Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] та посвідчений 18.04.2015 приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим № 1693. Також просить стягнути з відповідача судові витрати в сумі 974, 40 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 02.05.2015 помер батько позивачки [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру № 18 у житловому будинку № 56 по вул. Кірова в м. Мелітополі Запорізької області. Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно є позивачка. Інших спадкоємців за законом немає. У встановлений законом шестимісячний строк позивачка прийняла спадщину після померлого батька, звернувшись із відповідною заявою до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON]. У нотаріуса позивачка дізналася, що померлий батько заповів усе належне йому майно відповідачу - [PERSON], склавши заповіт, посвідчений за реєстровим № 1693. Даний заповіт вважає недійсним з наступних підстав. Батько перебував на стаціонарному лікуванні у КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» Запорізької обласної ради в період з 07.04.2015 по 17.04.2015 з діагнозом: карцинома кардіального відділу шлунку з переходом на нижню третину стравоходу ст. 4 гр. 4 Пухлинний стеноз нижньої третини стравоходу. Канцероматоз черевної порожнини. Метастаз в печінку. 09.04.2015 батька було прооперовано, а 17.04.2015 виписано на амбулаторне лікування у стані середньої тяжкості. За період проходження лікування [PERSON] призначалися наркотичні препарати: сибазон, кетамім, фентаніл, морфін. На день його виписки йому було призначено метоклопрамід. Вказані обставини, вважає, свідчать, що батько страждав раком шлунку 4 стадії та перебував у вкрай важкому стані, його постійно мучив фізичний біль, за станом свого здоровя він практично не підіймався з ліжка, самостійно не приймав їжу (лише за допомогою додаткового пристрою) та постійно знаходився під дією седативних, знеболюючих та наркотичних медичних препаратів, що суттєво вплинули на його свідомість. Таким чином, вважає, що на час складання заповіту, станом на 18.04.2015, її батько за тяжким станом здоровя та у звязку з тим, що він приймав седативні, знеболюючі та наркотичні препарати, не міг у повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат [PERSON] підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити. Також позивачка зазначила, що батько та її мати розійшлися, коли їй виповнилося три роки. Батька вона бачила, коли той приходив її навідувати у лікарні, дитячому саду, потім коли вона подорослішала, вони часто бачилися на вулиці. На свята позивачка вітала свого батька, той міг її і не вітати. Батько за характером був замкнутим, про хворобу не розповідав, допомоги не прохав. Батько влаштовував своє особисте життя, у нього були жінки. У лікарню батько звернувся вже у січні 2015 року. Одразу батько відмовився від операції, а згодом при повторному зверненні йому зробили її, однак це не дало позитивних результатів. В останній час вона бачилися з батьком майже кожен день, переважно на вулиці, до його квартири позивачка не приходила. Зазначили, що той факт, що померлий не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними на час складання заповіту підтверджується висновками судової посмертної психіатричної експертизи, поясненнями експерта, наданими в судовому засіданні. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, вказували на безпідставність позову. В поданих до суду запереченнях відповідач зазначає, що обставини, викладені у позові не відповідають дійсності та спростовуються самою медичною довідкою, на яку посилається позивачка. Так, згідно медичної довідки № 221 від 04.06.2015 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 07.04.2015 по 17.04.2015 з наведеним у позові діагнозом. 09.04.2015 його прооперували. Згідно довідки з 08.04.2015 по 10.04.2015 [PERSON] призначалися наступні лікарські засоби: себазон, кетамін, феналін, морфін, тобто ліки призначалися до проведення операції 08.04.2015 та в момент проведення операції 09.04.2015, але не зрозуміло у звязку з відсутністю виписки з медичної карти та самої медичної карти чи застосовувалися вони взагалі. Згідно тієї ж довідки, при виписці 17.04.2015 [PERSON] було призначено лише метоклопрамід двічі на день. Таким чином, з 10.04.2015 [PERSON] наркотичні засоби не призначалися взагалі. Метоклопрамід не є наркотиком, а є стимулятором перистальтики. Відповідач також зазначив, що він та його сімя з серпня 2013 року проживали з [PERSON], так як останній був самотньою людиною та хворів, вони доглядали за ним, крім них він ні з ким не спілкувався. Вони винаймали у [PERSON] будинок. Харчувалися вони разом, за власні кошти вони лікували [PERSON] та здійснили поховання після його смерті. Померлий уклав з його сином договір довічного утримання, а на самого позивача склав заповіт на все майно. Вони допомагали йому до самої його смерті. Складення заповіту було бажанням померлого, так як він бачив, хто про нього піклується, а інші родичі навіть з ним не спілкувалися, не кажучи про догляд за хворим. [PERSON] розповідав йому, що у нього є донька, з якою він не спілкується понад 30 років, вона йому не допомагала. При складенні заповіту [PERSON] не був під дією наркотичних засобів, спілкувався нормально. Таким чином, померлий [PERSON] постійно та в момент складення заповіту був з ясним розумом, у повному обсязі усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Після виписки з лікарні відповідач не поставив його на облік по хворобі у звязку з тим, що сам [PERSON] заперечував проти цього. Із ліків йому рекомендовано було давати лише наркотики, для полегшення болю. Однак [PERSON] на болі не скаржився. Тричі до нього приїздила швидка допомога у звязку з тим, що він блював, лікарі призначали йому ліки лише від блювання. Вказали, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючий на той час ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, що само по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1\~ст.225 ЦК України. Третя особа- Приступа В.В. у судовому засіданні, заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вказала, що купила 07.11.2015 двокімнатну квартиру у [PERSON], зробила ремонт там. На момент укладення правочину [PERSON] не знала, що дана квартира є спірною, дізналася про накладення арешту на квартиру у квітні 2016 року. Після цього вона почала наводити довідки про спадкоємців квартири, від сусідів дізналася, що ті взагалі не знали, що у померлого є дочка, повідомили, що до нього приходили люди, які допомагали [PERSON] прати, прибиратися у квартирі. Представник третьої особи-Цокало О. І. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Вказав, що експерти при виконанні експертизи взагалі не відповіли на поставлене питання щодо здатності [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту. Просить відмовити в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. Третя особа-Фоміна А.М. в судове засідання не з»явилася, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа -приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності. Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, експерта, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, відповідними доказами не підтвердженими, а відтак у позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як у межах заявлених вимог та на підставі наданих або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доказів. Як вбачається з вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступне. 18 квітня 2015 року [PERSON] (який є батьком позивачки)складено заповіт, яким на випадок своєї смерті усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде йому належати на день його смерті за законом та на що він буде мати право, він заповідає [PERSON]. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] за реєстровим № 1693 (а.с.69 Т.1). 02.05.2015 помер [PERSON], свідоцтво про смерть серії I-ЖС № 325886 від 06.05.2015 року (а.с.12 Т.1). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання вищевказаного заповіту недійсним, посилаючись на те, що в момент складання заповіту батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки перебував у вкрай тяжкому фізичному та моральному стані внаслідок наявної у нього онкологічної хвороби, постійно знаходився під дією седативних, знеболюючих та наркотичних медичних препаратів, що суттєво вплинуло на його свідомість. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до\~ст.225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цією особи, а в разі її смерті\~за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до\~ст.1257 ЦК України\~за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. В п. 1 Інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів»№ 10-1390/0/4-12 від 27.09.2012, адресованого головам апеляційних судів сформульовано обов'язкову для всіх судів України правову позицію щодо визнання недійсним правочину відповідно до частини першої статті 225\~ЦК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212\~ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність спадкодавця у момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225\~ЦК України. Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60\~ЦПК України) (постанова від 29 лютого 2012 р. № 6-9цс12). В судовому засіданні за клопотанням сторони позивача по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Комунальної установи „Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради. Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 389 від 22.07.2016р., [PERSON], 1950року народження, в момент складання заповіту 18.04.2015р. виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно-вираженого органічного астенічного розладу внаслідок ракової інтоксикації, обумовленої Сr шлунку (кардіальний відділ з переходом на нижню третину стравоходу) , стан після паліативного хірургічного лікування та пухлинним стенозом нижньої третини стравоходу, канцероматозом, метастазами у печінку, ускладненого больовим синдромом. У період складання та підписання заповіту 18.04.2015р. ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував ) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними (а.с.208-215 Т.1). Таким чином, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складання ним заповіту, розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючий на той час ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував ) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, що, враховуючи вищенаведене, само по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1\~ст.225 ЦК України. Підставою для визнання правочину недійсним за\~ст..225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Крім того, допитана в судовому засіданні експерт [PERSON], яка входила до складу комісії лікарів-експертів при проведенні вищевказаної експертизи зазначила, що, як вказано у висновку експертизи, [PERSON] страждав на рак шлунку 4 стадії, потерпав від ракової інтоксикації, больового синдрому, за рахунок чого комісія дійшла висновку про наявність помірно вираженого астенічного розладу, що істотно впливає на здатність розуміти значення своїх дій. Разом з тим, експертом зазначено (як й вказано у самому висновку), що порушення свідомості, хворобливого сприйняття навколишнього [PERSON] не відмічено. Також пояснила, що він розумів, що підписує, але не міг в повній мірі розуміти майбутнє для своєї родини тощо, тобто критично мислити. Тобто, показання експерта підтверджують відсутність встановлення абсолютної неспроможності [PERSON] в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Також в судовому засіданні встановлено, що згідно медичних довідок № 221 від 04.06.2015 , № 254 від 14.04.2016 року, виданих КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» Запорізької обласної ради, медичної картки стаціонарного хворого, дослідженої в судовому засіданні, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 07.04.2015 по 17.04.2015 з наведеним у позові діагнозом. 09.04.2015 його прооперували. З 08.04.2015 по 10.04.2015 [PERSON] призначалися наступні лікарські засоби: сибазон, кетамін, фенталін, морфін. При виписці 17.04.2015 [PERSON] було призначено лише метоклопрамід двічі на день. Таким чином, після 10.04.2015 [PERSON] наркотичні засоби не призначалися взагалі (а.с.13, 120, 183 Т.1). В подальшому, згідно інформації КУ «Мелітопольська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради від 28.03. 2016 року № 01-02/114, до [PERSON] в період з 17.04.2015 по 02.05.2015 було зареєстровано 6 викликів бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги (а.с.173 Т.1). Згідно Карток виклику за № 117,14,115,90,81 (02.05.2015 констатовано смерть [PERSON]І.) 17.04.2015, 18.04.2015, 23.04.2015, 24.04.2015, 27.04.2015, [PERSON] скаржився на болі в животі, нудоту, блювання,безсоння,слабкість, головокружіння, були застосовано ненаркотичні знеболюючі лікарські препарати ( кетальгін, анальгін), димедрол, протиблювотний препарат-метоклопрамід (а.с.174-179 Т.1). Тобто, після виписки з лікарні, з 17.04.2015 по день смерті-02.05.2015 відсутні дані щодо призначення та використання у лікуванні [PERSON] наркотичних засобів. Допитаний в судовому засіданні [PERSON]-лікар-онколог, який лікував [PERSON], підтвердив, що востаннє його пацієнт приймав наркотичні засоби під час перебування на стаціонарному лікуванні згідно записів у медичній карті (тобто 10.04.2015). Зазначив, що на обліку до дільничного лікаря [PERSON] після виписки зі стаціонару не став, отже наркотичні засоби не отримував. Разом з тим, [PERSON] зазначив, що думає, що людина, організм якої піддається ракової інтоксикації не може адекватно сприймати дійсність, [PERSON] був виписаний у вкрай важкому стані, мав виражений больовий синдром, отже психологічний стан його не давав можливості в повній мірі розуміти значення своїх дій. Суд критично ставиться до таких показань [PERSON], оскільки вони є припущеннями, свідок не зміг як лікуючий лікар навести конкретні обставини поведінки пацієнта, які б вказували на неадекватне сприйняття ним оточення. Крім того, показання [PERSON] входять в протиріччя із записами в медичній картці стаціонарного хворого [PERSON], згідно яких стан хворого в тому числі при виписці не вкрай тяжкий, як зазначене свідком, а середньої тяжкості, хворий в свідомості, адекватний (а.с.120 Т.1.) Відсутність випадків не усвідомлення значення своїх дій та перебування [PERSON] в неадекватному стані в період перебування у стаціонарі КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» Запорізької обласної ради зазначено також у довідці головного лікаря вказаної установи від 02.02.2017 року за № 74. В ній також зазначено про те, що за вказаний час у хворого психічних розладів не спостерігалося, за допомогою психіатра не вдавались(а.с.82 Т.2) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що був добрим знайомим померлого. Десь у кінці березня- на початку квітня [PERSON] розповів йому про хворобу й сказав про те, що написав заповіт на користь людини, яка за ним доглядає, а дочці нічого з майна не має намір заповідати, оскільки не дочекався від неї необхідної допомоги. Суд знаходить показання свідка такими, що вказують на наміри заповідача розпорядитися своїм майном саме на користь відповідача. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] зводяться до того, що [PERSON], на користь якого складено заповіт, разом зі своєю родиною, допомагав [PERSON] задовго до операції, після операції забрав його до себе. Ці обставини також підтверджуються довідкою з місця проживання від 19.11.2015 року (а.с.37 Т.1) Також свідки вказали, що, будучи сусідами померлого, вперше побачили його дочку (позивачку по справі) вже після його смерті. Зважаючи на підставу та предмет позову у даній справі, враховуючи, що вказані свідки не бачили [PERSON] після операції (зокрема у період до, після та в день складання заповіту), суд вважає їх показання такими, що не можуть підтверджувати чи спростовувати здатність [PERSON] в повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту. Разом з тим, зазначені свідками обставини можуть свідчити саме про вільне волевиявлення [PERSON] щодо розпорядження квартирою, заснованому на довірливих, дружніх відносинах з [PERSON]. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про наявність спадкового договору від 14 лютого 2015 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON]І.(сином відповідача), за яким [PERSON] передає після своєї смерті у власність набувача майна житловий будинок та земельну ділянку(а.с.47-49 Т.2), що, на думку суду, також свідчить про свідоме бажання заповідача розпорядитися своїм майном не на користь дочки, а на користь відповідача. З огляду на вищевикладене,\~\~суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених\~ст. 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним, як укладеного дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed