Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вищевказаним позовом. Посилається на те, що з 07.10.2008 р. по 26.07.2017 р. він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Фактичні шлюбні відносини припинили 26.07.2015 р. Це також підтверджується посиланням відповідачки у поданих нею позовних заявах про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визнання договору дарування удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю, де чітко вказано, що вони не проживають разом два роки. Рішенням Тячівського районного суду від 26.07.2017 р. встановлено, що вони разом не проживають та не ведуть спільне господарство більше двох років. В період окремого проживання з відповідачкою - 20.10.2016 р., він на підставі договору дарування набув у власність квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений між власником квартири [PERSON] та [PERSON], який діяв в його інтересах, та посвідчений державним нотаріусом Тячівської нотаріальної контори. Станом на день укладення договору дарування сторони спільно не проживали, спільне господарство не вели та спільного бюджету не мали. 20.04.2017 р. відповідачка [PERSON] звернулася у суд із позовом до нього про визнання удаваним договору дарування квартири, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, в якому вона в черговий раз ствердила, що вони з 26.07.2015 року проживають окремо. Відповідно до ст. 57 ч. 6 СК України суд може визнати особистою власністю майно, набуте одним із подружжя під час їхнього окремого проживання у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що заявлені позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки факт перебування у його власності спірної квартири відповідачкою не оспорюється. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Суд встановив, що предметом позову є квартира [ADDRESS], набута [PERSON] за договором дарування від 20.10.2016 р. Підставою визнання квартири власністю [PERSON], у позовній заяві зазначено факт припинення сторонами спільного проживання на момент посвідчення договору дарування квартири. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами ст. 16 цього ж кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Абзацом другим п. 24 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11 від 21.12.2007 р. роз'яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та інше. Відповідно до абзацу третього п. 30 цієї ж постанови якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Норму ч. 6 статті 57 СК України суд розуміє так, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у тому випадку, якщо хтось із подружжя претендує на це майно, вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Однак таких претензій відповідачка у даній справі не заявляла. Її представник у судовому засіданні ствердив, що [PERSON] визнає ту обставину, що квартира згідно договору дарування належить позивачу. Факт звернення [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним не може бути підставою для задоволення даного позову та визнання за позивачем права власності на квартиру, яка згідно договору дарування належить йому, а отже згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є його приватною власністю. При вирішенні позову про удаваність договору дарування буде вирішено питання, як про його законність, так і про право власності на квартиру [ADDRESS]. За таких обставин суд вважає, що позивач не довів, що його законні інтереси чи права на квартиру кимось порушуються, не визнаються або оспорюються. Судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed