Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з відповідачкою [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2003 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2013 року, розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за місцем його проживання та реєстрації: [ADDRESS] , проте нарані йому не відомо, де дитина знаходиться у зв`язку з тим, що матір дитини виїхала з нею у невідомому напрямку, хоча він з народження турбувався про доньку та її доля йому не байдужа. Зважаючи на негативну поведінку [PERSON] , її відношення до дитини та сім`ї, він не довіряє відповідачці у вихованні дитини, між ними виникає спір щодо того, з ким має проживати дитина. Водночас, відповідач не створює умов для отримання дитиною належної освіти, зважаючи на той фактор, що дитина вивезена матір`ю без його згоди, він побоюється за її долю, оскільки йому відомо щодо неналежного виконання матір`ю дитини її батьківських обов`язків по відношенню до дочки [PERSON] . Вважає, що він взмозі, зважаючи на його житлове забезпечення та матеріальні статики, утримувати та піклуватися про дитину на належному рівні, оскільки має змогу забезпечити житлом, харчуванням, освітою тощо. Тому, на його думку, задля забезпечення належним умов життя та розвитку дитини наразі й у подальшому є підстави визначити місце проживання саме з ним - як батьком (а.с.106-122 том 1). Окрім того, [PERSON] звернувся до суду із позовом до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - [PERSON] , про визнання незаконним та скасування висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди (а.с. 2-7 том 5). Вимоги мотивовані тим, що при прийнятті колегіальним органом висновку щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю не враховані всі дійсні обставини спірних правовідносин та відносини батьків по відношенню до дитини, можливості батьків щодо забезпечення дитини тощо. Вважає зазначаний висновок протиправним, окрім того, прийнятим із порушенням встановленого порядку, у спосіб, що не передбачений законом, без урахування обставин, що мають істотне значення для прийняття законного висновку, та є таким, що суперечить інтересам дитини та спрямований на її шкоду, оскільки визначивши місце проживання дитини з саме матір`ю, дитина матиме гірші умови для життя, аніж ті, що він як батко може їй забезпечити. На його думку такий орган мав не лише визначити місце проживання дитини із кимось із батьків, а й розглянути його заяву про визначення місця проживання дитини з ним як батьком, а дійшовши висновку про визначення місця проживання з матір`ю, процесуально йому відмовити у поданій ним заяві із обгрутованням підстав для відмови у його заяві, чого не було вчинено. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір`ю, залишено без розгляду на підставі поданої позивачкою [PERSON] заяви про залишення її позову без розгляду у порядку п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а.с.173 том 6), відтак суд розглядає два об`єднані позови - зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком та за його позовом до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - [PERSON] , про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та основим позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити - визначити місце проживання його дочки [PERSON] , 2003 року народження, з ним як батьком (а.с. 106-122 том 1) та визнати протиправним та скасувати висновок Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 10 грудня 2015 року за № 101-12145/03 про визначення місця проживання [PERSON] , прийнятий за його заявою про визначення місця проживання з ним як батком, та стягнути з Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації на його користь 6 000 грн. 00 коп. завданої йому прийнятим незаконним висновком моральної шкоди (а.с. 2-7 том 5). Представник відповідача від Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації Бабенко Т.І., діюча на підставі довіреності від 17 жовтня 2019 року за основим позовом, та як представник третьої особи за зустрічним позовом, позовні вимоги в частині вимог про визнання протиправним та скасувати висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 10 грудня 2015 року за № 101-12145/03 про визначення місця проживання [PERSON] , 2003 року народження, з матір`ю, не визнала уцілому та просила відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю. Вважаючи, що прийнятий колегіальним органом висновок на виконання ч. 5 ст. 19 СК України для вирішення судом спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, який не є рішенням за процесуальним статусом, та має для суду лише рекомендаційний характер, і при постановленні судом рішення по справі не має пріоритетного значення над іншими доказами, а тому суд при вирішенні спору вправі прийняти протилежне такому висновку рішення. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини, вважала, що підстав для вирішення спору в цій частині спору немає, оскільки дитина досягла віку, за яким вправі самостійно визначати місце свого проживання. Водночас, звернула увагу та той фактор, що під час вирішення колегіальним органом питання щодо надання висновку для суду щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини за позовами як [PERSON] , так й [PERSON] , була заслухана думка дитини на двох засіданнях. Так, питання можливості визначення місця проживання [PERSON] з одним із батьків вдруге було винесено у порядок денний комісії з з питань захисту прав дитини та заслухано на засіданні 26 листопада 2015 року. На таке засідання комісії прибули [PERSON] , неповнолітня [PERSON] , 2003 року народження, та [PERSON] Неповнолітня [PERSON] під час вказаного вище засідання вдруге зазначила, що бажає проживати з матір`ю і своєї думки не змінила, зводячи свої висновки про те, що думка дитини при вирішенні заяви батьків була врахованою таким органом, оскільки думка дитини має важливе значення для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Окрім того, такий орган при вирішення заяв батьків дитини про визначення місця проживання дитини двічі досліджував умови проживання як батька, так й матері дитини. За якими встановлено, що після припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , їх дочка [PERSON] залишилась проживати разом з матір`ю, й на усну вимогу матері дитини, з метою забезпечення безпеки дитини адресу [PERSON] у висновку не зазначено. Спеціалістами служби у справах дітей відвідано житло, де мешкає [PERSON], та з`ясовано, що у квартирі створено всі необхідні умови для проживання, відпочинку та навчання, у тому числі, й розвитку та вдосконалення мистецьких здібностей дитини. Зокрема, у квартирі дитини відведено окрему ізольовану кімнату, в якій розміщені ліжко, письмовий стіл, стільці, фортепіано, враховано вік дитини та її потреби. Також спеціалістами Служби у справах дітей 14 липня 2015 року вдруге обстежено квартиру за місцем проживання батька дитини - [PERSON] - [ADDRESS] (попереднє обстеження житла здійснено 28 листопада 2014 року), інспектування у цей день не вдалося здійснити, оскільки у квартирі знаходилась велика кількість агресивно налашкованих людей. Як зазначив усно [PERSON] , у трикімнатій квартирі він проживає самостійно. Встановлено, що дитині, у разі її приїзду, відведено окрему кімнату, яка на час обстеження була придатна до проживання, відпочину та навчання. Колегальний орган, вивчивши детально матеріали, й враховуючи думку дитини, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 26 листолпада 2015 року № 21), з метою забезпечення виключних прав та інтересів дитини, як орган опіки й піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації вважав за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матер`ю - [PERSON] (а.с. 8-10 том 5). Відповідачка за зустрічним позовом та третя особа за основим позовом [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2003 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2013 року, розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішення Дарницького районного суду м. Кижва від 16 жовтня 2013 року, яке набуло чинності, з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , починаючи з 05 березня 2013 року, й до повноліття дитини (а.с. 8-10). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Сторони не дійсши згоди щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Неповнолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи має повних 15 (п`ятнадцять) років, й віповідно до довідки форми № 3 від 14 квітня 2015 року, місце реєстрації має за адресою: [ADDRESS] , разом зі сторонами як батьками (а.с.126), фактично проживає з матір`ю. Як вбачається із висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-12146/03 від 10 грудня 2015 року, вказаний орган дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] (а.с. 8-10 том 5). Зі змісту якого встановлено, що 27 листопада 2014 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому розглядалось питання позбавлення батька дитини - [PERSON] батьківських прав. На даному засіданні [PERSON] наполягала на задоволенні прохання про доцільність позбавлення батьківських прав батька. За наслідками розгляду органом опіки й піклування видано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Питання можливості визначення місця проживання [PERSON] з одним із батьків вдруге було винесено у порядок денний комісії зпитань захисту прав дитини та заслухано на засіданні 26 листопада 2015 року. На засідання комісії прибули [PERSON] , неповнолітня [PERSON] , 2003 року народження, та [PERSON] Неповнолітня [PERSON] під час вказаного вище засідання вдруге зазначила, що бажає проживати з матір`ю і своєї думки не змінила (описова частина висновку, (а.с.9 том 5). Окрім того, такий орган при вирішенні заяв батьків дитини про визначення місця проживання дитини, двічі досліджував умови проживання як батька, так й матері дитини. За висновками яких судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , їх дочка [PERSON] залишилась проживати разом з матір`ю, й на усну вимогу матері дитини, з метою забезпечення безпеки дитини адресу [PERSON] у висновку не зазначено. Спеціалістами служби у справах дітей відвідано житло, де мешкає [PERSON], та з`ясовано, що у квартирі створено всі необхідні умови для проживання, відпочинку та навчання, у тому числі, й розвитку та вдосконалення мистецьких здібностей дитини. Зокрема, у квартирі дитини відведено окрему ізольовану кімнату, в якій розміщені ліжко, письмовий стіл, стільці, фортепіано, враховано вік дитини та її потреби. Також спеціалістами Служби у справах дітей 14 липня 2015 року вдруге обстежено квартиру за місцем проживання батька дитини - [PERSON] - [ADDRESS] (попереднє обстеження житла здійснено 28 листопада 2014 року), інспектування у цей день не вдалося здійснити, оскільки у квартирі знаходилась велика кількість агресивно налашкованих людей. Як зазначив усно [PERSON] , утрикімнатій квартирі він проживає самостійно. Встановлено, що дитині, у разі її приїзду, відведено окрему кімнату, яка на час обстеження була придатна до проживання, відпочину та навчання (а.с. 8-10 том 5). Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму, й вважає, що при досягненні дитиною - дочкою сторін [PERSON] , 2003 року народження, чотирнадцяти років, остання вправі визначати самостійно місце свого проживання, а тому правових підстав для визначення щодо вказаної неповнолітньої особи, яка досягла чотирнадцяти років, цим судовим рішенням місця її проживання немає, відтак позов у цій частині вимог підлягає відмові у задоволенні. Водночас, при вирішенні цього спору суд враховує висновок комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-12146/03 від 10 грудня 2015 року, відповідно до якого вказаний орган дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання дитини разом з мітір`ю - [PERSON] , з урахуванням думки дитини, яка виявила бажання проживати з матір`ю, відповідно, думка дитини, з урахуванням проведеного обстеження умов проживання дитини разом з матір`ю, при вирішенні такого спору має пріорітетне значення (а.с. 8-10 том 5), й бажання такої дитини має бути враховано. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Положення ст. 141 Сімейного кодексу України передбачають рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та враховується при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Визначено, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері/батька, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Із досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Лише у разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді справи щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, її віку, висловленої нею особистої позиції на засіданні колегіального органу Дарницької районної у м. Києві державної адміністраціїщодо того, з ким бажає проживати, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Вирішуючи спір [PERSON] до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - [PERSON] , про визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що прийнятий колегіальним органом висновок на виконання ч. 5 ст. 19 СК України для вирішення судом спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер, і при постановленні судом рішення по справі не має пріоритетного значення над іншими доказами, а тому суд при вирішенні спору вправі прийняти протилежне такому висновку рішення. Так, частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Зважаючи на це, права [PERSON] при постановленні такого висновку жодним чином не могли буди порушеними, й, у тому числі, в межах оспорюваної позивачем процедури дотримання колегіальним органом Дарницької районної у м. Києві державної адміністраціїрозгляду заяв батьків щодо визначення місця проживання дитини, оскільки як вбачається із його висновку, предметом його розгляду були дві заяви батьків дитини, як матері, так й батька, оцінку щодо яких таким органом надано та зроблені обгрутновані висновки щодо визначення місця проживання дитини саме з матір`ю дитини - [PERSON] Посилання ж позивача на те, що, на його думку, такий орган мав не лише визначити місце проживання дитини із кимось із батьків, а й розглянути його заяву про визначення місця проживання дитини з ним як батьком, а дійшовши висновку про визначення місця проживання з матір`ю, процесуально йому відмовити у поданій ним заяві із обгрутованням підстав для відмови у його заяві, чого не було вчинено, - є необгрунтованим та безпідставним, оскільки такий орган, розглядаючи на виконанняч. 5 ст. 19 СК України для вирішення судом спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини заяви батьків дитини, правомірно дійшов виснову щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, розглянувши дві такі заяви батьків, як батька, так й матері, а підстав для відмови у задоволенні заяви другого із батьків дитини - не потребується, оскільки процесуально - це не рішення, а - висновок, який має лише рекомендаційний характер для суду при вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Водночас, в межах наданих позивачем доказів, й доказів, наданих відповідачем, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача в частині вимоги щодо визнання незаконним та скасування висновку щодо визначення місця проживання дитини, й враховуючи на відсутність підстав для його задоволення, підстави для задоволення позову щодо відшкодування моральної шкоди також відсутні, зважаючи на викладені доводи. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, зважаючи на відсутність наданих позивачем належних та допустимих доказів про предмет доказування, суд приходить до висновку про те, що вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення двох об`єднаних в одне провадження позовів [PERSON] уцілому відсутні. За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне в частині вимоги щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкодизастосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а в частині вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком - п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України йсудові витрати покласти на строну позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду в частині вимоги щодо визначення місця проживання дитини, відшкодування моральної шкодизвільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій, що підтверджується посвідченням встановленого зразка (а.с. 1 том 5). Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 19, 141, 150, 157, 159, 160, 161 СК України, ч.4 ст. 29 ЦК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: dismissed