Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати недійсним право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 600 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований житловий будинок площею 25,2 кв.м. з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку від 10.11.2006 року; визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600.14 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 25.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427; визнати недійсним встановлення постійного земельного сервітуту, а саме права [PERSON] на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] , та належить [PERSON] , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить [PERSON] , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки; відмовити у стягненні з [PERSON] судових витрат в сумі 549,20 грн. Позов обґрунтований тим, що у жовтні 2009 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.03.2010, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2010, у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2011 року у цій справі були скасовані рішення судів і справу направлено на новий розгляд. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позов задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 600,00 кв.м. у [ADDRESS] ; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., укладений між [PERSON] і [PERSON] 25.10.2007 року; встановлено постійний земельний сервітут. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Стягнуто з [PERSON] судові витрати 549,20 грн. Позивачка стверджує, що після ухвалення вказаного судового рішення виникли нові обставини, а саме суд першої та апеляційної інстанції не врахували висновків касаційного суду у цій справі. Так, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 20.04.2011дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанції, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, не встановили межі, в яких до позивача [PERSON] перейшло право на спірну земельну ділянку у зв`язку з придбанням житлового будинку, який на ній знаходиться, а тому вирішив направити справу на новий розгляд. Проте, як суд першої інстанції у рішенні від 20.11.2012, так і суд апеляційної інстанції в ухвалі від 28.03.2013 при новому розгляді справи наведені висновки суду касаційної інстанції не врахували. Ухвалою судді від 18.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження, справа призначена до розгляду на 21.09.2020 року з викликом учасників справи. 15.09.2020 року до суду надійшли письмові пояснення позивача, у яких вона не погоджується з рішеннями судів, і вказує на обставини, які не були ними враховані. В судовому засіданні позивачка підтримала позов з викладених у ньому підстав. Крім того, надала додаткові пояснення, в яких зазначила наступне. Так, під час повторного розгляду справи Мелітопольським міськрайонним судом Запорізькой області, як і апеляційним судом Запорізької області відповідного судового рішення (ухвали) про залучення [PERSON] в якості правонаступника її чоловіка - відповідача [PERSON] , не видавалось. Крім того, після повернення справи на новий розгляд, Мелітопольський міськрайонний суд Запорізькой області не здійснив заходи щодо провадження у справі до судового розгляду та не вирішував питання, необхідні перед виданням ухвали про відкриття провадження у справі, ухвалу про відкриття провадження у справі не виносив, у зв`язку з чим, зокрема, не з`ясував необхідність залучення до розгляду справи процесуальних правонаступників. Внаслідок зазначеного, справу було розглянуто за відсутності [PERSON] , чим порушено норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Крім того, при вирішенні справи як суд першої інстанції при новому розгляді, так і суд апеляційної інстанції в обґрунтування оскаржуваних рішень застосували саме положення статті 120 Земельного Кодексу України, але взяли до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України № 997-\\/ від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, а тому не могла бути застосована станом на 10.11.2006 року. Наведене порушення норм норм матеріального права призвело до невірного вирішення справи. Крім того, ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи, при вирішенні питання щодо визнання недійсним договору дарування та передачі земельної ділянки позивачу, - не врахували, що під час укладання договору дарування відсутні особи, які б могли поставити питання про визначення за ними право власності на відчужувану земельну ділянку, як на спільне сумісне майно, також немає членів сім`ї, які б мали право на особистий сервітут, встановлений статтею 405 ЦК України, правочин не суперечить правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, права користування земельною ділянкою, що відчужується, малолітніх та неповнолітніх дітей немає. На вказаній земельній ділянці за даними державного земельного кадастру правові обмеження та обтяження відсутні, що підтверджується начальником ММВ ЗРФ ДП «ЦДЗК» Кліменковим О.Ю. від 01.09.2010 року. Під час укладання договору дарування були додержані вимоги статті 203 ЦК України, договір посвідчений нотаріусом Зубовою А.О. відповідно до «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року. В тому числі суди не врахували, що позивачка [PERSON] не є стороною договору дарування, не є стороною спільного сумісного майна подружжя, і не відноситься до переліку осіб та підстав, визначених в роз`яснені Міністерства юстиції України від 16.03.2011 року щодо «Договору дарування», і не відноситься ні до жодної із категорій осіб, встановлених статею 405 ЦК України. Також, [PERSON] зазначала, що незважаючи на ухвалене рішення суду від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, [PERSON] залишився власником своєї земельної ділянки, площею 600,14 кв.м. на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 22 червня 2000 року, оскільки вказаний акт ніким не визнаний незаконним та не скасований. Також при новому розгляді справи при вирішенні питання щодо встановлення земельного сервітуту, судами не було враховано, що на момент виготовлення технічної документації щодо прокладання відповідних комунікацій(2006) та їх фактичного встановлення, спір щодо визнання за позивачем [PERSON] права власності на земельну ділянку не був вирішений, а тому у позивача не існувало документів, які визначали спірну земельну ділянку як об`єкт земельних відносин . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надіслала заяву про розгляду справи без її участі, просила в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Статтею 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Відповідно до ч. 5ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду». Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Судом встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, - задоволено частково: визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: [ADDRESS] ,на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 25.10.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право [PERSON] на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить [PERSON] і розташований за адресою: [ADDRESS] , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум - відмовлено повністю. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін і набрало законної сили. Обґрунтовуючи даний позов, [PERSON] посилається на свою незгоду із зазначеним судовим рішенням, вказує, що суди неправильно застосували норми права. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, суд у даній справі не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили. Також посилання [PERSON] в позові на те, що при визнанні за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., судом було не вірно застосовано норми статті 377 ЦК України та що при встановленні земельного сервітуту не був ще вирішений спір щодо визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду іншої справи № 2/421/2012, рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти, установлені у яких, не потребують доказуванню Доводи позивачки щодо неправильності застосування судом норм права можуть бути предметом розгляду лише судами апеляційної та касаційної інстанції в межах відповідної справи. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним права власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання дійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсним встановлення постійного земельного сервітуту, відмову у стягненні з судових витрат слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed