Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді Бабко В.В. від 11 липня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до рішення Сквирського районного суду Київської області від 21 червня 2013 року з нього стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 червня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. На день присудження аліментів він хворів, тому не міг працевлаштуватись на важку, високооплачувану роботу. Розмір його доходів щомісяця фактично становив мінімальну заробітну плату, з якої він намагався своєчасно сплачувати аліменти. В травні місяці 2018 року державний виконавець Сквирського ВДВС повідомив його про заборгованість в сумі 23089,61грн. Вказана заборгованість виникла у зв'язку з тим, що значна частина його доходів витрачалась на його лікування. На даний час він продовжує хворіти, йому поставлено діагноз анкілозуючий спондилоартріт та відповідно до довідки МСЕК від 2 травня 2018 року серії АВ № 1040507 є інвалідом 3 групи, перебуває на обліку в Сквирському відділенні Пенсійного фонду України та отримує пенсію в розмірі 1452грн. Даної суми йому не вистачає для сплати аліментів та погашення заборгованості. Працевлаштуватися він не може у зв'язку з поганим станом здоров'я. Крім того, він є власником земельної ділянки, яка перебуває в оренді. Однак, за користування землею йому виплачується орендна плата в натуральній формі - зерном, що позбавляє його можливості погасити заборгованість. У зв'язку з викладеним просить звільнити його від сплати заборгованості аліментів. Відповідач [PERSON] надала до суду письмові заперечення проти позову, у яких просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач не надав доказів, які б вказували на те, що він хворіє з 2013 року. Також вказує на те, що заборгованість по аліментах виникла не з травня, а березня 2015 року. Крім того, позивачем також не надано квитанцій, які б підтверджували придбання ним ліків в період часу з березня 2015 року по 2018 рік. Позивач фактично перебував на амбулаторному лікуванні в Сквирській місцевій лікарні у період часу з 9 січня 2018 року по 15 лютого 2018 року, а потім в Київській обласній клінічній лікарні з 15 лютого 2018 по 27 лютого 2018 року. Доказів щодо затяжної багаторічної хвороби, яка б позбавила позивача працездатності на значний строк ним не надано. Також відповідач вказує на те, що третя група інвалідності не позбавляє людину здатності повноцінно здійснювати трудову діяльність. Тому заборгованість позивача виникла не за наслідками хвороби, а у зв'язку з халатним ставленням до виконання свої обов'язків щодо утримання дитини та ухилення від їх виконання. Просить у задоволенні позові відмовити в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити вимогу про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила в позові відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач нехтує своїми обов'язками щодо дитини. Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 Цивільного процесуального кодексу України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Дослідивши повно та всебічно обставини справи у їх сукупності, вислухавши пояснення відповідача, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. Відповідач та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі від якого народилася дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER], видане 30.06.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві. 21.03.2013 рішенням Сквирського районного суду Київської області з позивача стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 червня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Видано виконавчий листа №376/1387-ц від 21 червня 2013 року. Згідно з довідки-перерахунку по аліментах виданої Сквирським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 08.05.2018 № 4803 загальна сума заборгованості по аліментах становить 23089,61грн, заборгованість виникла з березня 2015 року. Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною комісією АВ 1040507 [PERSON] з 04.04.2018 встановлено третю групу інвалідності на строк до 1 травня 2019 року. Дата чергового переогляду 4 квітня 2019 року. Крім того, [PERSON] протипоказана важка фізична праця. Також встановлено, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1452грн. Крім того, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER], [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,5527га, яка розташована у Сквирському районі Київської області. За користування вказаною земельною ділянкою, [PERSON] за його твердженням отримує орендну плату в натуральній формі - зерном. Суд зазначає, що за змістом статті 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ, з відповідними змінами та доповненнями, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також передбачено, що суд може за передбачених статтею 197 Сімейного кодексу України умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Таким чином, повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у випадку, коли заборгованість виникла у зв'язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Тобто з аналізу даної правової норми вбачається, що питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов'язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Так, відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши обставини справи, суд вважає, що позивач у своєму позові не навів обставин, що мають істотне значення, які б могли слугувати достатньою підставою для звільнення його від заборгованості за аліментами. Так позивачем суду не надані докази, що на момент виникнення заборгованості (березень 2015 року) він хворів на тяжку хворобу, яка б позбавляла його можливості працювати. Крім того, отримана позивачем у 2018 році третя група інвалідності, відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я від 5 вересня 2011 року №561 "Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності" не позбавляє людину здатності повноцінно здійснювати трудову діяльність, тому право на роботу зберігається. Суд також враховує, що дата чергового переогляду, відповідно до довідки наданої суду, квітень 2019 року. Третя група інвалідності, яка дозволяє працювати, не може ставитись в залежність від належного матеріального забезпечення дитини, яка потребує матеріальної допомоги. Крім того, позивач (батько дитини) на момент виникнення заборгованості був працездатною особою та мав можливість надавати відповідну матеріальну допомогу у розмірах, встановлених законом. Доказів, які б спростовували цей факт, у тому числі квитанцій або інших документів, які б підтверджували придбання ним ліків в період часу з березня 2015 року по 2018 рік або його неможливість працювати у цей період, суду не надано. Несвоєчасне ознайомлення позивача з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, суд також не може вважати істотною обставиною для звільнення від її сплати, адже позивач достеменно знав, що відповідно до виконавчого листа, копію якого отримав, він зобов'язаний щомісяця сплачувати аліменти. Несвоєчасне ознайомлення позивача з наявною заборгованістю зі сплати аліментів не може ставитись в залежність від належного матеріального забезпечення дитини, яка потребує матеріальної допомоги, а батько є працездатною особою та має можливість надавати відповідну матеріальну допомогу у розмірах, встановлених законом. Отже, зазначене не може розцінюватись судом як обставини, що має істотне значення. Посилання позивача, як на підставу звільнення від сплати аліментів на те, що він отримує лише пенсію по інвалідності, судом також не може розцінюватись, як обставина, що має істотне значення. Тому, що відповідно до чинного законодавства аліменти відраховуються з усіх видів доходу, у тому числі з пенсійних витрат. Так, відповідно до пункту 14 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 146 від 26 лютого 1993 року, кошти на дитину утримуються з усіх видів пенсій, в тому числі по інвалідності. Інших обставин, які б мали істотне значення для звільнення позивача від заборгованості по аліментах не надано. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментам не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Таким чином, оскільки суд відмовляє позивачу у задоволені позову, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80грн. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed