Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

15 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є батьком її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами не укладався. Проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 2006 року по 2009 рік. Після того, як вони перестали проживати разом, [PERSON] не проявляє ніякого інтересу до дитини, не піклується про сина, ніякої участі у його вихованні не приймає, не відвідує, не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком. Посилаючись на викладене, а також на те, що [PERSON] аліменти, які присуджені до стягнення рішенням суду, не сплачує, матеріально не допомогає, малолітній [PERSON] перебуває на повному її утриманні, [PERSON] просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовну заяву підтримала, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином була сповіщений про день, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив, заперечень не надав. Представник третьої особи - служби у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання не з'явився, начальник служби [PERSON] направив суду заяву про розгляд справи без участі їх представника. Прокурор Федоренко Ю.І. просила постановити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Суд вважає за можливе заслухати справу без участі відповідача за наявними у справі доказами у заочному провадженні за згодою позивачки. Заслухавши позивачку [PERSON], прокурора Федоренко Ю.І., дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження дитини, шлюб між ними не укладався (а.с. 7). З довідки "СУМИЖИТЛО" СМР № б/н від 07 квітня 2015 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] разом з сином [PERSON], 2007 року народження (а.с. 5). Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] останні проживають в однокімнатній квартирі з усіма зручностями. В квартирі зроблено капітальний ремонт, наявні необхідні меблі та побутова техніка. [PERSON] сумлінно виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до малолітнього сина. Для дитини створені всі умови для проживання та розвитку (а.с. 25). Також судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 квітня 2011 року, яке набрало законної сили 19 квітня 2011 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття, починаючи стягнення з 01 лютого 2011 року (а. с. 10). Згідно довідки державного виконавця відділу ДВС Білопільськго РУЮ станом на 01 квітня 2015 року за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 16806 грн. 26 коп. (а.с. 11). Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З довідки комунальної установи Сумська загальнооствітня школа І-ІІІ ступенів № 21 м. Суми від 07 квітня 2015 року №01-27/98 вбачається, що [PERSON] протягом 2014-2015 навчального року батьківські збори жодного разу не відвідував, успіхами сина [PERSON] у класного керівника не цікавився, з класним керівником не спілкувався (а.с. 9). З висновку служби у справах дітей Сумської міської ради від 14 травня 2015 року вбачається, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки, зі слів матері дитини, [PERSON] не цікавиться життям та духовним розвитком сина, матеріальної допомоги не надає, не підтримує жодних зв'язків з дитиною. Під час бесіди працівника служби у справах дітей з малолітнім [PERSON] було встановлено, що дитина не пам'ятає свого батька, ніколи не спілкувалася з ним та при зустрічі не впізнає його (а.с. 24). Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до статті 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 5 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. З огляду на положення ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вищевказаний висновок служби у справах дітей Сумської міської ради, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітньої дитини, буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, чи позитивно вплине на дитину розлучення з батьком та відсутність з його боку піклування про сина в майбутньому. Крім того, у судовому засіданні позивачка визнала, що підставою для звернення з позовом до суду є те, що [PERSON] не допомагає матеріально, не сплачує аліменти на дитину, хоча декілька разів приходив побачитись з дитиною, але оскільки він був в нетверезому стані, то вона не дозволила. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Суд вважає, що позивачкою не надано суду достатніх доказів для позбавлення відповідача батьківських прав. Але те, що [PERSON] не цікавиться успіхами дитини у школі, не спілкується з сином, не сплачує аліменти, у зв'язку з чим мається заборгованість в сумі 16806 грн. 26 коп., суд розцінює, як недбале ставлення з боку відповідача до виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина. Тому, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, що буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, щодо можливості втручання у приватне і сімейне життя відповідачки, яке є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON], [INFO], та покласти на орган опіки та піклування Сумської міської ради, так як дитина мешка в м. Суми, та орган опіки та піклування Тучненської сільської ради Білопільського району Сумської області, так як відповідач мешкає в с. Тучне Білопільського району, контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина [PERSON], [INFO], що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed