Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши, що відповідачка є матір'ю малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після народження дитини відповідачка деякий час проживала в с. Оситна Новомиргородського району Кіровоградської області, але в січні 2010 року поїхала на заробітки до м. Києва та залишила малолітнього сина у неї. Жодних коштів на утримання сина вона не надала, як і не уповноважувала її отримувати кошти, які нараховувались відповідачці державою у зв'язку з народженням дитини, а тому він перебував на її повному утриманні. Приїхавши із заробіток через три місяці, відповідачка забрала сина та поїхала з ним проживати в Черкаську область, пояснивши, що помирилася з біологічним батьком дитини. Однак через декілька місяців їй на мобільний телефон подзвонили незнайомі люди і повідомили, що відповідачка залишила у них сина в м. Черкаси та її місце перебування їм невідоме. Забравши хлопчика до себе додому, вона займалася його вихованням, а відповідачка приїхала провідати дитину лише у вересні 2010 року. В подальшому вона навідувала сина лише на дні народження в 2011 році, в 2012 році та в 2014 році, після чого до дитини більше не приїжджала, її життям, здоров'ям та вихованням не цікавилась. Посилаючись на те, шо мати самоусунулась від виконання батьківських обов'язків і дитина залишилася без її опіки, протягом всього часу проживає з нею та її родиною, називає її мамою, позивачка просить позбавити відповідачку батьківських прав. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та прохала їх задовольнити, пояснивши суду, що дитина з народження проживає в неї і не хоче переїздити до матері, яка за весь час навідувала його разів чотири. А тому просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно її малолітнього сина. Відповідачка позов не визнала та пояснила суду, що до виповнення сину одного року вони проживали разом на Кіровоградщині в тітки, тобто позивачки. Коли дитині виповнився один рік, то вони переїхали до її батька в с.Білозір`я. Однак батько з чоловіком почали пиячити та застосовувати фізичну силу до неї, у зв`язку з чим вона з сином переїхала до м.Черкаси. Одного разу батько дитини забрав сина і вона не змогла його повернути. Представник третьої особи Нечистенко А.В. пояснила суду, що ні позивачка, ні відповідачка не зверталися до служби з приводу визначення місця проживання дитини, а остання також не зверталася щодо повернення їй сина. Представник опікунської ради при виконавчому комітеті Красносільської сільської ради Федченко М.С. вважає, що при живих батьках дитина повинна проживати з ними. Будучи допитаним в судовому засіданні в присутності представника служби у справах дітей Новомиргородської районної державної адміністрації Бурлакової В.О., малолітній [PERSON] пояснив суду, що він хоче проживати з [PERSON], бо маму [PERSON] не любить. Вислухавши сторін та їх представників, представників третьої особи та опікунської ради, малолітнього [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено судом та підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER], відповідачка має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Виходячи з довідки Костянтинівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області № 741 від 06.11.2017 року (а.с.9), син відповідачки [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] в сім'ї своєї бабусі [PERSON], що не зовсім відповідає дійсності, оскільки позивачка не являється його бабусею. А згідно до довідки № 89 від 02.11.2017 року, виданої Йосипівським НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад», [PERSON] навчається у 3 класі зазначеного закладу (а.с.10). Разом з тим, судячи з висновку комісії з питань захисту прав дитини Чигиринської райдержадміністрації від 16.02.2018 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO]», комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачку [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] (а.с.76). Також відповідно до висновку опікунської ради при виконавчому комітеті Красносільської сільської ради від 12.03.2018 року остання вважає за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав, оскільки відповідачка та її сім`я мають бажання виховувати сина [PERSON] та створити всі умови для спільного з ним проживання (а.с.91, 113). На підтвердження цих висновків в матеріалах справи знаходяться дані акту обстеження умов проживання відповідачки від 19.12.2017 року, який свідчить про те, що в сім'ї відповідачки є створені задовільні умови для проживання сина [PERSON] (а.с.67). В судовому засіданні представник опікунської ради Федченко М.С. охарактеризував відповідачку з позитивної сторони. А представник служба у справах дітей Чигиринської районної державної адміністрації Нечистенко А.В. заперечувала проти позбавлення відповідачку батьківських прав, посилаючись на те, що позивачкою не доведено невиконання відповідачкою батьківських прав щодо сина [PERSON], вважаючи, що застосування до неї зразу ж таких радикальних мір як позбавлення батьківських прав є передчасним. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов'язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення нею від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України. В судовому засіданні відповідачка заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, стверджуючи, що вона бажає налагодити стосунки з сином, періодично спілкується з ним, має намір забрати його проживати до себе, але цьому перешкоджає позивачка, налаштовуючи сина проти неї. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Позивачкою ж не обґрунтовано, в чому полягає злісне небажання відповідачки виконувати свої обов'язки по вихованню дитини, до останньої раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, вона не притягувалася за це до адміністративної відповідальності. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері, так і для дитини у відповідності до норм ст. 166 СК України. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки батьківських прав. В судовому засіданні позивачка єдиною метою позбавлення відповідачки батьківських прав назвала необхідність реєстрації малолітнього [PERSON] по місцю її проживання. З пояснень сторін вбачається, що участь матері у вихованні малолітнього сина [PERSON] дійсно була недостатньою. Однак в даному випадку відсутність належної участі відповідачки в зустрічах з сином та у його вихованні протягом останніх років має місце внаслідок її складних відносин з матір`ю та позивачкою, при цьому відповідачка пояснила, що не хотіла звертатися до правоохоронних органів з приводу відібрання від позивачки та повернення їй сина, оскільки позивачка є її родичкою і вона намагалася вирішити дане питання мирним шляхом, не залучаючи до цього сторонніх осіб. Суд критично відноситься до показів малолітнього сина відповідачки [PERSON] в частині того, що він хоче проживати з [PERSON], бо маму [PERSON] не любить, оскільки на запитання суду, чи дійсно він бажає, щоб його маму позбавили батьківських прав, він нічого не відповів та почав плакати, до того ж він пояснив, що позивачка з бабусею розповідали йому, що мама його покинула, з чого суд робить висновок про налаштування дитини проти матері. Разом з тим малолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що мама до нього приїздила, хоч і рідко, а також він їздив до неї, телефонувала, останній раз тиждень тому. Виходячи з цього, відповідачка намагається налагодити стосунки з сином, а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Також суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування Костянтинівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки (а.с.50), адже викладені в ньому факти нічим не підтверджені, відповідачка з цього приводу не заслухана, як, не погоджується і з думкою представника служба у справах дітей Новомиргородської районної державної адміністрації Бурлакової В.О. з цього ж приводу, яка виходила лише з того, що син відповідачки проживає з позивачкою, до того ж дані органи, зазначаючи про доцільність позбавлення відповідачку батьківських прав, ніяким чином не реагували на те, що дитина без будь-яких законних підстав проживає з позивачкою, що свідчить про той факт, що вони життям даної дитини до виникнення цього позову не цікавились. Таким чином, позивачкою не надано суду та не встановлено під час судового розгляду даної справи, що відповідачка притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, вела аморальний спосіб життя або зловживала алкогольними напоями чи вживала наркотичні засоби. З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних обставин на даний час не вбачає необхідності в позбавленні відповідачки батьківських прав, вважаючи можливим погодитися з висновками комісії з питань захисту прав дитини Чигиринської райдержадміністрації від 16.02.2018 року та опікунської ради при виконавчому комітеті Красносільської сільської ради від 12.03.2018 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed