Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

У травні 2013 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, обґрунтовані тим, що позивачу, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фатхутдіновою І.В., належав на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 05.04.2013 року посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач передав у власність [PERSON] та [PERSON] по ? частині кожному житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 05.04.2013 року недійсний, який порушує його законні права як власника, оскільки, на момент вчинення правочину він хворів на психічне захворювання, не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Тому, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] посвідченого 05.04.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., реєстр №240; стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування у судовому засіданні позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Відповідачі, треті особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна у судове засідання не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, від представників відповідачів надходили письмові заперечення, в заяві від 14.06.2017 року відповідач [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, від представника третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та прийняття рішення на розсуд суду. У судовому засіданні 15.06.2017 року [PERSON] був допитаний судом в якості свідка та пояснив, що [PERSON] його рідний брат, є психічно хворою особою з 2010 року, свідок змінив прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]» у зв'язку з укладенням шлюбу 23.01.2016 року, проживають разом, водив його на обстеження з 2009 року, проживали разом [ADDRESS]. У судовому засіданні 15.06.2017 року [PERSON] була допитана судом в якості свідка та пояснила, що знає [PERSON] з 2010 року, робила ремонт в 2012 році в квартирі, він сам з собою розмовляв, поведінка неадекватна, хвора людина. У судовому засіданні 15.06.2017 року [PERSON] був допитаний судом в якості свідка та пояснив, що знає [PERSON] з 2009 року, протягом 2012-2013 років не бачив його. У судовому засіданні 15.06.2017 року [PERSON] був допитаний судом в якості свідка та пояснив, що знає [PERSON] з 2013 року, бачив його в 2013 році як брокер та другий раз у нотаріуса, поведінка його адекватна, поводив себе як абсолютно адекватна людина, ніяких дивощів не було. У судовому засіданні 15.06.2017 року [PERSON] була допитана судом в якості свідка та пояснила, що [PERSON] бачила в березні 2013 року один раз коли він спілкувався з продавцем, абсолютно адекватно. У судовому засіданні 15.06.2017 року [PERSON] був допитаний судом в якості свідка та пояснив, що в березні 2013 року з брокером приїхали дивитися будинок, познайомилися з [PERSON], перевірив документи про право власності, домовилися про продаж будинку, поведінка була адекватною. У судовому засіданні 15.06.2017 року [PERSON] був допитаний судом в якості свідка та пояснив, що знає [PERSON] з 2011 року. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи із таких підстав. Судом встановлено, що 05.04.2013 року між позивачем та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., за реєстровим №240, відповідно до якого позивач передав у власність [PERSON] та [PERSON] по ? частині кожному житлового будинку (т. 1, а.с. 7). Відповідно п. 4 договору купівлі-продажу від 05.04.2013 року житловий будинок належить на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.04.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фатхутдіновою І.В. Позивач зазначає, що вказаний договір купівлі-продажу уклав, оскільки на момент вчинення правочину він хворів на психічне захворювання, не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно консультативного висновку психоневрологічного диспансеру Подільського району м. Києва від 29.05.2013 року, [PERSON] знаходиться на обліку з 2010 року (т. 1, а.с. 80). Відповідно висновку судово-психіатричного експерта №191 від 12.03.2015 року, [PERSON] потребує стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи в КМЦСПЕ (т. 2, а.с. 37-43). Як вбачається з листа Прокуратури м. Києва від 20.05.2015 року, у провадженні слідчого відділу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві перебуває кримінальне провадження за №12013110050005206 від 07.04.2013 року за фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами [PERSON] у сумі 110000,00 доларів США за ч. 4 ст. 190 КК України, триває досудове розслідування (т. 2, а.с. 93). Відповідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року [PERSON] визнано недієздатним, встановлено опіку та призначено опікуном [PERSON] (т. 3, а.с. 70). Як вбачається з тексту рішення, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 907 від 27.12.2016 року [PERSON], [INFO], страждає на шизофренію параноїдну, безперервний тип перебігу, дефектний стан, за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина 3 статті 61 ЦПК України). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 142 від 15.08.2017 року [PERSON], в період підписання договору купівлі-продажу (05.04.2013) страждав на Шизофренію параноїдну, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром. За своїм психічним станом на той період він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т. 3, а.с. 108-112). Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК та роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Стаття 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 225 ЦК України, передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Пленум Верховного Суду України в п.16 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, враховуючи рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року, відповідно якого [PERSON] визнано недієздатним, встановлено опіку та призначено опікуном [PERSON], беручи до уваги висновок судово-психіатричного експерта № 142 від 15.08.2017 року, за яким, [PERSON], в період підписання договору купівлі-продажу (05.04.2013) страждав на Шизофренію параноїдну, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром, за своїм психічним станом на той період він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, дає підстави для визнання зазначеного договору недійсним, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім в розмірі 1660,00 грн. (т. 1 а.с. 1). На підставі викладеного та

Outcome: approved