Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач в особі ОСББ «Згода-96» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спільним майном шляхом зобов`язання вчинити дії. Мотивуючи свої вимоги тим, що ОСББ «Згода-96» на підставі Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та статуту ОСББ «Згода-96» надає [PERSON] як мешканцю квартири [ADDRESS] послуги по утриманню будинку та прибудинкової території. Вважає, шо відповідачка та члени її родити самовільно зайняли частину місця загального коритування, а саме - коридору на 13 - му поверсі будинку, чим чиняться перешкоди у користуванні спільним майном іншими співвласниками будинку й просить зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні спільним майном, а саме - частиною загального місця користування коридору на 13 - му поверсі будинку [ADDRESS] шляхом приведення приміщення у первісний стан та прибирання з нього своїх особистих речей. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі довіреності ордеру адвоката про надання правової допомоги від 18 вересня 2019 року, позовні вимоги підтримав з тих же пілстав та просив їх задовольнити, із можливим ухваленням заявного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовнрого провадження. Судом встановлено, що відповідач є власником/користувачем квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Управління житловим будинком здійснюється ОСББ «Згода-96». Позивач вважає, що відповідачка та члени її родити самовільно зайняли частину місця загального коритування, а саме - коридору, що на 13 - му поверсі багатоквартирного будинку, чим чиняться перешкоди у користуванні спільним майном іншими співвласниками такого будинку. Водночас, на підтвердження позивачем позовних вимог докази не надані та в ході розгляду справи не доповнені, посилання ж позивача на фотознімок, за яким неможливо визначити належність вхідних дверей відповідачу (а.с. 10), на який позивач посилається як на основий доказ, суд оцінює критично, й вважає його таким, що не відповідає критеріям принципу належності та допустимості доказу до предмету доказування. Позивач просить зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні спільним майном, а саме - частиною загального місця користування коридору на 13 - му поверсі будинку [ADDRESS] шляхом приведення приміщення у первісний стан та прибирання з нього її особистих речей. Суд, надавши правову оцінку позовним вимогам, вважає, що останні спрямовані на втручання у права певного кола осіб (мешканців будинку), які не уповноважували позивача звертатись до суду з даним позовом, та розцінює його позицію як особи, яка перебрала на себе повноваження інших власників/мешканців будинку й контролюючих органів у даній сфері (якщо позивач вважає, що відбулось переобладння/перепланування приміщення). Водночас, суд вважає, що лише після дотриманої процедури встановлення в діях відповідача порушень за наслідками притягнення відповідальної особи до адміністративної відповідальності, винесення припису тощо, вбачатимуться ознаки порушення прав користувачів житлових приміщень вказаного будинку, проте матеріли справи такого доказу не містять й у ході розгляду не доповнені. Позивач вважає, що незаконним діями відповідача, які полягають у самовільному зайнятті частини місця загального коритування, а саме - коридору на 13 - му поверсі будинку, чиняться перешкоди у користуванні спільним майном іншим співвласникам будинку. Проте, матеріали справи не містить як належних й допустимих доказів про порушеня такого права, так й інформації щодо індитифікації майна, яке позивач називає «особистими речами відповідача» та які просить прибрати, тобто що це за майно, його технічні розміри, його конструкція, яка мала б бути досліджена посадовою особою - експертом/спеціалістом, не встановлені її параметри та ідентифіковане місце розташування, й дані вимоги не закладені у прохальну частину позовних вимог (а.с. 2), що суперечить вимогам процесуального закону, відповідно не можуть бути покладені в основу рішення суду про задоволення вимог для належного виконання такого рішення. Окрім того, оскільки позивачем оскаржуються дії відповідача щодо незаконної, на його думку, вказаної вбудови (конструкціі), проте це питання не було предметом експертного дослідження або дослідження спеціаліста у такій галузі, й з урахуванням майнових прав власників інших квартир вказаного будинку, відсутності наданих доказів про порушене право, такий позов не може бути задоволений. Судове рішення - акт судового розгляду справи будь-якого виду провадження, яке відповідно до ст. 124 Конституції України, ухвалюється судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У цивільному судочинстві судове рішення виноситься по суті правових вимог місцевими загальними судами, а у разі зміни судового рішення по суті - в апеляційному і в касаційному порядку. Діюче процесуальне законодавство, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що рішення суду повинно бути зрозумілим. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК, у ній, має бути зазначено, зокрема, розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права. Зрозумілість судового рішення полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення. Відповідно, судом встановлено, що матеріали справи не містять інформації про ідентифіковане особисте майно відповідача, яке позивач просить прибрати, що це за майно, якщо це конструкція, то яких технічних розмірів, які мали б бути досліджені експертом чи іншим спеціалістом, та їх технічні розрахунки покладені в основу позовних вимог, його місце розташування тощо. Оскільки позивачем ставиться вимога в редакції, яка не допускає ухвалення рішення, яке буде зрозумілим для його виконання, а суд при постановленні рішення не може виходити за межі позовних вимог відповідно до принципу диспозитивності, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову й з цієї процесуальної підстави. Прийняття судом процесуального рішення за зверненнями сторін, третіх осіб залежить й від такого фактору як процесуальної правильності дії (поведінки) таких осіб, яка має відповідати вимогам ЦПК України, адже судочинство відбувається на засадах змагальності сторін та процесуальної рівності учасників процесу, а згідно принципу диспозитивності суд не може виходити за межі заявлених вимог. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, їх учасників як у межах підготовчого судового засідання, так й розгляду справи по суті, з`ясовував питання щодо належної особи позивача/співпозивача, відповідача та правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, необхідність уточнення позовних вимог, проте позивач погодив правильність визначеної ним особи позивача/відповідача та обраного способу захисту порушеного права й визначення ним змісту вимог, які можуть бути покладені в основу рішення для його виконання. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на зміст позовних вимог, його прохальну частину, статус особи позивача, його повноваження, вимоги якого впливають на права на інтереси інших осіб й власників такого житла, які із цим позовом до суду не звертались, відсутність належних та допустимих доказів про порушене право, й обраний позивачем спосіб захисту права, такий позов не може бути задоволеним. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на наслідки розгляду справи, судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed