Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач в своїй позовній заяві просила стягнути з відповідача \~на користь банку 13462,58 доларів США та 99803,13\~грн. боргу за кредитним договором, який складається з непогашеного кредиту в сумі 9413,95 доларів США, несплачених відсотків в сумі 4048,63 доларів США, несплаченої пені за прострочення строків виконання зобов'язання в сумі 71832,42 грн., штрафу за порушення умов договору в сумі 27970,71 грн.. Позивач у судове засідання не з'явилася, в позовній заяві позовні вимоги підтримала повністю та просила розглянути справу без її участі. Представник позивача в судове засідання не з'явилася. Не заперечувала щодо винесення заочного рішення у разі неявки відповідача у судове засідання (а.с.3). 24 вересня 2015 року у судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.42-43, 46-47). Відповідач позов не визнав повністю. У судовому засіданні передав слово своєму представнику, який зазначив, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості станом на 09 лютого 2015 року, який складений начальником сектору претензійно-позовної роботи Київського регіону [PERSON]. Даний документ, на думку представника відповідача, не є первинним документом, який підтверджує фінансові операції. Тому розрахунок, який надано позивачем в обгрунтування свої позовних вимог, не є належним доказом. В свою чергу відповідач надав квитанції, які підтверджують внесення ним коштів по кредиту. З квитанцій наданих відповідачем видно, що він вносив в рахунок погашення кредиту 22 квітня 2008 року 119,47 доларів США, 4 вересня 2008 року 92 долари США, 18 грудня 2008 року 215,05 доларів США. Однак розрахунок, наданий позивачем, з цими платежами не збігається. Крім цього, у судових дебатах представник позивача подав заяву про застосування строку позовної давності і просив відмовити в позові в звязку зі спливом строків позовної давності. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід повністю відмовити з огляду на таке. У судовому засіданні установлено, що 04 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційним банком «Надра» та [PERSON] був укладений договір «Автопакет» № 84/П/76/2008-840, згідно з яким банк надав відповідачеві у якості кредиту грошові кошти в сумі 11207,92 долари США на придбання автотранспортного засобу під 12,85 % річних з терміном погашення до 4 березня 2013 року. Також банком відповідачеві була відкрита відновлювальна траншева кредитна лінія з лімітом 1176,83 долари США (а.с.7). Згідно з п.7.3 договору, сторони дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років (а.с.13). Відповідно до ст.509 ЦК України між сторонами виникло зобовязання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обовязку. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Щодо заяви представника позивача про застосування строків позовної давності як підстави для відмови у позові. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 8 січня 2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Як видно з п.7.3 кредитного договору, укладеного 4 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та відповідачем, сторони збільшили строк позовної давності до 10 років (а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів не видно, коли відповідач перестав виконувати умови договору. Навіть, якщо вважати початок строку позовної давності з дати укладення кредитного договору, то встановлений сторонами десятилітній строк позовної давності спливає 4 березня 2018 року. На підставі викладеного суд не приймає до уваги заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності як підстави для відмови у позові, і вважає такою підставою недоведеність позову, виходячи з такого. Як видно з представлених представником позивача розрахунків заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 9 лютого 2015 року, заборгованість ця складає 9413,95 доларів США заборгованості за кредитом, 4048,63 доларів США заборгованості по сплаті відсотків, 71832,42 грн. пені за прострочення сплати кредиту та 27970,71 грн. штрафу за порушення умов кредитного договору (а.с.6). Відповідно до квитанції № 276 від 22 квітня 2008 року, відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 119,47 доларів США (а.с.58). А згідно з наданими позивачем розрахунком заборгованості позивач проводив таку сплату 21 квітня 2008 року, і не 119,47, а 136,94 доларів США (а.с.5). Відповідно до квитанції № 738 від 4 вересня 2008 року, відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 92 долари США (а.с.58). А згідно з наданими позивачем розрахунком заборгованості позивач проводив таку сплату також 4 вересня 2008 року, однак не 92, а 79,83 доларів США (а.с.5). Відповідно до квитанції № 346 від 18 грудня 2008 року, відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 215,05 доларів США (а.с.59). А згідно з наданими позивачем розрахунком заборгованості позивач проводив таку сплату також 18 грудня 2008 року, однак не 215,05, а 109,38 доларів США (а.с.5). Письмовими доказами у відповідності із ст.64 ЦПК України є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Позивач представив суду ксерокопії досліджених вище квитанцій про сплату ним грошових коштів згідно з умовами кредитного договору, які відповідали оригіналам, оглянутим у судовому засіданні. Тому суд, оцінюючи ці докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки квитанції № 276 від 22 квітня 2008 року, № 738 від 4 вересня 2008 року та № 346 від 18 грудня 2008 року містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. Суд вважає ці докази переконливими, тому і не бере до уваги розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, представлений позивачем (а.с.5-6). Інших доказів на підтвердження позовних вимог представник позивача не надав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд також враховує, що згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи від 4 лютого 2011 року, відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» перейменоване у публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра») (а.с.20). Рішенням № 26 Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 лютого 2015 року розпочата з 6 лютого 2015 року процедура виведення комерційного банку «Надра» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової комісії по 5 травня 2015 року (а.с.21). Наказом № 125 від 6 лютого 2015 року Тимчасової адміністрації ПАТ «КБ Надра» [PERSON] приступила до виконання повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації (а.с.23). Рішенням № 85 від 23 квітня 2015 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжено здійснення тимчасової адміністрації по 5 червня 2015 року включно (а.с.24). Термін дії доручення [PERSON] на уповноваження [PERSON] представляти її інтереси сплив 30 вересня 2015 року (а.с.43). Інших документів, зокрема, про продовження здійснення тимчасової адміністрації з 5 червня 2015 року та продовження дії доручення на день винесення рішення представник позивача суду не надав. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію [PERSON] в заявлених нею межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed