Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 08 серпня 2014 року [PERSON] були порушені його права, а саме відповідачка звернулася до Красногвардійського районного відділу міліції м. Дніпропетровська із неправдивою заявою стосовно скоєння злочину позивачем. За Висновком Красногвардійського районного відділу міліції м. Дніпропетровська від 09 серпня 2014 року факти вказані в заяві не підтвердились. 19 серпня 2014 року звернувся до прокуратури Красногвардійського району м. Дніпропетровська із заявою про злочин за завідомо неправдиві повідомлення про вчинення злочину. 20 серпня прокуратурою Красногвардійського району м. Дніпропетровська заява була прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, відповідно до вимог ст.. 214 Кримінально процесуального кодексу України за №42014040680000046. Постановою слідчого Красногвардійського районного відділу міліції м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2014 року кримінальне провадження закрито за його заявою в зв'язку з тим, що вирішив обмежитись поновленням прав в порядку цивільного судочинства. З відповідними діями відповідача йому завдана моральна шкода, оскільки змушений був виправдовуватись перед дітьми, сусідами, спростовувати брехню, поширену відповідачем перед працівниками та близькими людьми. Крім того, відповідачка ображала нецензурними словами, давали непристойну оцінку його поведінці. На підставі вищевикладеного просить визнати, що поширені відповідачкою відомості, про те, що [PERSON] вчинив злочин або інші протиправні дії 08 серпня 2014 року на території ресторану «Султан ресторан», як такі що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно [PERSON], стягнути моральну шкоду у розмірі 6 000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася. Про день місце та час розгляду справи сповіщена належним чином . Про причини своєї неявки суд не повідомила, письмових заяв від неї не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа , особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації , має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно п.3 Постанови Верховного Суду України №7 від 28.09.1990року «Про застосування судами законодавства» , що регулює захист честі , гідності і ділової репутації громадян та організацій при розгляді цивільних справ про захист честі , гідності та ділової репутації , суди повинні з'ясовувати , чи поширені відомості , про спростування яких пред'явлений позов , порочать вони честь , гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають дійсності. Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо , телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації , викладення в характеристиках , заявах , листах , адресованих іншим особам , повідомлення в публічних виступах , а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. №8-рп/2003, справа №1-9/2003, Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать, честь, гідність чи ділову репутацію. Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тобто позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Статтею 47-1 Закону України "Про інформацію" встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Судом встановлено , що 08 серпня 2014 року відповідачка звернулась із заявою до Красногвардійського РВ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області в якій просить прийняти міри до невідомого чоловіка, який 08.08.2014 року близько 22:00 годин, у ресторані «Султан» пошкодив калітку. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь, у встановлений законом строк. Звернення відповідача до правоохоронних органів було спрямовано на реалізацію саме таких прав. По результатам перевірок заяви [PERSON], згідно Висновку Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 09.08.2014 року вбачається, що громадський порядок [PERSON] не порушував, з ним було проведено бесіду профілактичного характеру. У зв'язку із тим що сума завданого збитку не значна, було направлено супровідний лист, що в матеріалі ЖЄО №8426 від 08.08.2014 року відсутні ознаки кримінального правопорушення. При проведенні перевірки порушень чинного законодавства не виявлено. Оцінюючи ці факти, суд дійшов висновку, що в даному випадку доводи позивача, не заслуговують на увагу в частині, що мало місце поширення неправдивих відомостей зі сторони відповідача, оскільки за змістом ст. 297 ЦК України та виходячи із зазначених вище роз'яснень Пленуму Верховного Суду України звернення громадян до правоохоронних органів про захист своїх прав, чи інших осіб від неправомірних дій інших осіб , не може вважатися поширенням неправдивих відомостей. Тому , враховуючи , що доказів які б свідчили про поширення відповідачем відомостей серед інших осіб не встановлено , суд вважає , що не має достатніх підстав для задоволення позову. Позивач зазначив, що неправомірними діями відповідачки принижена його честь та гідність, а також заподіяно моральну шкоду, яка виявилася в моральних стражданнях та переживаннях , оскільки відповідач принизила його перед іншими людьми та поширила відомості стосовно нього про те, що він скоїв злочин, а також сам факт, що він змушений відвідувати правоохоронні органи та давати відповідно пояснення у них. З цього приводу він дуже переживав, хвилювався та повинен був постійно виправдовувався перед сусідами, але перед ким саме зазначити не зміг. Цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Даних які б свідчили про те, що відповідач, викладаючи інформацію в зазначеному зверненню до правоохоронних органів, мав намір завдати шкоди особистим немайновим правам позивача, в ході судового розгляду справи, не встановлено. Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі , гідності та ділової репутації , то суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позову в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд приходить до висновку, що судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed