Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 07.11.2007 року між нею та ВАТ «Ерстебанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №014/5810/44/06423 відповідно до умов якого банк надав їй кредит в сумі 56000 дол. США на строк до 06.11.2017 року зі сплатою 12,5 % річних. Повернення коштів відповідно до п. 1.3 вказаного договору мало відбуватись щомісячно шляхом сплати кожного місяця рівних платежів в сумі 819,71 дол. США відповідно до графіку платежів, який також містив повідомлення про умови надання споживчого кредиту та є додатком до договору. В подальшому додатковими угодами №1 від 14.01.2010 року. №2 від 26.10.2012 року та №3 від 26.10.2012 року до зазначеного договору були внесені зміни щодо порядку сплати грошових коштів та повернення отриманого кредиту. Крім того, 26.03.2008 року між нею та ВАТ «Ерсте Банк» правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №014/5810/9/12231, відповідно до умов якого банк відкрив їй відновлювальну кредитну лінію у сумі 27000 дол. США зі строком користування кредитними коштами до 25.03.2010 року зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом. В подальшому до вказаного кредитного договору вносились зміни згідно додаткової угоди №1 від 14.01.2010 року та додаткової угоди №2 від 25.03.2010 року відповідно до яких сторони дійшли згоди продовжити строк користування коштами, залишок яких становив 21500 дол. США до 24.03.2015 року зі сплатою 13,5 % річних та повернення коштів мало відбуватись щомісячно шляхом сплати нею рівних платежів в сумі 487,55 дол. США відповідно до графіку платежів. Вважає, що вказані кредитні договори слід визнати недійсними, оскільки вони містять несправедливі умови щодо надання кредиту в іноземній валюті з покладанням на неї валютних ризиків, оскільки з моменту укладення кредитних договорів та на час розгляду справи національна валюта України по відношенню до долара США значно девальвувала та курс збільшився більш ніж в чотири рази у зв'язку з чим розмір її зобов'язань перед банком збільшився на 400 %. Таких коливань курсу валют, укладаючи оспорювані правочини, вона передбачити не могла та банк не надав їй відповідних застережень щодо можливих або очікуваних коливань курсу валют, чим поставив і не рівні умови, які призвели до подальшого здорожчання кредиту. Отже, умови договорів щодо покладення на неї ризиків збільшення курсу валюти вважає дискримінаційними та такими що порушують вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» та є такими, які при укладенні ввели її в обману. Вказувала на те, що відповідно вимог чинного законодавства, зокрема ст. 533 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях та надання або отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того, на моменту укладання оспорюваних правочинів, у ПАТ «Ерсте Банк» була відсутня індивідуальна ліцензія, видана Національним банком України на використання іноземної валюти при здійсненні платежів, що є порушенням ст. 99 Конституції України, ст.ст. 524, 533 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про системи валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України «Про національний банк України». На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати недійсними кредитні договори №014/5810/44/06423 від 07.11.2007 року та №014/5810/12231 від 26.03.2008 року з усіма змінами та доповненнями до них, які були укладені між нею та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк». В судове засідання позивач та його представник не з'явились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, незважаючи, що був належним чином повідомлений про час а місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, - ... У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи те, що в судове засідання не з'явились всі особи, які беруть участь у справі, а тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.197 ЦПК України. Представник позивача в попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в попередніх судових засіданнях під час надання пояснень позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях в яких зокрема зазначав, що надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України не заборонено та на час укладення спірних правочинів у ПАТ «Ерсте Банк» була наявна ліцензія НБУ про право здійснення банківських операцій в іноземній валюті, а тому позов безпідставний та задоволенню не підлягає. Крім того, просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строків позовної давності. Треті особи в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, - ... У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Враховуючи те, що в дане судове засідання не з'явились всі особи, які беруть участь у справі, а тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.197 ЦПК України. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 07.11.2007 року між позивачем та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір з фізичною особою №014/5810/44/06423 відповідно до умов якого кредитор на положеннях та умовах цього договору надає позичальнику кредиту в сумі 56000 дол. США зі строком користування кредитними коштами до 06.11.2017 року зі сплатою 12,5 % річних (а/с 13). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно п. 2.1 вказаного кредитного договору, кредитні кошти призначені на придбання комерційної нерухомості (магазину) за адресою вул. Калинівська, 13Б, ТЦ «Добробут», блок №3, торгове місце №75, загальною площею 31,6 кв.