Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду по якому просить суд в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 62082,81 дол. США, що еквівалентно 496227,90 грн. за договором про надання споживчого кредиту, укладеного між АКІБ " УкрСиббанк" та [PERSON], звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 34,3кв.м., житловою - 15,3 що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання за ним права власності; припинити право користування усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS]; припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають в вищезазначеній квартирі; виселити іпотекодавця та усіх мешканців з вищезазначеної квартири; стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 3441,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що представником позивача не надано до суду підтверджуючих документів існування заборгованості у відповідача перед позивачем, також зазначає, що в матеріалах відсутнє підтвердження про належну зміну кредитора по даному зобов'язанню, також посилався на Закон України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» та проcить суд в задоволенні позову відмовити. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 07.04.2008 року між АКІБ « УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11329686000, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в сумі 49 000 дол. США, який зобов'язалась повернути в повному обсязі в строк до 06.04.2029 року або достроково зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом, що підтверджується копією договору, наявною в матеріалах справи ( а.с.12-19). З метою зобов'язання умов вищезазначеного кредитного договору 07.04.2008 року було укладено договір іпотеки між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], відповідно до умов якого вона передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 07.04.2008 року, за реєстровим № 903, копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с. 31-35). На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ « Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ « Укрсиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань АКІБ « Укрсиббанк». 08.12.2011 року право вимоги, що виникло з кредитного договору у ПАТ « УкрСиббанк», останнім передано ПАТ « Дельта Банк» право вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, що підтверджується копією акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, наявною в матеріалах справи (а.с. 58). Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та на підставі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.1.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами у визначені кредитний договір означає кожний договір про надання кредиту між позичальником та продавцем в якості кредитодавця, що зазначений в Додатку 1. Представником позивача було надано до суду копію виписки з Договору про відступлення права вимоги. Однак чинним законодавством не передбачено такого поняття, як виписка з договорів, за загальним правилом договори викладаються у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо зміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Як вбачається з матеріалів справи,позивач посилається на письмовий договір між ПАТ «УкрСиббанк», зазначений договір вчинений у вигляді письмового правочину, а не у вигляді виписки, тому виписка не може підтверджувати той факт,що за Договором про відступлення права вимоги перейшло право вимоги за договором кредиту. Відповідно до ч.3 ст. 38 ЦПК України, юридичних осіб представляють їхні органи, що діють в межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники. Відповідно до ч.3 ст.42 ЦПК України, довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладенням печатки юридичної особи. Порядок завіряння копій документів регламентовано ДТСУ 4163-2003, затвердженого наказом держспоживстандарту України від 07.04.2003 року № 55 ( п. 5.27- вимоги до оформлення документів), який уніфікує правила оформлення копій документів, отже в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відступлення права вимоги. Позивач в позові посилається на те, що у відповідача існує заборгованість і розмірі 496227, 90 грн., на підтвердження чого надано до суду копію довідки ( а.с. 40). Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Таким чином, довідка за підписом особи, повноваження якої не підтверджено, не може свідчити про здійснення бухгалтерської операції щодо видачі готівкових коштів та про існування заборгованості. В рішенні Вищого господарського суду України від 28.09.2011 року по справі 10/52 пд від 28.09.2011 року зазначено, що: «колегія суддів, погоджується з висновками суддів попередніх інстанцій про те, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.. 9 Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а відповідачем на підтвердження безспірності своїх вимог, як встановлено судами, не було подано нотаріусу первинних документів, щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення ( платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому в нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем зазначеного у виконавчому написі, були безпідставними». Довідка про заборгованість підписана особою, повноваження якої не підтверджено, а саме до матеріалів справи не долучено довіреність представника юридичної особи, а також не надано підтверджень її повноважень. Також в позовній заяві позивач вказує, що відповідачу направлялась вимога щодо погашення заборгованості, однак в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що відповідач отримав дану вимогу та ухилявся від її виконання. Згідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст. 611 ЦК України у випадку невиконання зобов'язання боржником настають правові наслідки у виді відшкодування збитків. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України боржник зобов'язаний повернути позивачеві гроші в строк та в порядку, встановленими договором. Наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, що вбачається з положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодавцем за невиконання боржником основного зобов'язання включно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ст. 7 Закону України « Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Як зазначено в п. 37 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 №5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Крім того п.1 ч.1 Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» зазначено, що не може бути примусово стягнуте ( відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України « Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України « Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України ( позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового пручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна ( об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Також в матеріалах справи наявна довідки форми Ф-1 про склад сім'ї, з якої вбачається, що житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки зареєстровані проживають іпотекодавець та двоє її неповнолітніх дітей ( а.с. 90), підтвердження наявності іншого приміщення для проживання в матеріалах справи відсутні. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги той факт, що представником позивача не надано до суду належних та допустимих доказів в підтвердження наявності заборгованості у відповідача, та дію Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» вважає, що в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed