Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СКАТ-ЦЕНТР» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позовній заяві вказує на те, що згідно наказу № 99 від 15.08.2012 року він був прийнятий на роботу на посаду охоронника 4 Управління. При прийнятті на роботу відповідач зобов'язав його відразу написати на всяк випадок заяву про звільнення з роботи і посади за власним бажанням без дати, яку керівник залишив у себе. Без такої заяви не приймали на роботу , і її були змушені писати всі нові працівники. Він працював на посаді охоронника ПАТ «РІВНЕ АЗОТ» в м. Рівне. 21 листопада 2013 року після спливу робочого часу його запросили до кабінету начальника підрозділу охорони ПАТ « РІВНЕ АЗОТ», де було заявлено, що його звільнено з роботи за власним бажанням, з 21 листопада 2013 року і пред'явлено наказ № 831 від 11.11.2013 року. Він заявив, що відповідно положень ст. 38 КЗпП України не подавав заяву про звільнення за власним бажанням, але йому було вказано, що подавав таку заяву ще при прийнятті на роботу в серпні 2012 року. Крім того, керівник лякав його тим, що звільнить по статті. Він зрозумів, що в випадку його звільнення адміністрація використала бланк і текст заяви, яку його зобов'язала написати під час прийняття на роботу 15.08.2012 року. Він не виявляв бажання звільнитися за власним бажанням, заяв про звільнення за власним бажанням не подавав перед звільненням, тому його звільнення відповідно положень ст. 38 КЗпП України є незаконним. Вказує, що відповідно положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вказує, що пропустив строк звернення до суду з поважних причин. З першого дня він почав захищати свої права і законні інтереси з питань поновлення на роботі. Він звертався до керівництва відповідача з вимогою поновлення на роботі. Звертався за захистом в Прокуратуру м. Рівне. Листом від 12.03.2014 року за № 43р-14. Заступник прокурора м. Рівне повідомив його, що звернення за фактом підробки заяви про звільнення направлено на перевірку в Рівненський MB УМВС України в Рівненській області. Листом від 08.04.2014 року за № 50/6-Л-195 його за підписом заступника начальника Рівненського MB УМВС України в Рівненській області повідомлено про те, що за його заявою від 07.03.2014 року про вчинення кримінального правопорушення 17 березня 2014 року розпочате кримінальне провадження № 1201418001001355, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. На даний час вказане кримінальне провадження не завершене і перебуває у слідчого СВ Рівненського MB УМВС України в Рівненській області Микитюка П.О. Крім того вказує, що незаконним звільненням з роботи йому завдана моральна шкода. Вона виразилась в душевних стражданнях в зв'язку з втратою законного і постійного місця роботи, джерела доходу - заробітної плати. Членом його сім'ї є неповнолітня дочка, яка навчається за платною формою навчання в сільськогосподарському технікумі, він оплачує її навчання. За віком він вже не може належним чином конкурувати на ринку праці, тому втрата постійного місця роботи з вини відповідача внесла істотні порушення його нормального життєвого обігу. Оцінює моральну шкоду, завдану відповідачем незаконним звільненням, в сумі 20000 гривень. Вважає, що відповідно положень ст. 235 КЗпП України відповідач також повинен оплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Його середній заробіток під час роботи на посаді у відповідача становив 3150 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить поновити йому строк звернення до суду з позовом, поновити його на роботі і посаді охоронника 4 Управління ТзОВ «СКАТ-ЦЕНТР» з місцем роботи на ПАТ « Рівнеазот»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 3150 гривень за місяць з дня незаконного звільнення; стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 20000 гривень. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до витягу з реєстру видачі трудових книжок, позивач отримав свою трудову книжку 21.11.2013 року, про що свідчить дата і його підпис. Строк позовної давності, за цим позовом сплинув 22.12.2013 року. У зв'язку з пропуском строку позовної давності просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази надані сторонами та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу № 99 від 15.08.2012 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду охоронника 4 Управління. 21 листопада 2013 року, на підставі наказу № 831 від 11.11.2013 року, [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), з 21 листопада 2013 року. 21 листопада 2013 року [PERSON] було ознайомлено з наказом про звільнення з роботи, отримано копію наказу, видано трудову книжку та проведено розрахунок. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, заставив його написати заяву про звільнення під час прийняття його на роботу, яка і була використана при звільненні. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивач ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не навів жодного доказу в підтвердження своєї правової позиції стосовно упередженого ставлення до нього зі сторони роботодавця. Посилання [PERSON] на те, що на підставі його заяви було відкрито кримінальне провадження № 1201418001001355, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, суд вважає таким, яке ні підтверджує, ні спростовує факт незаконних дії по відношенню до нього зі сторони роботодавця ТзОВ «СКАТ-ЦЕНТР», оскільки відомості про те, що по даному кримінальному провадженню були проведенні відповідні слідчі дії, встановлено причетних до даної події осіб та пред'явлено обвинувачення відсутні. Судом встановлено, що 21 листопада 2013 року, [PERSON] був ознайомлений з наказом про звільнення, отримав його копію. Таким чином з 22.11.2014 року [PERSON], не погоджуючись із звільненням мав право звернутися до суду та оскаржити наказ № 831 від 11.11.2013 року. Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення, у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Строк позовної давності, на оскарження наказу № 831 від 11.11.2013 року сплинув 22.12.2013 року. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Аналізуючи докази представлені [PERSON] в підтвердження неправомірності його звільнення та поважності пропуску строків звернення до суду, суд не вбачає підстав для поновлення його на роботі. Суд вважає, що строки звернення до суду не підлягають поновленню, оскільки у [PERSON] була можливість після отримання копії наказу на звільнення та отримання трудової книжки, одночасно звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину та звернутися до суду із позовною заявою про поновлення на роботі. [PERSON] з невідомих причин не скористався таким правом і звернувся до суду з позовною заявою про поновлення на роботі з 21.07.2014 року, через вісім місяців з моменту звільнення. За таких обставин суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущенням строків позовної давності. На підставі викладеного, у відповідності до ст. ст. 233, 256, 267 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 10, 60, 130, 212, 213, 215 ЦПК України суд, -

Outcome: dismissed