м. У відповідності до ч. 1 ст. 651, ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що 14.01.2010 року та 26.10.2012 року до вказаного кредитного договору було укладено сторонами додаткові угоди №1 та №2 відповідно, за умовами яких сторони визначили, що моментом надання кредитних коштів є момент їх зарахування на поточний рахунок позичальника, позичальник повертає кредит та сплачує проценти за його користування у валюті кредиту (а/с 18, 24). Крім того, відповідно до п. 1 та п. 2 додаткової угоди №2 від 26.10.2012 року, повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно 15 числа кожного місяця згідно з Графіком погашення наведеним в додатку №1 до додаткової угоди. З 16.10.2013 року схема погашення кредиту та сплати відсотків змінюється з стандартної на ануїтентну, у зв'язку з чим позичальник зобов'язаний підписати відповідний графік погашення за ануїтентною схемою. Крім того, 26.03.2008 року між позивачем та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір №014/5810/9/12231 до якого в подальшому додатковими угодами №1 від 14.01.2010 року, № 2від 25.03.2010 року, №3 від 26.10.2013 року було внесено зміни. Як вбачається зі змісту вказаного кредитного договору та укладених до нього додаткових угод, кредитор на положеннях та умовах цього договору надав позичальнику кредит в сумі 21500 дол. США зі строком користування кредитними коштами до 24.03.2015 року включно зі сплатою 13,5 % річних. Повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно 15 числа кожного місяця згідно з Графіком погашення наведеним в додатку №1 до додаткової угоди. З 16.10.2013 року схема погашення кредиту та сплати відсотків змінюється з стандартної на ануїтентну, у зв'язку з чим позичальник зобов'язаний підписати відповідний графік погашення за ануїтентною схемою. Відповідно до п. 1.1 Статуту ПАТ «Фідобанк» з 30.10.2013 року банк є правонаступником ВАТ «Ерсте Банк» (а/с 11). Оскільки представником позивача заявлено про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності За змістом ч.1,2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення спірного кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було вручено повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту, відповідно до якого роз'яснено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник та витрати, пов'язані з купівлею або продажем валюти здійснюються за рахунок коштів позичальника за тарифами (курсами валют), що будуть діяти на момент здійснення валютної операції (а/с 17). Також, до вказаного повідомлення, яке було додатком до договору №014/5810/9/12231 від 23.06.2008 року були внесені зміни в частині можливості реструктуризації заборгованості (а/с30). Таким чином, при укладенні оспорюваних правочинів позивачу було надано необхідну інформацію про умови кредитування відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з п. 1 глави 3 розділу 2 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою правління НБУ від 10 серпня 2005 року № 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів та ін. Отже, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, сформованої у постанові №6-7цс11 від 21.03.2011 року, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», чинного на час виникнення спірних правовідносин). Стосовно вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, що передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, посилання позивача та її представника на неможливість первинного кредитора здійснювати банківські операції з іноземною не підтверджено належними та допустимими доказами у справі. Крім того, варто зазначити, що зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть вказувати на його недійсність. Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". У відповідності ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, укладаючи такий договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, у сторін не було. Отже, з урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності умов кредитного договору, оскільки саме по собі зростання чи коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього, так як зазначене стосується обох сторін договору і позичальник, при належній завбачливості, міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи той факт, що позивачем було підписано спірні кредитні договори, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, позивач погодилась на умови договору щодо отримання та повернення кредиту в іноземній валюті у встановленому законом порядку не відмовилась від таких умов або від укладення кредитного договору в цілому. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Враховуючи вище викладене суд приходить до обґрунтованого висновку, що сторонами під час укладення спірних кредитних договорів та в подальшому додаткових угод до них на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено їх умови, зокрема щодо отримання та повернення кредиту в іноземній валюті, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним, крім того в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що під час укладення договору було допущено порушення чинних на той момент норм права, а також, що умови договору є дискримінаційними або ж несправедливими по відношенню до позивача. Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення спірних кредитних договорів, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Проте своїм правом передбаченим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не скористалась. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed