Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що з 30.12.2011 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину - [PERSON], [INFO]. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12.12.2013 року, яке набуло законної сили 24.12.2013 року, її шлюб з відповідачем розірвано. На утримання дитини з відповідача рішенням Артемівського мсіькрайонного суду Донецької області були стягнуті аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частини його доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття і на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/6 частини доходу відповідача щомісячно до досягнення тининою трьох років. Стверджує, що вона не має можливості виїхати з дитиною за межі України в гості до родичів, на відпочинок і т.д., оскільки відповідач [PERSON] не дає згоди для виїзду дитини за межі України. Просить суд дозволити їй без згоди відповідача оформити документи для виїзду малолітнього сина - [PERSON], [INFO] за межі України та надати їй дозвіл на виїзд за межі України з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO] без згоди батька. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги , та просила їх задовольнити пояснивши , що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням дати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO], так як вона хоче оздоровити дитину та вивезти її до його хресної матері в м. Сочі Російської Федерації , але відповідач поставив їй умови якщо вона відмовиться від аліментів , він надасть дозвіл їй на тимчасовий виїзд з дитиною за межі України. Відповідач в судове засідання не з'явився, до розгляду справи надав суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутність, з позовними вимогами позивача не згоден та просить в задоволенні позову позивачу відмовити. Представник відповідача [PERSON] , який діє на підставі довіреності в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та просив в задоволенні позову відмовити, оскільки відповідач добре виконує батьківський обов'язок і має рівні права на спілкування з дитиною , а позивач хоче вивезти малолітнього сина - [PERSON], [INFO] до Російської Федерації , яка є країною агресором, тим самим позбавить відповідача його права на спілкування з дитиною. Представник третьої особи служби у справах дітей управління молодіжної політики Артемівської міської ради Купліченко В.В., яка діє на підставі довіреності, в судовому засідання заперечувала проти задоволення вимог [PERSON] пояснивши, що позивач в своїй позовній заяві не вказала на якій час та куди вона хоче вивезти свого малолітнього сина - [PERSON], [INFO], які там будуть умови проживання . Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача з урахуванням думки представника третьої особи, дослідивши матеріали справи , суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлює розгляд судом цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено , що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з 30.12.2011 року по 24.12.2013 року (а.с. 3, 5), від якого мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З матеріалів справи вбачається, і підтверджено позивачкою в судовому засіданні, що їх з відповідачем син [PERSON], [INFO] проживає спільно із своєю матір'ю, яка отримує від відповідача аліменти на його утримання у розмірі 5000 гривень . Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. У статті 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 534 ): 3. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. 4. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави спрямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивач під час розгляду справи не вказала на який термін, вона збирається виїжджати за кордон , а саме в м. Сочі Російської Федерації чи буде відповідати виїзд малолітнього сина - [PERSON], [INFO] за межі України його інтересам, які умови проживання /тимчасового перебування/ мав би малолітній [PERSON] за кордоном, чи проживає там хресна мати її малолітнього сина, чи не будуть при цьому порушуватись права відповідача на спілкування з сином та інше. Позивач на доведення свого позову лише зазначала, що вона неодноразово в телефонній розмові просила відповідача надати дозвіл на виїзд до Російської Федерації, проте той поставив їй умови , якщо вона відмовиться від аліментів він дасть дозвіл на виїзд, але належних доказів не надала. З огляду на вищевикладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає, що надання дозволу за рішенням суду на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди батька буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, оскільки фактично в порушення вимог ст. ст. 153, 157 СК України це позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed