Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення обмежувального припису відносно свого колишнього чоловіка [PERSON] , що мешкає з нею в одній квартирі, заборонивши останньому наближатись до неї. Заява мотивована тим, що [PERSON] протягом останніх двох років після поділу квартири, в якій вони мешкають, постійно погрожує їй вбивством, висловлює на її адресу образи, залякує її і застосовує силу під впливом наркотиків і алкоголю. З приводу його поведінки вона зверталась до поліції, в якій їй надали пораду звернутися до БПОП ГУНП «Поліна», де було складено 04.04.2020 року терміновий заборонний припис, але [PERSON] все одно продовжує їй погрожувати та застосовувати насильство. 04.07.2020 року та 12.07.2020 року нею були здійснені виклики поліції, але вони тільки зареєстрували дзвінки та не виїжджали на виклик. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що наполягає на тому, щоб колишній чоловік [PERSON] не наближався до неї, оскільки він постійно в квартирі не дає їй спокою, підтвердити факти, викладені нею в заяві, якщо суду потрібно, можуть її діти, а також надає суду фото його телефонних їй сповіщень. погодилась з [PERSON] , що він взагалі то не вживає алкоголь, дуже рідко. Зацікавлена особа [PERSON] в суді заперечив викладені в заяві факти, пояснив, що проживає в одній квартирі з заявницею, яка доводиться йому колишньою дружиною, з якою відбулися чисельні судові спори з приводу їх спільної квартири. Коли суд визначив порядок користування нею і йому була виділена в користування одна друга частина квартири, їх повнолітня донька користувалася його частиною квартири, але не сплачувала за це комунальні послуги, він є інвалідом і не може утримувати повнолітню доньку, а коли він висловлював свої претензії з цього приводу, заявниця спокійно не може спілкуватися і влаштовує скандали, а потім його в них і звинувачує, все це вона робить, на його погляд, щоб створити для нього неможливі умови проживання, щоб він покинув квартиру. Пояснив, що він не вживає ані алкоголю, ані наркотиків, як вказала заявниця в заяві, спілкується з нею виключно з питань спільного утримання сумісної квартири, а щодо телефонних повідомлень, то йому про це нічого невідомо, бо в нього неодноразово зникав телефон в квартирі. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З пояснень заявниці встановлено, що учасники справи перебували у шлюбі, який розірвано. Між ними визначено в судовому порядку спір про порядок користування спільним майном - квартирою, але продовжують виникати двосторонні конфлікти з приводу її утримання. Водночас заявницею не надано підтвердження того, що [PERSON] дійсно вчиняв конкретні діяння, що віднесені до домашнього насильства, а саме: коли саме та які саме конкретні дії вчинялися, якими доказами це підтверджується. Оскільки [PERSON] не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, усні заяви до органів поліції самі по собі доказом того, що [PERSON] дійсно застосовував до заявника насильство в будь-якій формі не є. Крім того надані суд письмові свідчення, надані не встановленими особами, яких заявниці не просила допитати в якості свідків в суді, судом не приймаються до уваги, оскільки вони не можуть бути визнані належними і допустимими доказами у справі, як і надані суду заявницею роздруківки, начебто повідомлень на її номер телефону [PERSON] з його телефону, оскільки вони також мають ознаки неналежних і недопустимих доказів. Як наголошує п.3, 6, 7, 8 ч.1, ст.1 Закону України "Про запобіганню та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно розділу IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. У відповідності до ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. За змістом ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону). Ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи викладене та надані заявником докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити, оскільки заявник не надала належних і допустимих доказів, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису, адже не надала жодних доказів того, що [PERSON] щодо неї вчинялись дії, які б підпадали під визначення домашнього насильства, що вжиття запропонованих нею заходів є обґрунтованим та здатне запобігти вчиненню такого насильства. Крім того, суд враховує, що фактично внаслідок вжиття заходів, які пропонує вжити [PERSON] , [PERSON] буде позбавлений можливості проживати у виділеній йому в користування за рішенням суду частини його квартири, що є спільною сумісною власністю учасників справи, що по суті є позбавленням [PERSON] його власності, та не має іншого житла, в такий спосіб буде обмежено гарантоване Конституцією України право його на житло і право власності. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed