Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», ПАТ «Укрсоцбанк», в якому просила заборонити АТ «Альфа-Банк» вчиняти дії щодо вимагання від неї та [PERSON] сплати неіснуючої заборгованості за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-301 від 10.05.2007 року та використання Іпотечного договору №ІД 899/06-034-301 від 10.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» за для задоволення неіснуючої заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом переоформлення права власності на третіх осіб квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що 10.05.2007р. між [PERSON] (третьою особою) та Черкаською обласною філією АКБ «Укрсоцбанк» був укладений Договрі про надання невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034/301 в межах максимального ліміту заборгованості до 62\~000,0 доларів США. 10.05.2007р. між поручителем [PERSON] (позивачем), позичальником [PERSON] та Черкаською обласною філією АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Договір поруки №1-899/06-034-301. В цей же день, 10.05.2007р., між позивачем [PERSON] та ЧОФ АКБ «Укрсоцбанк» був укладений Іпотечний договір № ІД 899/06-034-301. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2018р. у справі №711/4195/17, залишеним без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 15.08.2018р., за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 10.05.2007р. № 899/06-034-301 в сумі 125\~557,26 доларів США - відмовлено. В касаційному порядку рішення судів банком не оскаржувалось. Вказаними судовими рішеннями було встановлено наступне: з 15.10.2008р. припинилось основне зобов`язання позичальника [PERSON] та порука [PERSON] ; кредитний \~ \~ \~ \~ договір припинив свою дію у відповідності до його умов. За таких обставин, позивач вважає, що за приписами ст.ст. 3, 17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека є припиненою з 15.10.2008р., тобто із припиненням основного зобов`язання за кредитним договором. Отже, позивач вказує, що а ні у неї, а ні у третьої особи [PERSON] не існує жодної заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк», а договорі про задоволення вимог іпотекодержателя не погоджувався та не укладався. Разом з тим, як зазначає позивач, 09.12.2020 вона отримала рекомендований лист із «повторним» від 23.11.2020 вих. №7456 ПАТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушень). Також у повідомленні було зазначено, що ПАТ «Альфа-Банк» є правонаступника усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», та вимагає від [PERSON] , яка була іпотекодавцем, та від [PERSON] , який був позичальником, сплатити борг за кредитним договором № № 899/06-034-301 від 10.05.2007р. в сумі 141\~763, 34 доларів США, Також вказано, що зазначений борг утворився станом на 21.07.2020р. Попередили, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку, мають намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». З огляду на викладені вище обставини, позивач вважає вказану вимогу незаконною, протиправною та такою, що порушує її права, а тому звернулась до суду з даним позовом. Разом з позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та встановлення судом заборони державним реєстраторам України вчинення будь-яких дій будь-яким особам у будь-який спосіб щодо продажу, відчуження або переоформлення у інший спосіб чи проведення реєстраційних дій відносно нерухомого майна позивача [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] до отримання остаточного рішення у цій справі. Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 22 лютого 2021 року відповідачем АТ «Альфа-Банк» подано відзив на позовну заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та вважає їх такими, що не підлягають до задоволення. Тому просили відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явилась, проте надала суду письмову заяву в якій просила поводити розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк», [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, в якій просила проводити розгляд справи за відсутності представника Банку. Також зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Причину неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. На підставі положень ст. 223 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених учасників судового розгляду. Дослідивши надані сторонами докази, та письмові заяви надані по суті позовних вимог, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини та дійшов до наступних висновків. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Судом встановлено, що 10.05.2007р. між [PERSON] (третьою особою) та Черкаською обласною філією АКБ «Укрсоцбанк» був укладений Договрі про надання невідновлювальної кредитної лінії №899/06-034/301 в межах максимального ліміту заборгованості до 62\~000,0 доларів США. 10.05.2007р. між поручителем [PERSON] (позивачем), позичальником [PERSON] та Черкаською обласною філією АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Договір поруки №1-899/06-034-301. В цей же день, 10.05.2007р., між позивачем [PERSON] та ЧОФ АКБ «Укрсоцбанк» був укладений Іпотечний договір № ІД 899/06-034-301. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2018р. у справі №711/4195/17, залишеним без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 15.08.2018р., за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 10.05.2007р. № 899/06-034-301 в сумі 125\~557,26 доларів США - відмовлено. Підставою відмови у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 10.05.2007р. № 899/06-034-301 в сумі 125\~557,26 доларів США, стало те, що позивач звернувся до суду із даним позовом після спливу трирічного строку позовної давності. Так, під час судового розгляду справи №711/4195/17, судом було встановлено наступні обставини: - із 15 жовтня 2008 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а отже у позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] виникло зобов`язання протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеня). Однак ні позичальник, ні поручитель даного обов`язку не виконали. - оскільки упродовж шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання передбаченого п. 4.4. Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії Банк не пред`явив вимоги до поручителя [PERSON] її порука за Договором від 10.05.2007 року припинилася. Відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В своїй позовні заяві позивач вказує, що 09.12.2020 нею було отримано повторне повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушення) від 23.11.2020 вих.№ 7456 АТ «Альфа-Банк». З даної вимоги вбачається, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». АТ «Альфа-Банк» має право вимоги заборгованості по Кредитному договору №899/06-034-301 від 10.05.2007р., укладеному між [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк», згідно якого, являється іпотекодержателем нерухомого майна, а саме: квартири, загальною площею 51,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є предметом договору іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання по зазначеному кредитному договору. Повідомили про порушення позичальником зобов`язання своєчасного та у повному обсязі погашати кредит з процентами за фактичний час його використання і цим листом вимагали усунути порушення, а саме сплатити борг за Кредитним договором, розмір якого станом на 21.07.2020 в загальній сумі заборгованості складає 141\~763,34 доларів США. Попередили, що в порядку ст.ст. 35, 56 ЗУ «Про іпотеку» Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Також повідомили, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», [PERSON] та [PERSON] буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим, вони будуть зобов`язані сплатити 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач не має право звернення до неї та [PERSON] із вказаною вище вимогою, оскільки 15.10.2008р. припинились основне зобов`язання позичальника [PERSON] та порука [PERSON] і кредитний договір припинив свою дію у відповідності до його умов. Таким чином вважає, що на підставі ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека є припиненою (у зв`язку із припиненням основного зобов`язання). Також вказує на те, що відповідачем АТ «Альфа-Банк» не надано доказів на підтвердження правонаступництва після АТ «Укрсоцбанк». Суд не може погодитись з твердженнями позивача, що АТ «Альфа-Банк» не є правонаступником після АТ «Укрсоцбанк», з огляду на відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з яких вбачається, що юридичну особу - АТ «Укрсоцбанк» (ЄДРПОУ 00039019) 03.12.2019 припинено (номер запису: 10681120104002827). При цьому слід зазначити, що в відомостях про юридичних осіб-правонаступників зазначено Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714). Щодо твердження позивача про припинення основного зобов`язання за кредитним договором №899/06-034-301 від 10.05.2007р., укладеному між [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк», то суд також не може погодитись із зазначеним. Оскільки рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2018р. у справі №711/4195/17, залишеним без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 15.08.2018р., було встановлено, що з 15.10.2008р. строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а відтак з 15.10.2008р. у боржника виник обов`язок по поверненню банку всієї суми кредиту, згідно умов договору. Однак ні позичальник, ні поручитель даного обов`язку не виконали. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання, норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. За загальним правилом ПК України зі спливом позовної давності навіть за наявності вішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. За змістом указаної норми іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14- ц, провадження № 61-1727св17. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до СУДУ за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Здійснюючи правосудця, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України). Зі змісту норм ЦПК України єдиною законною підставою для винесення рішення про задоволення позову є встановлення судом факту порушення, невизнання, оспорювання певного права чи законного інтересу позивача. Єдиною підставою примусу чи покладення на відповідача певного зобов`язання чи обмеження є встановлення факту порушення прав позивача відповідачем. Тому судове рішення є актом офіційного визнання, що право позивача порушено і підлягає судовому захисту, і судове рішення є дійовим способом захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, за захистом якого особа звернулась до суду. Тобто позивач має право звертається до суду лише за наявності у нього суб`єктивного права, яке вже порушене на момент звернення до суду, а суд в свою чергу, захищає лише порушені права позивача, звернення позивача до суду за захистом суб`єктивного права, яке може бути порушено у майбутньому, і щодо якого не відомо, чи буде воно порушено чи ні, є підставою для відмови в позові, оскільки ці вимоги незаконні. Вимога заборонити АТ «Альфа-Банк» вчиняти певні дії, а саме заборонити Кредитору вимагати від недобросовісного позичальника та майнового поручителя повернення отриманих кредитних коштів (тобто фактично вимагати виконати взяті на себе зобов`язання перед кредитором) в майбутньому не може бути задоволена, оскільки по-перше, такі дії Кредитора є абсолютно правомірними, а по-друге, така вимога ґрунтується на припущеннях про події, які можуть не настати. Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджено факту порушення прав позивача відповідачем, тому позовні вимоги про захист ще непорушеного права у майбутньому є передчасними, оскільки законодавством не надано позивачу права вимагати захисту своїх прав на майбутнє. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про заборону АТ «Альфа-Банк» вчиняти дії щодо вимагання від неї та [PERSON] сплати неіснуючої заборгованості за Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 899/06-034-301 від 10.05.2007 року та використання Іпотечного договору №ІД 899/06-034-301 від 10.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» за для задоволення неіснуючої заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» шляхом переоформлення права власності на третіх осіб квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] не підлягають до задоволення. У зв`язку з тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то відповідно до ст.141 ЦПК понесені позивачем судові витрати відшкодуванню також не підлягають.

Outcome: dismissed