Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

15 вересня 2014 року, представниця позивача [PERSON] за нотаріально-посвідченою довіреністю звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила та в остаточній редакції якого просила суд, стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] загальну суму боргу у розмірі 37384 грн., яка складається основного боргу - 18235 грн., інфляційних збитків - 1931,08 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання - 7218 грн., суму моральної шкоди у розмірі 10000 грн. та судові витрати по справі, посилаючись на неповернення відповідачем суми грошової позики, яку відповідач, запозичив у позивача приблизно навесні 2012 року у розмірі 1000 дол. США, однак ніяких розписок щодо отримання вказаних грошей і виконання грошових зобов'язань між сторонами не укладалося, тобто на думку представниці позивача, між сторонами був укладений усний договір позики, відповідно до якого, відповідач отримав позику 1000 дол. США, яку не повернув до цього часу. В судовому засіданні представниця позивача повністю підтримала збільшені позовні вимоги позивача на суму 37384 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, як необґрунтований і безпідставний, пояснивши суду, що вказана сума у розмірі 1000 дол. США дійсно була отримана відповідачем для закупки необхідних матеріалів та вартості проведення монтажу електричної проводки, яку той здійснював у будинку позивача за адресою : [ADDRESS]. Після того, як відповідачем були придбані необхідні матеріали та вартість робіт на суму 700 дол. США, залишок коштів у сумі 300 дол. США він повернув позивачу. Таким чином, відповідач вважає, що ніякого договору позики між сторонами не укладалося, а мало місце усна домовленість між ним та позивачем щодо оплати вартості його робіт, як електрика з монтажу електропроводки та вартості матеріалів на суму 700 дол. США., враховуючи, що решту грошей у сумі 300 дол. США ним були повернуті позивачу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Суд встановив, що на протязі 2009-2012 р.р. відповідач по усній домовленості з позивачем та його дружиною, яка є його представником в суді, виконував електро-монтажні роботи в будинку позивача за адресою : [ADDRESS], періодично частково отримуючи від позивача грошові кошти на придбання необхідних матеріалів, а також за частково виконані роботи, що підтвердили в суді обидві сторони. Представниця позивача стверджує, що відповідач, у відповідності до вищевказаної усної домовленості з позивачем не виконав монтаж електричної проводки в будинку. Також, представниця позивача наполягає на тому, що в процесі виконання зазначених робіт, відповідач попросив у неї в борг, як дружини позивача, з яким у нього була усна домовленість про виконання вказаних робіт грошову суму у розмірі 1000 дол. США, однак ніяких розписок про отримання вищевказаної суми та виконання грошових зобов'язань між сторонами не укладалося, що підтвердила в судовому засіданні представниця позивача. Як зазначає позивачка, після отримання в борг вказаної вище суми, відповідач припинив монтажні роботи та перестав з'являтися на зазначеному об'єкті будівництва та не виходив на зв'язок, що стало підставою звернення позивача та його дружини у липні 2013 р. до Іллічівського МВ ГУМВС України з заявою щодо проведення перевірки і притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за шахрайство з посиланням на письмові пояснення відповідача, які він надав на ім`я начальника Іллічівського МВ ГУМВС в Одеській області (а.с. 7). На думку представниці позивача, в даному випадку, з урахуванням вищевказаних письмових пояснень відповідача, має місце усний договір позики , згідно якого відповідач отримав від позивача та неї в борг грошову суму у розмірі 1000 дол. США. Однак, з пояснень відповідача, які він надав в суді, вбачається, що електро-монтажні роботи, які він виконував у вищевказаному будинку були ним припинені у зв'язку з неприязними стосунками, які склалися з дружиною позивача (замовника робіт), яка є його представницею в суді, і яка навесні 2013 р. вимагала у відповідача повернути всі грошові кошти, отримані ним за виконання монтажних робіт. Також, відповідач показав суду, що ніякого боргу у позивача та його дружини він не отримував, а 1000 дол. США, які він дійсно отримав від позивача, були використані ним саме для закупівлі необхідної електрики та часткову оплату його роботи, з яких він витратив 700 дол. США, а залишок 300 дол. США повернув позивачу та його дружині, як зайві, а тому в даному випадку не йдеться про будь-який борг, а тим більше про позику. Таким чином, суд дійшов висновку і це було підтверджено сторонами, що будь-яких письмових розписок щодо отримання відповідачем грошей в сумі 1000 дол. США між сторонами не укладалося, і враховуючи вищевикладені норми Закону (ст.ст. 202,207 ЦК України) з приводу того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, суд вважає, що в даному випадку між сторонами - не мало місця факту укладення між сторонами будь-якого договору позики, у зв'язку з чим, суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ укладення договору позики між сторонами, в розумінні ст.ст. 57-60 ЦПК України письмові пояснення відповідача, які він надав на ім`я начальника Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області. З урахуванням того, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей - суд вважає, що представницею позивача не було доведено суду самого факту укладення між сторонами договору позики і будь-яких належних та допустимих доказів з цього приводу, а саме отримання відповідачем вказаних вище грошей у вигляді боргу (позики), представницею позивача суду не надано. На підставі вищевикладеного, суд вважає позов необґрунтованим і безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed