Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що ним з відповідачем було укладено шлюб 17.06.1994, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2019 у справі №\~716/48438/18 вказаний шлюб було розірвано. Позивач вказував, що сторони мають спільних дітей, а саме: неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та мали сина [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Позивач повідомив, що в період часу з 17.06.1994 по 26.03.2019 за спільні кошти ним та відповідачем було придбане та набуте наступне майно: земельну ділянку за кадастровим номером 3222485202:02:007:0017, площею 0,15\~га, що розташована у [ADDRESS] , ринкова вартість якої станом на 13.05.2019 становить 958 000,00 грн.; будинок на вищевказаній земельній ділянці, загальною площею 419,4 кв.м, який зареєстровано, як домоволодіння, ринкова вартість якого станом на 15.05.2019 становить 3\~358\~000,00 грн.; автомобіль марки Тoyota моделі RAV4, 2016 року випуску, д.н.з [NUMBER] , ринкова вартість якого станом на 14.05.2018 згідно з висновком експерта становить 554\~000,00\~грн.; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв.м, ринкова вартість, якої станом на 10.05.2019 становить 1\~402\~000,00 грн.; Також, позивач вказував, що у спільній частковій власності подружжя є квартира [ADDRESS] , 1/4 якої була успадкована позивачем, 1/4 відповідачем, а її 2/4, на думку позивача, є його особистою власністю. Так, позивач зазначив, що 02.06.2000 ним була придбана кв. [ADDRESS] , загальною площею 68,90 кв.м, реєстраційний номер майна 33925264, за договором від 02.06.2000, зареєстрованим в реєстрі за № 3-2210, за грошові кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , що була набута ним на підставі свідоцтва на право на спадщину, зареєстрованого за №16-905 від 30.05.2000, надалі 07.11.2006 позивач оформив договір дарування на 1/2\~частину цієї квартири на сина [PERSON] , а після його смерті на підставі отримання спадщини позивач та відповідач успадкували по 1/4 частині квартири кожен. Враховуючи вище викладене, позивач просив суд: визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , що складає площу 34,45 кв.м від загальної площі 68,90 кв.м, реєстраційний номер майна 33925264, набутої на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.06.2000 державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2210; визнати спільним частковим майно подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: земельну ділянку за кадастровим номером 3222485202:02:007:0017, площею 0,15\~га, що розташована у [ADDRESS] ; будинок на вищевказаній земельній ділянці, загальною площею 419,4 кв.м, який зареєстровано, як домоволодіння; автомобіль марки Тoyota моделі RAV4, 2016 року випуску, д.н.з [NUMBER] ; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв.м; визнати за ним право власності на ідеальну частку подружжя в майні без його реального поділу, а саме на: 1/2 земельної ділянки за кадастровим номером 3222485202:02:007:0017, площею 0,15 га, що розташована у [ADDRESS] ; 1/2 будинку, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 3222485202:02:007:0017, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 419,4 кв.м, реєстраційний номер майна 26249997; 1/2 автомобіля марки «Toyota» моделі RAV4, 2016 року випуску, д.н.з [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; 1/2 квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913558380000. 03.06.2019 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження. 19.07.2019 ухвалою судді було накладено арешт та заборону відчуження на наступне майно: земельну ділянку за кадастровим номером 3222485202:02:007:0017, площею 0,15\~га, що розташована у [ADDRESS] , яка набута на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.02.2007, зареєстрований в реєстрі за № 291; будинок, розташований на земельній ділянці кадастровим номером 3222485202:02:007:0017, за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 419,4 кв.м, реєстраційний номер майна 26249997, який зареєстровано як домоволодіння, про що видано Свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за № 26249976, номер запису 1788 в книзі 5 від 10.02.2009; автомобіль марки Toyota моделі RAV4, 2016 року випуску, д.н.з [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] ; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913558380000, яка набута за договором купівлі-продажу квартири від 28.04.2016, зареєстрований в реєстрі № 16852; квартиру [ADDRESS] , що складає площу 35,45 кв.м. від загальної площі 68,90 кв.м., реєстраційний номер майна 33925264, яка набута за договором від 02.06.2000, зареєстрований в реєстрі за № 3-2210. 