяві позивачки про звільнення було зазначено бажання звільнитися з 26 червня 2017 р., що і було задоволено уповноваженою особою власника шляхом прийняття відповідного наказу (а.с.62, 74); В) позивачка відкликала заяву про звільнення, запрошений працівник не була прийнята на її робоче місце. Згідно ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Частиною 5 статті 24 КЗпП України встановлено, що не може бути відмовлено в укладенні трудового договору особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій. Суд на підставі ст.8 ч.8 ЦПК України вважає, що положення ст.38 ч.2 КЗпП України за аналогією закону регулюють спірні правовідносини і у тому випадку, коли працівник змінює рішення звільнятися до дати звільнення, вказаної ним раніше у заяві про звільнення. 22.06.2017, у звязку зі звільненням позивачки в.о. начальника Лисичанського МРУЕГГ [PERSON] звернувся з листом про сприяння з заповненні зазначеної вакансії до в.о. Голови Правління ПАТ «Луганськгаз» [PERSON] (а.с.87) 22.06.2017 листом № 01-02-51/1229, для отримання погодження на звільнення [PERSON], ПАТ «Луганськгаз» звернувся до керівника ТОВ «Луганськгаз Збут» (а.с.89). Листом № 13 від 22.06.2017 директор ТОВ «Луганськ Збут» надав згоду на звільнення [PERSON], на підставі ч. 5 ст. 36 КЗпП України, зазначивши, що у звяжу з необхідністю організації передачі справ та матеріальних цінностей [PERSON] їй визначено дату звільненні 06.07.2017, за її згодою (а.с.90, 141). Питання переведення [PERSON] не було закрите і після звільнення позивачки, про що свідчить лист директора ТОВ «Луганськгаз Збут» від 04.07.2017 р. та заяви [PERSON] (а.с.142, 143). Таким чином, на момент відкликання [PERSON] заяви про звільнення, відповідачем вже було запрошено на вакантну посаду працівника з іншого підприємства ТОВ «Луганськгаз Збут» - [PERSON] та отримано згоду керівника даного підприємства на її звільнення в порядку переведення до ПАТ «Луганськгаз». Переведення ж на вивільнену позивачкою посаду [PERSON] відбулося на підставі листа в.о. начальника Лисичанського МРУЕГГ [PERSON] тимчасово (а.с.139). Аналіз ч.5 ст.24 та ч.2 ст.38 КЗпП України у їх сукупності дозволяє зробити висновок, що для розірвання трудового договору з працівником, який подав заяву про відкликання заяви про звільнення до закінчення терміну відпрацювання, достатньо досягнення однієї згоди керівника іншого підприємства на переведення працівника для укладання трудового договору на робоче місце, що вивільняється, здійснення самого переведення обовязковою умовою не передбачено. Та обставина, що [PERSON] не було відомо про запрошення [PERSON] не впливає на висновки суду, бо [PERSON] був лише виконуючим обовязки структурного підрозділу підприємства, тоді як КЗпП передбачає погодження переводу керівниками саме підприємств, а не їх підрозділів. Окрім того, зважає суд і на висновки службового розслідування, згідно яких заява позивачки про відклик заяви про звільнення була подана не 22 червня 2017 р., а наступного робочого дня 26 червня 2017 р. з врахуванням чотириденного робочого тижня на підприємстві (а.с.93,94, 97-100). Згідно доповідної записки в.о. начальника Лисичанського МРУЕГГ [PERSON] від 26.06.2017 р. заяву позивачки від 22.06.2017 р. про відклик заяви про звільнення він отримав тільки 26 червня а 22 червня 2017 р. секретар йому про цю заяву не доповідала (а.с.95). У журналі вхідної кореспонденції заяви позивачки та [PERSON] про відкликання заяв про звільнення зареєстровані 22 червня 2017 р. під №№546 і 547. Однак наступний вхідний документ тієї ж дати за вхідним №548 з виконкому м. Попасна, потрапив до в.о. начальника ЛМРУЕГГ [PERSON] того ж 22 червня 2017 р., що вбачається з дати під його резолюцією на цьому листі (а.с.158,159, 164, 165). Тому суд критично ставиться до показань підлеглої позивачки - свідка [PERSON], яка у судовому засіданні підтвердила пояснення позивачки, що заяви про відкликання заяв про звільнення бути здані ними секретарю керівника 22 червня 2017 р., оскільки ці показання спростовуються обєктивними доказами по справі. Тимчасова непрацездатність позивачки з 26 червня 2017 р. (а.с.126) також не може свідчити про незаконність звільнення, бо згідно ст.40 ч.4 КЗпП України заборона на звільнення під час тимчасової непрацездатності поширюється лише на випадки звільнення за ініціативою власника (уповноваженої ним особи), тоді як розірвання трудового договору за ст.38 КЗпП України згідно ст.36 ч.1 п.4 КЗпП України відноситься до розірвання трудового договору з ініціативи працівника. . За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed