Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в реалізації права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення та вселення. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що відповідач є її батьком, якому на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] висловив бажання подарувати належну йому вищезазначену квартиру позивачу, внаслідок чого 29.08.2011 року між сторонами був укладений договір дарування квартири, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу, зареєстрований за № 589. Зазначений договір 12.09.2011 року був зареєстрований в КП Волноваське бюро технічної інвентаризації. На момент переходу права власності на квартиру [PERSON] був у ній зареєстрований та постійно мешкав. За взаємною домовленістю між сторонами, відповідач тимчасово залишився проживати у квартирі, при цьому витрати зі сплати за комунальні послуги повинні були сплачуватися ним. Надалі відповідач [PERSON] без згоди позивача став приводити в квартиру сторонніх осіб, з якими вживав спиртні напої. Відповідач відмовляється виїхати з квартири та знятися з реєстраційного обліку, не зважаючи на неодноразові прохання позивачки [PERSON], внаслідок чого, позивач позбавлена можливості продати належну їй квартиру, оскільки у неї виникли фінансові труднощі. Відповідач несвоєчасно вносив оплату за комунальні послуги, внаслідок чого, станом на листопад 2013 року виникла заборгованість. Крім того, позивач зазначає, що відповідач не пускає її в квартиру, внаслідок чого вона не має можливістю користуватися нею. У зв'язку з чим, посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України просить суд усунути перешкоди в реалізації нею права власності на квартиру [ADDRESS], визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою та висилити його, вселити її у спірну квартиру та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 229,40 грн. та витрати на правову допомогу зі складання позовної заяви у розмірі 350,00 грн. Позивачем уточнено позовні вимоги та окрім раніше заявлених, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь додаткові витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн., які сплачені нею адвокату за здійснення представництва її інтересів при розгляді справи в суді. Не погодившись з позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про розірвання договору дарування квартири. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що відповідач [PERSON] (позивач за первісним позовом) є його донькою. На звернення доньки він вирішив подарувати їй належну йому квартиру [ADDRESS], при цьому, витрати зі сплати за комунальні послуги повинна була нести [PERSON], у зв'язку з чим він перерахував на її рахунок грошові кошти у сумі 45000,00 грн., з яких і повинні були сплачуватися комунальні платежі. З поштового повідомлення, яке надійшло на його адресу з Докучаєвського міського суду Донецької області він дізнався, що його донька [PERSON] намагається висилити його з квартири у судовому порядку. Вважає, що такими діями відповідача (позивача за первісним позовом) він перетвориться в особу без визначеного місця проживання, оскільки не має іншого житла, вважає, що дії [PERSON] уявляють реальну загрозу для його здоров'я тому розцінюються ним як злочинний замах на його життя. Посилаючись на вимоги положень ч. 1 ст. 727 ЦК України просить суд розірвати договір дарування квартири [ADDRESS] з підстав навмисного скоєння злочину проти його життя та здоров'я. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, у судовому засіданні, посилаючись на положення ст. 41 Конституції України вважала, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, зауважив, що підстав для розірвання договору дарування, які зазначені у зустрічному позові, не має, оскільки [PERSON] умисного злочину щодо свого батька ніколи не вчиняла. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у ньому, первісний позов не визнав, при цьому зазначив, що ніякої домовленості про зняття його з реєстрації та звільнення спірної квартири між ним та позивачкою ніколи не було, проти заявлених вимог щодо вселення позивачки [PERSON] не заперечував, оскільки перешкод у користуванні нею квартирою він ніколи не чинив і не чинить, [PERSON] має ключі від квартири має вільний доступ до неї Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні зустрічний позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові та наполягав на його задоволені з визначених у ньому обставин, посилаючись при цьому на положення ч. 1 ст. 405 ЦК України. Представник третьої особи КП «Прометей» Галанська А.С., яка діє на підставі довіреності у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] з 2003 року до теперішнього часу зареєстрований та постійно мешкає у спірній квартирі. Після укладання між сторонами договору дарування у 2011 році особовий рахунок був переоформлений на [PERSON] Рішення по справі просила залишити на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представника третьої особи, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що основний та зустрічний позов не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 182 цього ж Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2011 року між сторонами [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдарована) був укладений договір дарування квартири, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Докучаєвського міського нотаріального округу, який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 589 (а.с. 9). Згідно умов договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS], яка належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Докучаєвською державною нотаріальною конторою 26 липня 2011 року, за реєстровим №1118, зареєстрованого у Волноваському бюро технічної інвентаризації 16.08.2011 року. Право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстровано у встановленому порядку за обдарованими, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 12.09.2011 року Комунальним підприємством «Волноваське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ч.1 ст.16 цього ж Кодексу, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами такого захисту можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що заявлені вимоги полягають у усуненні перешкод в реалізації права власності на нерухоме майно (квартиру), визнання особи такою, що втратила право користування Житловим приміщенням, виселення та вселення, з посиланням на положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, як на підставу для задоволення позову. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено і це не заперечують сторони, що відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] є рідним батьком позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина , діти і батьки.). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Донецькій області від 20.12.2013 року [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 19.12.2003 року (а.с. 20). З картки прописки Форми 16 вбачається що [PERSON] з 10.09.1999 року прописаний, а з 19.12.2003 року зареєстрований за вказаною вище адресою(а.с. 84-84 зв.) З поквартирної картки Форми Б, вбачається, що у відомостях про наймача внесенні зміни, відповідно до яких на підставі договору дарування від 28.11.2011 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. У графі "Відношення до наймача" під порядковим № 2, з урахуванням внесених змін, зазначений [PERSON], як батько наймача (власника), дата прописки з 10.09.1999 року - постійно (а.с. 83-83 зв). Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з моменту реєстрації: 19.12.2003 року до теперішнього часу постійно мешкає у спірній квартирі. Вирішуючи питання щодо заявлених вимог за первісним позовом про виселення [PERSON] зі спірної квартири суд виходить з наступного. Відповідно до частини 3 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї власника будинку передбачені статтею 157 ЖК України та частиною 1 статті 116 ЖК України. Виселення згідно із частиною 1 статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадянського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. [PERSON] звертаючись до суду з вимогою про виселення [PERSON] взагалі не наведено жодних конкретних обставин, що зазначені вище, які є підставою для задоволення позову в цієї частині. Позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] не надано і матеріали справи не містять будь-яких належних доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні належним майном - квартирою, що є підставою для її вселення. Судом встановлено, що з моменту укладання договору дарування та на час розгляду справи в суді позивачка за основним позовом до правоохоронних чи інших органів з підстав перешкоджання [PERSON] у користуванні нею належною квартирою не зверталася. Більш того, позивачка мала ключі від спірної квартири, які вона загубила у листопаді 2013 року, що підтверджується поясненням свідка [PERSON], яка є матір'ю позивачки, зазначені обставини також не заперечуються і самою позивачкою. При цьому суд враховує позицію відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] який під час судового розгляду не заперечував проти вселення [PERSON], висловив свою безумовну згоду на це, але [PERSON] не виявила бажання і не має наміру на вселення, оскільки єдиною її метою є продаж квартири, що також на думку суду свідчить про відсутність перешкод з боку відповідача за основним позовом [PERSON], які б були вказували на порушення прав позивачки і є підставою для її вселення у судовому порядку та задоволення позову в цієї частині. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] полягають розірванні договору дарування квартири з підстав навмисного скоєння злочину проти життя та здоров'я дарувальника, відповідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України. Як передбачає ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України, на яку відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] посилається як на підставу для задоволення зустрічного позову, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Стаття 11 КК України визначає, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб'єктом злочину. В судовому засіданні встановлено і про це не заперечують сторони, що відносно [PERSON] кримінальних справ та проваджень з приводу вчинення нею умисного злочину щодо [PERSON] не розпочиналося, відповідних звернень з цього приводу до правоохоронних органів не було і будь-яких рішень, в тому числі судових, не приймалося. Зазначені у зустрічному позові обставини, які на думку позивача вказують на неправомірні дії [PERSON] не містять в собі ознак навмисного злочину і не можуть бути підставою для задоволення позову. Виходячи зі змісту положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час судового засідання судом роз'яснено положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, в тому числі пояснення свідків, в їх сукупності, суд не виходячи за межі заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення як первісного так і зустрічного позову. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у задоволенні основного та зустрічного позову покладає їх на позивачів, які ними сплачені до подання позовів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed