Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] (далі - відповідачі) на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 27317,06 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що 18.04.2007 року між позивачем та [PERSON] укладений кредитний договір HAH2AW12180076 (далі - Кредитний договір). Згідно умов Кредитного договору позивач надав [PERSON] кредит в розмірі 16059,01 долар США на строк до 17.04.2014 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між позивачем та [PERSON] укладений договір поруки. Відповідачі зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати інших платежів належним чином не виконали, у зв`язку з чим у них станом на 06.11.2019 року утворилась заборгованість в наступному розмірі: 8234,50 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 19082,56 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 569,16 доларів США - заборгованість з комісії; 59254,71 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення частини заборгованості в розмірі 27317,06 доларів США, яка складається з наступного: 8234,50 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 19082,56 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Адвокат Михайловин Д.В., який діє в інтересах [PERSON] , надав відзив, у якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що умовами Кредитного договору передбачено повернення кредиту в строк до 17.04.2014 року. Згідно договору поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту. Таким чином, строк дії договору поруки закінчився 17.04.2019 року. До суду з даним позовом позивач звернувся 17.01.2020 року, тобто після припинення договору поруки. Крім того, позивач помилково нарахував проценти за користування кредитом, оскільки після 17.04.2014 року право позивача на нарахування процентів припинилось. Також на час пред`явлення позову сплив трирічний строк позовної давності, який розпочав перебіг 17.04.2014 року. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Адвокат Брек Л.О., яка діє в інтересах [PERSON] , надала заяву про застосування позовної давності, в якій просила відмовити в позові у повному обсязі. Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 21.01.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08.12.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судові засідання не з`явився. У позовній заяві представником позивача зазначено, що він не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку. Представник [PERSON] адвокат Михайловин Д.В. у судовому засіданні 20.09.2021 року просив відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Представник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала клопотання, в якому просила розглядати справу за її відсутності. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 18.04.2007 року між позивачем та [PERSON] укладений Кредитний договір № HAH2AW12180076, згідно умов якого позивач надав [PERSON] кредит на строк з 18.04.2007 року по 17.04.2014 року в розмірі 16059,01 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити інші платежі, передбачені Кредитним договором. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 06.11.2019 року позивачем йому нараховано в тому числі наступну заборгованість: 8234,50 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 19082,56 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за процентами, суд керується таким. Як вбачається з наданих позивачем розрахунків, проценти в розмірі 19082,56 доларів США нараховані позивачем за період з 15.05.2007 року по 06.11.2019 року. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначено, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як встановлено судом, сторонами Кредитного договору був погоджений строк кредитування по 17.04.2014 року. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що після 17.04.2014 року сплив визначений договором строк кредитування, у зв`язку з чим право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось. Враховуючи наведене, суд відмовляє у стягненні процентів, нарахованих у період з 18.04.2014 року по 06.11.2019 року, у зв`язку з відсутністю у позивача права нараховувати проценти за Кредитним договором після спливу строку кредитування, передбаченого вказаним договором. В постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року по справі № 291/1024/18-ц зазначено, що визначення предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Вимога про стягнення з [PERSON] процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялась, обґрунтований розрахунок сум вказаних процентів всупереч вимог п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України суду не надавався. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог. В постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 287/575/16-ц, від 19.08.2020 у справі № 287/587/16-ц зазначено, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За таких обставин, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених вимог, предметом яких є стягнення заборгованості за процентами, нарахованими згідно умов Кредитного договору, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для стягнення в межах даної справи з відповідача [PERSON] на користь позивача процентів згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки таке стягнення фактично означало би самостійну зміну судом підстав позову (зі стягнення процентів, нарахованих згідно умов кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, на стягнення процентів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України) та, відповідно, означало би вихід за межі заявлених вимог. Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12, дійшовши висновку щодо відсутності підстав для стягнення процентів, передбачених кредитним договором (пункти 54, 66, 68), також не стала за власною ініціативною стягувати проценти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та залишила в силі судове рішення про відмову у вказаній частині позовних вимог. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] процентів, нарахованих за період з 15.05.2007 року по 17.04.2014 року, а також стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8234,50 доларів США, суд керується таким. Враховуючи вказані вище положення законодавства України, суд вважає обґрунтованим нарахування позивачем процентів за Кредитним договором за період з 15.05.2007 року по 17.04.2014 року, а також нарахування заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8234,50 доларів США. До суду з вимогою про стягнення вказаної заборгованості за тілом кредиту та процентами позивач звернувся 17.01.2020 року, при цьому сторонами було погоджено строк кредитування по 17.04.2014 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Представником [PERSON] зроблено заяву про застосування позовної давності. Позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведено наявність поважних причин пропущення позовної давності. Враховуючи наведене, суд відмовляє в позовних вимогах про стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8234,50 доларів США, а також стягненні з нього процентів, нарахованих за період з 15.05.2007 року по 17.04.2014 року, у зв`язку із спливом позовної давності. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, пред`явлених до поручителя [PERSON] , суд керується таким. 18.04.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено Договір поруки, предметом якого є забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором. Згідно п. 12 Договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Термін повернення кредиту за Кредитним договором був встановлений по 17.04.2014 року, до суду з даним позовом позивач звернувся 17.01.2020 року, тобто після спливу 5 років з дня настання терміну повернення кредиту. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що станом на час звернення позивача до суду з даним позовом порука припинилась, у зв`язку з чим відмовляє в позовних вимогах, пред`явлених до поручителя [PERSON] . Оцінюючи інші доводи і аргументи сторін та їх представників, викладені в заявах по суті справи та висловлені під час судового засідання, а також інші надані сторонами докази, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Доводи представника позивача адвоката Єрмолова Є.М., висловлені у відповіді на відзив, відносно того, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані, а також що згідно п. 11 Договору поруки вказаний договір діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором, не можуть бути підставою для визнання поруки такою, що продовжує дію станом на момент пред`явлення позову, з наступних підстав. Як неодноразово зазначалось судом касаційної інстанції, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Крім того, суд враховує, що положеннями п. 12 Договору поруки прямо передбачений строк припинення поруки, а саме зазначено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Враховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище аргументи представника позивача. Доводи представника позивача адвоката Єрмолова Є.М., висловлені у відповіді на відзив, щодо наявності підстав для нарахування процентів, а також щодо дотримання строків позовної давності, судом відхиляються з мотивів, які суд наводив під час оцінки правомірності нарахування процентів та дотриманні строків позовної давності.

Outcome: dismissed