19.11.2019 до суду від представника відповідача за довіреністю надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в якому вона вказала, що пояснення, доводи та вимоги, що викладені у позовній заяві є необґрунтованими, безпідставними і такими, що не відповідають об`єктивним обставинам, вказала, що під час перебування у шлюбі із позивачем ними дійсно спільно було набуте майно, яке вказує позивач. Однак відповідач вказує на те, в 2006 році подружжя за Договором дарування, зареєстрованим в реєстрі за №6717, подарувало їх неповнолітньому сину [PERSON] 1/2 квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,90 кв.м, який було укладено за письмовою згодою відповідача, та у 2009 році, коли помер їхній син, 1/4 частина цієї квартири була успадкована відповідачем, а інша 1/4 - позивачем. Також відповідач вказала на те, що автомобіль марки Тoyota моделі RAV4, 2016 року випуску, д.н.з [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , був придбаний 25.04.2018 за її власні грошові кошти, оскільки Позивач у даний час перебував за межами України. Відповідач просила суд взяти до уваги те, що позивач в період часу з 2014 по 2019\~роки перебував за межами України, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. Крім цього, відповідач просить суд звернути увагу на те, що вона як співвласник майна свою згоду на оцінку спільного сумісного майна подружжя позивачу не надавала. Враховуючи викладене, відповідач просила суд позовні вимоги не задовольняти, а визнати за нею право особистої власності на майно в повному обсязі. 13.02.2020 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, де він просив суд відмовити у прийнятті відзиву з доданими до нього документами, оскільки він поданий без підтвердження повноважень представника у суді, з порушенням процесуального строку та порядку та розглянути справу на підставі доказів, що наявні у матеріалах справи, заперечив проти доводів відповідача, наполягав його позовні вимоги задовольнити. 03.07.2020 до суду надійшов відзив за підписом відповідача, ідентичний тому, що було подано 19.11.2019. 24.02.2021 ухвалою суду, що була внесена до протоколу судового засідання, було відмовлено в прийнятті відзиву від 03.07.2020 та повернуто його. Також 24.02.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання 26.08.2021 не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити в повному обсязі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України,\~прийшов до\~висновку про\~задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами у ВРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві було укладено 17.06.1994 шлюб за актовим записом № 359, що вбачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 30.11.2001. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26.03.2019 у справі №\~761/48438/18 вказаний шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 21.12.2006, син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.10.2002, та мали сина [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.2011 за реєстровим №\~8-2864. 02.06.2000 позивач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Мойсеєнко Т.О. за реєстровим № 1045, продав за 196\~200 грн. квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 30.05.2000 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 16-905 та зареєстрованого у Київському міському БТІ 31.05.2000 за № 762. У цей же день позивачем 02.06.2000 була придбана за 113\~400 грн. квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,90\~кв.м, реєстраційний номер майна 33925264, на підставі договору від 02.06.2000, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-2210. 07.11.2006 позивач на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Івановою С.М. за реєстровим №6717, подарував 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,90\~кв.м, сину [PERSON] . Після смерті [INFO] сина сторін [PERSON] сторони отримали у власність на підставі свідоцтв про право на спадщину від 11.07.2011 за реєстровими №№\~8-2862 та 8-2864 кожен по 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,90\~кв.м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 30.04.2019 квартира за адресою: [ADDRESS] належить: 1/2 позивачу на підставі згаданого договору купівлі-продажу, 1/4 позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за № 8-2862, 1/4 - відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за № 8-2864. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 12.02.2007 приватним нотаріусом КМНО Гончар Т.В. за реєстровим № 291, на ім`я відповідача було набуто земельну ділянку за кадастровим номером 3222485202:02:007:0017, площею 0,15\~га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у [ADDRESS] . На цій підставі на ім`я відповідача було видано 18.07.2007 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 579476. Також за час шлюбу сторін на ім`я відповідача на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.01.2009 було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 30.04.2019 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2009. За час шлюбу на ім`я відповідача було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.04.2016 приватним нотаріусом КМНО Герман О.С. за реєстровим № 16852, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 04.05.2016. Зі змісту вказаного договору дозвіл на його укладання було надано позивачем. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що 17.08.2018 на ім`я відповідача було зареєстровано автомобіль марки Тoyota моделі RAV4, 2016 року випуску, д.н.з [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Зі ст. 17 Закону України «Про власність» вбачається, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. З огляду на ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. За приписами ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Частиною 1 ст. 29 КпШС України визначено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; 4)\~житло,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу\~внаслідок його\~приватизації відповідно\~до Закону\~України "Про\~приватизацію державного\~житлового фонду"; 5)\~земельна ділянка,\~набута нею,\~ним за\~час шлюбу\~внаслідок приватизації\~земельної ділянки,\~що перебувала\~у її,\~його користуванні,\~або одержана\~внаслідок приватизації\~земельних ділянок\~державних і\~комунальних сільськогосподарських\~підприємств,\~установ та\~організацій,\~або одержана\~із земель\~державної і\~комунальної власності\~в межах\~норм безоплатної\~приватизації,\~визначених Земельним\~кодексом України. Особистою\~приватною власністю\~дружини та\~чоловіка є\~речі індивідуального\~користування,\~в тому\~числі коштовності,\~навіть тоді,\~коли вони\~були придбані\~за рахунок\~спільних коштів\~подружжя. Особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є\~премії,\~нагороди,\~які вона,\~він одержали\~за особисті\~заслуги. Суд\~може визнати\~за другим\~з подружжя\~право на\~частку цієї\~премії,\~нагороди,\~якщо буде\~встановлено,\~що він\~своїми діями\~(ведення\~домашнього господарства,\~виховання дітей\~тощо)\~сприяв її\~одержанню. Особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є\~кошти,\~одержані як\~відшкодування за\~втрату (пошкодження)\~речі,\~яка їй,\~йому належала,\~а також\~як відшкодування\~завданої їй,\~йому моральної\~шкоди. Особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка є\~страхові суми,\~одержані нею,\~ним за\~обов`язковим\~особистим страхуванням,\~а також\~за добровільним\~особистим страхуванням,\~якщо страхові\~внески сплачувалися\~за рахунок\~коштів,\~що були\~особистою приватною\~власністю кожного\~з них. Суд\~може визнати\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка майно,\~набуте нею,\~ним за\~час їхнього\~окремого проживання\~у зв`язку\~з фактичним\~припиненням шлюбних\~відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Статтями\~68,\~69 СК України\~встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні\~речі присуджуються\~одному з\~подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними. Речі\~для професійних\~занять присуджуються\~тому з\~подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з\~подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч.\~3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18, конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на встановлені обставини та вище проаналізовані правові норми та судову практику суд приходить до наступних висновків. Оскільки за час шлюбу сторін на ім`я відповідача було придбано спірні квартиру за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку, розміщене на ній домоволодіння та автомобіль, а відповідачем не було надано доказів того, що це майно було набуто нею в особисту власність, суд визнає це майно спільним сумісним майном сторін як колишнього подружжя та ділить його порівну між ними. При цьому доводи відповідача, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухиляється від утримання дітей, суд не може прийняти, так як вони не підтверджені доказами. Стосовно вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , то суд приймає доводи позивача, що вона є його особистим майном, так як з матеріалів справи вбачається, що придбана ця квартири була за його особисті кошти, отримані ним в цей день від реалізації квартири [ADDRESS] , що належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину, тобто була його особистим майном. Відповідач вказаного не спростувала, не надала суду доказів того, що вона брала фінансову участь у придбанні цієї квартири. Її доводи про те, що вона надавала позивачу згоду на дарування їх сину 1/2 частини цієї квартири вказаного не спростовують, оскільки вона і повинна була надавати згоду на таке дарування як матір дитини. А отже, суд задовольняє позов у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, так як позов задоволено у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 9\~989,20 грн., що підтверджується наявними у справі квитанціями про сплату судового збору за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: approved