Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд із даним позовом до відповідача, в якому просить визнати поширену відповідачем інформації такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію та зобовязати відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію у такий самий спосіб як вона була поширена, опублікуванням на своїй сторінці у Facebook та на спеціально створеній сторінці у Facebook публічній сторінці «Проміжні результати перевірки КП «Сокальжитлокомунсервіс» спростування поширеної інформації та стягнути з відповідача на його користь 90000грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що працював на посаді керівника комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальжитлокомунсервіс» та під час виконання посадових обов»язків директора данного підприємства, депутати Сокальської міської ради, в тому числі відповідач здійснювали заходи по перевірці підприємства. Як йому стало відомо, відповідач висвітлював хід перевірки у соцмережі, а саме на особистій соціальній сторінці Facebook та на спеціально створеній сторінці у Facebook публічній сторінці «Проміжні результати перевірки КП «Сокальжитлокомунсервіс» тимчасовою комісією депутатів міської ради. Зазначає, що дане висвітлювання не було безстороннім, як це мало бути у випадку перевірки, а містило неправдиві і образливі дані для позивача і його сім»ї твердження, зокрема відповідачем 28 березня 2016р. поширено серед іншого дописи: «Мене дивує цинізм і брехня [PERSON]. Я ще не бачив, щоб так нагло брехали в лице і навіть оком не моргнули», «Я не побоюся сказати, що [PERSON] справжній злодій, якому місце на лаві підсудних!!». Відповідачем на соціальній сторінці Facebook розміщено висловлювання, з вимогами про спростування яких звернувся позивач. Дана інформація розміщена відповідачем в мережі інтернет, а після цього розповсюджена невизначеному колу осіб - користувачам мережі. Зазначає, що враховуючи характер висловлювань відповідача, їх не можна вважати оціночними судженнями, адже мова йде про події та висловлювання, що також підтверджуються реальним зверненням відповідача із заявою до правоохоронних органів. По даних заявах проводилася перевірка та Червоноградською місцевою прокуратурою прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутності події злочину. Вказує, що розповсюджене висловлювання «Я не побоюся сказати, що [PERSON] справжній злодій, якому місце на лаві підсудних !!» є прямим твердженням, про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства. Більше того, дане висловлювання відповідача висловлене на адресу позивача у принизливій формі та є образою для нього. На підставі наведеного, вважає, що відповідачем було поширено завідомо недостовірні та неправдиві відомості у вигляді фактичних даних щодо вчинення позивачем злочинних діянь, які порушують особисті немайнові права позивача, зокрема право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації, а тому поширення відповідачем у мережі інтернет інформації щодо позивача, що є предметом розгляду справи, не може кваліфікуватися як оціночне судження або критика. Зазначає, що протиправною поведінкою відповідача йому було нанесено моральну шкоду яка полягала у душевних та моральних стражданнях, яких він зазнав через протиправну поведінку щодо нього відповідача, який порушив його права та відмовляється вчинити дії на зменшення негативної шкоди наслідків. Також зазначає, що нанесена йому моральна шкода полягає у душевних стражданнях через ці образливі і неправдиві дописи. Враховуючи тривалість цих хвилювань, оцінює завдані йому моральні збитки в суму 90000грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. На обґрунтування вимог навіва доводи, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила щодо їх задоволення. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно ст. 3 Конституції України визначено, що честь та гідність людини визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно приписів ст. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 270 ЦК, право на повагу до честі та гідності є особистим немайновим правом фізичної особи, яке відповідно до глави 22 Книги 2 ЦК України належить до особистих немайнових прав, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Згідно ч.1 ст.297 ЦК, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими (ч.2 ст.297 ЦК України). В Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009р., роз'яснено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Згідно роз'яснень викладених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. У п. 19 Постанови, зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено також у ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст.9 Конституції України є частиною законодавства України. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач [PERSON] будучи депутатом Сокальської міської ради та членом тимчасової комісії депутатів щодо перевірки КП «Сокальжитлокомунсервіс», директором якого на час перевірки був позивач [PERSON] на соціальній сторінці Facebook, публічна сторінка «Проміжні результати перевірки КП «Сокальжитлокомунсервіс», здійснював дописи щодо діяльності як підприємства, так зокрема і його керівника, що є його суб'єктивними, оціночними поглядами. Відтак, у задоволенні позовних вимог щодо визнання поширеної відповідачем інформації такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію та зобов»язанні відповідача спростувати поширену ним інформацію у такий самий спосіб як вона була поширена, шляхом опублікування на своїй сторінці у Facebook та на спеціально створеній сторінці у Facebook публічній сторінці «Проміжні результати перевірки КП «Сокальжитлокомунсервіс» спростування поширеної інформації та стягненні з відповідача моральної шкоди в сумі 90000грн., суд відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed