Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича, Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, [ADDRESS] та з травня 2018 року він почав проживати зі своєю родиною у придбаній квартирі. Наприкінці грудня 2018 року він звернувся до нотаріуса для укладення договору дарування вказаної квартири, однак вчинити реєстраційну дію не вдалося, оскільки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що придбана ним квартира належить на праві приватної власності [PERSON] 17.11.2020 позивач отримав від АТ «ОТП Банк» листа №73-3-2/16544 від 29.10.2020 відповідно до якого АТ «ОТП Банк» набув права власності на квартиру [ADDRESS] та вимагає негайно її звільнити. На переконання позивача, знаючи про існування спору про право власності на спірну квартиру, АТ «ОТП Банк» незаконно набув права власності на квартиру не повідомивши дійсного власника [PERSON] та [PERSON] який був стороною договорів іпотеки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2021 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Учасники процесу чи їх представники в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, розглянувши справу у судовому засіданні, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що 18.08.2006 між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ML-007/648/2006. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] 18.08.2006 укладено договір іпотеки №PCL-007/648/2006/1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., який зареєстрований в реєстрі №6168, відповідно до якого, в забезпечення виконання зобов`язання передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . 24.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Договір наступної іпотеки №РML-007/162/2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., та в подальшому в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-007/162/2007, відповідно накладено заборону відчуження на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки. Разом з тим, 19.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалко О. О., зареєстровано в реєстрі за № 4153. Позивач вказує, що на момент укладання договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно заборони на відчуження вказаної квартири не було. АТ «ОТП Банк» звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора під час реєстрації та оформлення права власності на об`єкт нерухомості. За результатами розгляду скарги, Міністерство юстиції України видало наказ Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень №3438/5 від 09.11.2018 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 18.05.2018 №41176415, прийняте державним виконавцем Баштанського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Іскяндаровою А. Ф.; від 19.05.2018 №41179596, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р. О. та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування (припинення, погашення) записів про іпотеку №26220903, записів про обтяження №26220802 №26220856, запису про право власності №26224090, запису про відкриття розділу 1556528180000, внесеного на підставі цих рішень. Зазначеним наказом Міністерства юстиції України №3438/5 від 09.11.2018 скасовано проведену 19.05.2018 реєстраційну дію №41179596 щодо внесення запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка виникла на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2018. Наразі на розгляді Печерського районного суду м. Києва перебуває справа 757/51866/19-ц за позовом [PERSON] до Міністерства юстиції України, треті особи [PERSON] , АТ «ОТП Банк» про визнання незаконним та скасування наказу. Крім того, постановою ВС від 20.07.2021 у справі № 757/5883/19-ц, рішення Печерського районного суду міста Києва від 04.11.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 21.07.2020 залишено без змін. Відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Міністерство юстиції України, АТ «ОТП Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалко Р. О., про визнання права власності на квартиру. Судом зазначено, що доказів того, що позивач втратив документ, який засвідчує його право власності на спірну квартиру матеріали справи не містять. Також, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач звертався до органу реєстрації з приводу внесення змін до реєстру щодо нього як власника спірної квартири та, що орган реєстрації відмовив у вчиненні реєстраційних дій. Згідно відомостей які містить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.11.2020, власником квартири [ADDRESS] є АТ «ОТП Банк», на підставі договору іпотеки серія та номер 6168, виданого 18.08.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., додаткового договору до іпотеки серія та номер 10065, виданого 22.12.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З. Не погоджуючись з рішенням приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30.07.2020, вважаючи його протиправним, позивач подав цей позов до суду. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (стаття 5 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно із ст. 1 Закону України «Про іпотеку» №898-IV від 05.06.2003 (Закон №898-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За нормами ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Так, в силу вимог ст.589 ЦК України та ст.12, 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). За приписами ч.1 ст.35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Таким чином, недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 у справі № 757/13243/17 Розділ 6 іпотечного договору №PCL-007/648/2006/1 від 18.08.2006 передбачає право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання Іпотекодавцем забезпеченого цим договором основного зобов`язання та визнає відповідний порядок. Так, відповідно до п.6.4.2 договору іпотеки, при виникненні іпотечного випадку, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю Іпотечне повідомлення (цінним листом або листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в цьому договорі) з вказівкою про загальну суму Боргових зобов`язань та граничний строк погашення Боргових зобов`язань. У випадку непогашення Іпотекодавцем Боргових зобов`язань у строк, передбачений у Іпотечному повідомленні, право власності на Предмет іпотеки переходить від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення Боргових зобов`язань Іпотечному повідомленні. Відповідно до п. 6.1 Договору іпотеки №PCL-007/648/2006/1 від 18.08.2006, за рахунок предмета іпотеки Банк має право задовольнити фактичні вимоги, а саме: всі боргові зобов`язання, не сплачені Іпотекодавцем, і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням Іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених Іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим договором. Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. У зв`язку із порушенням Позичальником умов Кредитного договору, 06.03.2018 Банк направив Іпотекодавцю Іпотечне повідомлення за Договором іпотеки №PCL-007/648/2006/1 від 18.08.2006 (вимога про усунення порушення) вих №73-3-73-3-2/868 яке отримано Іпотекодавцем 23.03.2018. Оскільки вимога про погашення кредитної заборгованості не була виконана, на підставі с. 37 Закону України «Про іпотеку» у АТ «ОТП Банк» виникло право задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Загальні засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, порядок проведення державної реєстрації прав визначено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV (далі - Закон №1952-ІV), а також Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127 (далі - Порядок №1127). Згідно із ч.3 ст.10 Закону №1952-IV (в редакції, чинній на час здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру) державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ст.11 Закону №1952-IV). Згідно з ст.26 Закону № 1952-IV за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката (п.1 ч.1 ст.27 Закону №1952-ІV). Відповідно до п.40 Порядку №1127, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком. Згідно з п. 61 Порядку №1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. У разі скасування рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. В межах даної цивільної справи позивач наявність договірних відносин між [PERSON] та АТ «ОТП Банк», факту невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, утворення заборгованості і відповідно виникнення у Банку права звернення стягнення на предмет іпотеки фактично не оспорює. Предметом оскарження у цій справі є рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З. про реєстрацію за АТ «ОТП Банк» права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного договору, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Обґрунтовуючи свої вимоги щодо неправомірності дій приватного нотаріуса, позивач посилається на те, що державним реєстратором здійснювалися реєстраційні дії, на об`єкт нерухомого майна, право власності на яке належало позивачу та спір про право якого триває на розгляді в судах (справа №757/5883/19-ц та №757/51866/19-ц), без його повідомлення та квартира використовується як місце постійного проживання позивачем і не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «ОТП Банк» як забезпечення виконання [PERSON] умов договору іпотеки від 18.06.2006. При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що письмова вимога Банку про усунення порушення та намір звернути стягнення на іпотечне майно ним не отримувалась, оскільки він не є стороною у договірних правовідносинах при укладенні договору іпотеки. В даному випадку установлено, що Банк виконав вимогу п.6.4.2 договору іпотеки і направив на адресу [PERSON] , яка зазначена у іпотечному договорі, письмове повідомлення з вимогою про виконання порушеного зобов`язання протягом 30-денного строку і про намір звернути стягнення на іпотечне майно у випадку невиконання цієї вимоги. Оцінюючи доводи сторін щодо розповсюдження на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03.06.2014р. (далі - Закон №1304-VII), суд виходить з такого. Відповідно до Закону № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку (пункт 1). Зазначений закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону № 898-IV, отже, зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону № 1304-VII. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц. Квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Разом з тим, вказані норми поширюються на Іпотекодавця та Іпотекодержателя, а позивач помилково вважає себе учасником таких договірних відносин, оскільки за договором іпотеки №PCL-007/648/2006/1 від 18.08.2006 сторонами є Банк та [PERSON] . За таких обставин, державний реєстратор мав законні підстави для проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «ОТП Банк». Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. У частині дев`ятій ст. 158 ЦПК України встановлено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.08.2021 у цій справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed