Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

07.08.2017 року ПАТ «Скай Банк» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, у якому просить визнати договір оренди нежитлових приміщень (оперативна оренда) від 31.03.2016 року, укладений між ПАТ «Регіон-Банк» (яке змінило найменування на АТ «СКАЙ БАНК») та [PERSON] недійсним з моменту його укладення; стягнути судовий збір. Позовні вимоги мотивовані наступним. 31.03.2016 року між ПАТ «Регіон-Банк», яке змінило своє найменування на ПАТ «СКАЙ Банк», та відповідачем укладено договір оренди нежитлових приміщень (оперативна оренда), за умовами якого відповідач зобов`язувався передати позивачу у тимчасове платне користування нежитлові приміщення, що належать йому на праві власності загальною площею 2442,7 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] , з початком фактичної оренди з 01.02.2016 року по 01.01.2019 року, зі встановленою щомісячною орендною платою в розмірі 977080,00 грн. 07.06.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про внесення змін до Договору, за яким було зменшено площу орендованих позивачем приміщень до 1232,6 кв.м. та змінено суму орендної плати, а саме за червень 2016 - 400000,00 грн., з липня 2016 року до грудня 2016 року - згідно додатку №1 до Договору. Після сплати орендних платежів згідно додатку №1 до Договору (тобто з січня 2017 року) сума оренди становила 479950,00 грн. щомісячно. У зв`язку із економічною невигідністю договору позивачем з січня 2017 року проводились переговори з відповідачем щодо зменшення розміру орендних платежів до 271628,00 грн. на місяць. Проте, в результаті переговорів сторони договору не досягли консенсусу щодо суми орендної плати у зв`язку з чим позивачем було ініційоване дострокове припинення договору з 01.06.2017 року. 09.06.2017 року Актом приймання-передачі нежитлових приміщень до договору позивач передав (повернув) відповідачу орендоване нерухоме майно. При визначенні розміру орендної плати слід враховувати інтереси як орендаря, так і орендодавця. Проте, при укладенні оспорюваного договору були обставини, які впливали на можливість коригування орендних платежів та на обсяг прав та обов`язків за договором, а також виключали можливість у виборі іншого орендодавця. З 2005 року до кінця січня 2017 року відповідач займав посаду Голови Спостережної Ради Банку та здійснював свої повноваження відповідно до Положення про Спостережну Раду Банку, яка здійснює контроль за діяльністю правління банку. Виходячи з цього, займаючи керівну посаду в банку відповідач застосовував важелі впливу на правління в процесі укладення договору, подальшій його зміні, визначені ціни оренди тощо. Тому, укладаючи оспорюваний договір, банк був заручником ситуації, що склалась, а зважаючи на підконтрольність відповідачу не міг звернутись до суду за захистом своїх прав і інтересів, що призвело до значної переплати коштів за договором. У правовідносинах, що склались не тільки була завищена орендна ставка, але і некоректно вираховувалась сума оренди після зменшення орендної площі. Відтак, при укладенні Договору орендна площа становила 2442,7 кв.м., а сума оренди за 1 кв.м. становила 400 грн., тоді як, після підписання додаткової угоди до договору, орендна площа стала 1232,6 кв.м., а сума оренди за 1 кв.м. стала 389,30 грн. (тобто зменшилась лише на 10,70 грн. Тому, на думку позивача, договір та зміни до нього укладались під впливом відповідача на вигідних для нього умовах, явно невигідними та несправедливими по відношенню до позивача, а тому такий договір в силу ЦК України повинен бути визнаний недійсним з моменту його укладення. Представником відповідача - адвокатом Савченко В.А. подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження позиції позивача щодо тієї обставини, що відповідач займаючи посаду Голови Спостережної Ради Банку чинив вплив на правління Банку в процесі укладення спірного договору оренди, та законодавство не наділяє Голову Спостережної Ради Банку такими повноваженнями щодо надання вказівок правлінню банку на укладення тих чи інших договорів на відповідних умовах, а тому доводи позивача мають суто суб`єктивний характер. Крім того, вартість оренди за спірним договором за 1 кв.м. становила 389,3 грн., що є ринковою ціною. Крім того, позивач після вказаного укладав договори оренди нежитлових приміщень за більшою ціною, тому всі обгрунтування позивача грунтуються на домислах. Більш того, розірваний договір оренди визнавати недійсним підстав немає, та фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту його укладення. В судовому засідання представник позивача Кожевнікова Н.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник - адвокат Савченко В.А. в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідачем не здійснювалося жодного впливу на позивача при укладанні спірного договору, до повноважень відповідача не входило нагляд та контроль за укладенням цивільно-правових угод позивача, ціна оренди є ринковою, не завищена, спірний договір не був укладений для позивача на вкрай невигідних умовах. Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлялась у встановленому законом порядку. Представник третьої особи, яякий є одночасно представником відповідача - адвокат Савченко В.А. в судовому засіданні проти вказаного позову заперечував. 07.08.2017 року вказана позовна заява надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Шишкіну О.В. 08.08.2017 року судом надано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надійшов - 30.08.2017 року. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.08.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2017 року справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. 10.01.2018 року вказана справа надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Золотарьовій Л.І. Ухвалою судді від 12.01.2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній в порядку спрощеного позовного провадженням. 26.10.2018 року до суду відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження по справі. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29.01.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] 08.07.2019 року представником АТ «Скай Банк» заявлено відвід судді по вказаній справі, який ухвалою суду від 08.07.2019 року визнано необгрунтованим, та заявлений відвід передано до розгляду судді, визначеному в порядку, встановленому частиною 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою суду від 10.07.2019 року у задоволенні заяви позивача про відвід судді відмовлено. 13.04.2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл вказаної справи, та справу перерозподілено судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 21.04.2020р. у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] прийнято справу до свого провадження, та призначено судове засідання по справі. 23.07.2020 року в судовому засіданні залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . 01.09.2020 року в судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Савченко В.А. про витребування доказів. Ухвалою суду від 01.09.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Савченко В.А. про призначення по справі експертизи. Судом встановлено, що 31 березня 2016 року між [PERSON] та ПАТ «Регіон-Банк», правонаступником якого є АТ «Скай Банк», був укладений договір оренди нежитлових приміщень, загальною площею 2 442,7 кв. м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та належать [PERSON] на праві приватної власності згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29 березня 2013 року. Відповідно до договору про розподіл спільного майна подружжя від 25.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Драгу Ю.Г., зареєстровано в реєстрі за № 454, згідно п. 3., у особисту приватну власність [PERSON] переходить 1/2 частка в праві спільної часткової власності на нежитлову будівлю літ. "А-2", що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 3.2. договору 1/2 вказаної будівлі переходить у особисту приватну власність [PERSON] . Пунктом 8.4 договору оренди нежитлових приміщень від 31 березня 2016 року встановлено, що перехід права власності на приміщення до інших осіб не є підставою для зміни умов або припинення дії цього договору. Відповідно до пункту 1.1 договору оренди нежитлових приміщень від 31 березня 2016 року орендодавець передає орендарю у тимчасове платне користування (оперативну оренду) частину нерухомого майна: усі приміщення підвалу загальною площею 392,8 кв. м, усі приміщення першого поверху (за виключенням приміщення № 30 площею 47,7 кв. м ; № 30-а площею 8,5 кв.м; № 31-а , «хол», площею 40,0 кв. м) загальною площею 342,1 кв. м; усі приміщення другого поверху загальною площею 460,3 кв. м; приміщення мансарди № 62 «основне» площею 28,6 кв. м; № VII «сходова клітина» площею 8,8 кв. м, загальною площею усіх приміщень - 1 232,6 кв. м у нежитловій будівлі літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] . Згідно з пунктом 1.4 договору оренди нежитлових приміщень від 31 березня 2016 року термін дії цього договору починається з дати його підписання сторонами, фактичне користування приміщеннями починається з 07 лютого 2016 року та діє до 01 січня 2019 року. Відповідно до пункту 6.1 договору оренди нежитлових приміщень від 31 березня 2016 року з урахуванням договору про внесення змін від 07 червня 2016 року, щомісячна сума орендної плати за договором за червень 2016 року складає 400 тис. грн, починаючи з 01 липня 2016 року нарахування та сплата орендної плати за липень-грудень 2016 року здійснюється згідно додатку № 1 до договору від 31 березня 2016 року. У подальшому нарахування та сплата орендної плати відбувається виходячи з суми орендної плати 479 950 грн щомісячно. 09 червня 2017 року договір оренди нежитлових приміщень від 31 березня 2016 року було розірвано за ініціативою орендаря, нежитлові приміщення передано орендодавцю на підставі акту прийому-передачі приміщення, підписаного сторонами. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як на підставу недійсності оспорюваного правочину позивач наводить ст.233 ЦК України. Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно роз`яснень викладених в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р., правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Судом не встановлено, а позивачем не надано жодного доказу та не зазначено в чому саме полягає тяжка обставина та яким би чином по іншому було б укладено оскаржуваний правочин її відсутності, а тому підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним з підстав ст.233 ЦК України відсутні. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. За змістом частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі статтею 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ч.ч.5, 6, 7 ст.52 Закону України «Про банки та банківську діяльність» угоди, що здійснюються з пов`язаними з банком особами, не можуть передбачати умови, що не є поточними ринковими умовами. Угоди, укладені банком із пов`язаними з банком особами на умовах, що не є поточними ринковими умовами, визнаються недійсними з моменту їх укладення. Поточними ринковими умовами не вважаються, зокрема: 1) прийняття меншого забезпечення виконання зобов`язань, ніж вимагається від інших клієнтів; 2) придбання у пов`язаної з банком особи майна низької якості чи за завищеною ціною; 3) здійснення інвестиції в цінні папери пов`язаної з банком особи, яку банк не здійснив би в інше підприємство; 4) оплата товарів і послуг пов`язаної з банком особи за цінами вищими, ніж звичайні, або за таких обставин, коли такі самі товари і послуги іншої особи взагалі не були б придбані; 5) продаж пов`язаній з банком особі майна за вартістю, що є нижчою, ніж та, яку банк отримав би від продажу такого майна іншій особі; 6) нарахування відсотків та комісійних за послугами, наданими банком пов`язаним із банком особам, які є меншими, ніж звичайні; 7) нарахування відсотків за вкладами (депозитами), залученими банком від пов`язаних із банком осіб, які є більшими, ніж звичайні. Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є: 1) контролери банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; 3) керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; 4) споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; 5) особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; 6) керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; 7) асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; 8) юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; 9) будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини. Відповідно до підпункту 14.1.71 пункту 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу. Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що для визнання недійсності спірного договору оренди з підстав недодержання в момент його укладання вимог вищезазначеним нормам законодавства, необхідним є доведення того, що договір було укладено з пов`язаною особою та ціна договору не відповідає поточним ринковим умовам. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч.1, 5, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Вивчивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним з підстав недодержання в момент його укладання вимог законодавства щодо установлення ціни договору, оскільки позивачем не доведено, що визначена сторонами договору ціна, не відповідає рівню ринкових цін та договір було укладено з пов`язаною особою. Позивачами, в обґрунтування своїх доводів, до матеріалів справи було надано висновок експерта від 30.05.2018р. №2519, яким визначено, що розмір середньостатистичної ринкової орендної ставки одного квадратного метра для нежитлових приміщень з 01.02.2016р. по 06.06.2016р. становив 144,65 грн., з 07.06.2016р. по 31.05.2017р. 146,65 грн. Суд критично ставиться до даного висновку будівельно-технічної експертизи від 30.05.2018р. №2519 та викладених в ньому висновків, вважає його неналежним та недопустимим доказом, таким на якому не може ґрунтуватися законне та обґрунтоване судове рішення з огляду на наступне. Відповідно до п. 5.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, основними завданнями будівельно-технічної експертизи є: визначення відповідності розробленої проектно-технічної та кошторисної документації вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення відповідності виконаних будівельних робіт та побудованих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо) проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення відповідності виконаних будівельних робіт, окремих елементів об`єктів нерухомого майна, конструкцій, виробів та матеріалів проектно-технічній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення, перевірка обсягів і вартості виконаних будівельних робіт та складеної первинної звітної документації з будівництва та їх відповідність проектно-кошторисній документації, вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва; визначення групи капітальності, категорії складності, ступеня вогнестійкості будівель і споруд та ступеня будівельної готовності незавершених будівництвом об`єктів; визначення технічного стану будівель, споруд та інженерних мереж, причин пошкоджень та руйнувань об`єктів та їх елементів; визначення вартості будівельних робіт, пов`язаних з переобладнанням, усуненням наслідків залиття, пожежі, стихійного лиха, механічного впливу тощо; визначення можливості та розробка варіантів розподілу (виділення частки; порядку користування) об`єктів нерухомого майна. Предметом доказування в даній справі є встановлення поточної ринкової ціни за оренду нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Суд приходить до висновку, що визначення експертом в будівельно-технічній галузі розміру ринкової орендної ставки нежилого приміщення лежить поза межами компетенції та знань експерта та взагалі мети будівельно-технічної експертизи, а тому такі висновки викликають сумнів та не можуть бути застосовані. Висновок за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 30.05.2018р. №2519 суперечить іншим матеріалам справи, які містять відповідні дані, визначення яких не потребує спеціальних знань та експертних досліджень. Матеріали справи містять договір оренди нежитлових приміщень від 01.11.2016р. укладений між [PERSON] та ТОВ «Аудиторська фірма «ПКФ Аудит-Фінанси», відповідно до якого вартість оренди 1 кв.м. - 325 грн. Предметом оренди є кабінет №30 у приміщенні мансарди, літ. «А-2», загальною площею 31,3 кв.м., що знаходиться у будівлі за адресою: [ADDRESS] . Матеріали справи також містять договір оренди нежитлових приміщень від 24.03.2017р. укладений між Позивачем ТОВ «САЛОН «ЗОЛОТЕ РУНО» предметом договору є приміщення загальною площею 767,4 кв.м., що розташовані в [ADDRESS] . Вартість оренди за 1 кв.м. складає 351,8 грн. З наведеного вбачається, що як позивач так і відповідач укладали договори оренди нежитлових приміщень приблизно в той період часу, в який було укладено спірний правочин, з різними особами і ціна оренди одного метра квадратного є приблизно рівна та суттєво відрізняється від ціни оренди одного квадратного метра зазначеного у висновку за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 30.05.2018р. №2519. Також суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна аналітична довідка про ставки орендної плати офісних приміщень подібних приміщенням нежитлових будівель, за адресою: [ADDRESS] , складеною суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , визначено, що вартість ставки оренди квадратного метра складає 400,00 грн. Суд акцентує, що як аналітична довідка так і висновок будівельно-технічної експертизи від 30.05.2018р. №2519 за свої змістом дослідження, описовій частині, використання методик є майже ідентичними, однак викладені висновки в двох документах надзвичайно різняться. Також суд зазначає, що при здійсненні експертного дослідження, та формування висновку будівельно-технічної експертизи від 30.05.2018р. №2519,експертом зокрема використовувалася наступна нормативна та методична література, а саме: «Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу», «Методика розрахунку орендної плати за майно, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу». Нежитлова будівля за адресою: [ADDRESS] є приватною власністю та не відноситься до об`єктів державної чи комунальної власності, а отже в процесі дослідження до вказаного об`єкту експертом не могли бути застосовані вищевказані методичні рекомендації, оскільки вони могли бути застосовані лише до об`єктів комунального та державного майна. Таким чином з наведеного вбачається, що висновок за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 30.05.2018р. №2519 є необґрунтований, суперечить іншим матеріалам справи, складений експертом, який не володіє знаннями в галузі оціночної діяльності, в процесі здійснення дослідження експертом використано нормативна база, яка не могла бути застосована, а тому не може бути використаний у якості доказу в даній справі. Позивачем не надано належних да допустимих доказів, на підставі яких можливо було б беззаперечно встановити факт того, що визначена у спірному договорі орендна ставка не відповідала рівню поточних ринкових умов. Також суд критично ставиться до тверджень позивача з приводу того, що відповідач, займаючи посаду Голови Спостережної Ради Банку, чинив вплив на правління Банку в процесу укладання спірного договору оренди. Так по-перше, матеріалів справи не містять доказів на підтвердження твердження позивача, що відповідач, [PERSON] , перебував у правовідносинах з ПАТ «Регіон Банк» та відповідно займав посаду Голови Спостережної Ради. По-друге, матеріалів справи не містять доказів з аналізу яких можливо було б зробити висновок, що відповідач при укладенні спірного договору чинив тиск, застосовував важелі впливу. Більше того, з аналізів матеріалів справи суд приходить до висновку, що при визначенні ціни договору сторони діяли добросовісно за своїм внутрішнім переконанням. Згідно тверджень позивача, відповідач займав посаду Голови Спостережної Ради до кінця січня 2017 року, однак згідно меморіального ордеру №139_3 від 21.04.2017р. позивачем було здійснено оплату на користь відповідача оплату за оскаржуваним договором оренди, тобто вже після того, як відповідач перестав знаходитися у правовідносинах з позивачем та мати на останніх важелі впливу. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач є пов`язаною з банком особою відповідно до приписів ч.1 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність», що також є достатньою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову на підставі недотримання вимог законодавства під час його укладання. З аналізу наведеного,

Outcome: dismissed