Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. з кожної. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є самотнім літнім чоловіком, є особою із інвалідністю ІІ групи з загального захворювання з ураженням опорно рухового апарату. Єдиним доходом є пенсія для осіб із інвалідністю, інших джерел доходу немає. Пенсія не забезпечує йому необхідного мінімуму проживання, сума, яка залишається після оплати комунальних послуг та придбання ліків є меншою ніж мінімальний прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування. Дочки відповідача, які є відповідачами по справі в добровільному порядку матеріально йому не допомагають та не піклуються про нього. Ухвалою судді від 26.02.2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] 02.04.2019 року надали суду відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просили відмовити через те, що відповідачем не доведено наявності потреби у матеріальному забезпеченні, оскільки позивач отримує щомісячну пенсію по інвалідності в розмірі, що відповідає прожитковому мінімуму для непрацездатних осіб. Також відповідачі наголошують на тому, що позивач ухилявся від участі в їх житті та вихованні, матеріальної допомоги на утримання дочок не надавав, аліменти за рішенням суду стягувались шляхом примусового виконання через державну виконавчу службу. Заборгованість по аліментам на утримання дітей - доньки [PERSON] та [PERSON] , станом на 03.09.2012 року складає 33 851,46 грн. Вказані обставини є підставою у відповідності до ст. 204 СК України для звільнення відповідачів від обов`язку утримувати батька. Крім того відповідачи зазначили, що не мають матеріальної можливості утримувати батька, оскільки [PERSON] є одинокою мамою, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років; [PERSON] не працює, перебуває на обліку у Білгород-Дністровському центрі зайнятості населення. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Братінов І.П. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав викладених у відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Позивач [PERSON] є батьком відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що визнається сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно із ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Суд зазначає, що за змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є непрацездатною особою - інвалідом ІІ групи з загального захворювання з ураженням опортно рухового апарату, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №237273 від 20.05.2019 року, інвалідність встановлена безстроково (а.с. 198). Таким чином, одна із умов на підставі якої виникає право на отримання аліментів позивачем доведена. За таких обставин вирішального значення набуває доведення факту потреби у матеріальній допомозі. Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ Білгород-Дністровське об`єднане управління ПФУ і отримує пенсію по інвалідності у розмірі січень, лютий 2019 року - 1497 грн., що підтверджується довідкою начальника управління ПФУ від 06.02.2019 року (а.с. 8). Таким чином, [PERSON] отримує пенсію у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на одну особу в розрахунку на місяць. З наданих позивачем доказів не вбачається, що його пенсія не забезпечує йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. В матеріалах справи наявна виписка із медичної картки стаціонарного хворого №2357 [PERSON] , відповідно до якої основний діагноз хворого: атеросклероз судин нижніх кінцівок. ХАН ІІ-А ст. Ампутаційна кукса правового стегна. Ішемія лівої стопи ІІ ст. (а.с. 196). Однак позивачем не було надано суду доказів наявності та розміру щомісячного понесення останнім витрат на лікування. Сам факт наявності у позивача захворювання, не може свідчити про його потребу у матеріальній допомозі. Відповідно до довідки управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради від 05.04.2014 року №638/01-10/1117 протягом 2018 року громадянин [PERSON] , як особа з інвалідністю 2 групи, отримав за рахунок коштів державного бюджету технічні засоби реабілітації та ремонти протезно-ортопедичних виборів на загальну суму 29 169,40 грн. В серпні 2018 року [PERSON] за рахунок коштів обласного бюджету забезпечено безкоштовним санаторно-курортним лікуванням у санаторії "Куяльник" м. Одеса (а.с. 96). Доводи позивача про те, що пенсія не забезпечуює йому необхідного мінімуму проживання, сума, яка залишається після оплати комунальних послуг є меншою ніж мінімальний прожитковий мінімум також не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. Позивачем не надано доказів щомісячної сплати ним комунальних послуг та їх розміру. Надані позивачем копії розрахунків платежів житлово-комунальних послуг в місяць (а.с. 35-39), суд не приймає до уваги, оскільки вони є неналежними доказами, так як не містять інформації щодо предмета доказування: у розрахунках платежів не відображено відомості про суб`єкт справляння платежу, не відображена адреса нерухомого майна по якій здійснюється оплата житлово-комунальних послуг. Відповідно до матеріалів справи [PERSON] на праві приватної (спільної сумісної) власності належить частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.11.1999 року, виданого Органом приватизації державного житлового фонда виконкому міської ради (а.с. 203). Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності в рівних частках позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] та їх матері [PERSON] із якою позивач розлучився 14.04.1994 року (а.с. 105, 107). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, що він дійсно потребує в отриманні сторонньої матеріальної допомоги, а тому позов не є обгрунтованим. Матеріали справи містять розрахунок заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання доньок [PERSON] та [PERSON] з 2002 року та станом на 03.09.2012 рік (тобто на момент повноліття молодшої дитини) заборгованість становила 33851, 46 грн., що свідчить про ухилення позивача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо належного утримання відповідачів в період до їх повноліття (а.с. 71-72). Доводи [PERSON] та [PERSON] про ухилення позивача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до відповідачів є підставою для звільнення відповідачів від обов`язку утримувати батька, однак, як вже було зазначено вище, встановивши, що [PERSON] не довів факту потреби матеріальної допомоги - у відповідачів взагалі не виник обов`язок утримувати [PERSON] (така ж правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 07.11.2018 року справа №400/1621/16-ц). З огляду на викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та підлягають залишенню без задоволення судом. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed