Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

29 вересня 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до договору від 05 грудня 2013 року [PERSON] отримала у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який в подальшому змінив назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», кредит у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та отримав у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 500 грн. Відповідачка свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 15 вересня 2020 року у неї утворилася заборгованість у сумі 86663,43 грн, яка складається з такого: 500 грн - заборгованість за кредитом, 84540,59 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1622,84 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. У добровільному порядку відповідач не вчиняє дій, спрямованих на повернення заборгованості за кредитом та процентами. Тому позивач звернувся з даним позовом до суду і просить стягнути з відповідача заборгованість по кредиту та судовий збір, сплачений ним при зверненні з позовом до суду. Ухвалою від 07 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача Дашко В.М. у судове засідання не з`явився, одночасно з позовом надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Надіслала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову заперечує, зазначає, що Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не підписувала, просить застосувати строки позовної давності, передбачені ст. 257 ЦПК України. Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності з яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05 грудня 2013 року [PERSON] підписала заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а. с. 11). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами у справі був укладений кредитний договір приєднання. З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаної анкети-заяви ПАТ КБ «ПриватБанк», який змінив свою назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відкрив відповідачці картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а саме: 500 грн та видав кредитну картку (а. с. 9-10). Відповідно до витягу з Тарифів обслуговування кредитних карток для картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (яка з 01 січня 2013 року переведена на тарифний план «Універсальна, 55 днів пільгового період») базова % ставку в місяць становила - 3 % та для картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базова % ставка становила - 2,5 %, пізніше встановлено базову % ставку в місяць: за тратами, здійсненими з 01 вересня 2014 року, - 2,9 %, за тратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року, - 3,6 %. Для картки «Універсальна Contrakt» (з 01 вересня 2014 року проводиться зміна тарифного плану на «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» або «Універсальна Gold») - базова % ставка в місяць становила - 1,7%. Для картки «Універсальна Gold» базова % ставка в місяць становила - 2,5 %, за тратами, здійсненими з 01 квітня 2013 року - 2,3 %, за тратами, здійсненими з 01 вересня 2014 року, - 2,7 %, за тратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року, - 3,5 %. Для усіх видів карток встановлено однакову суму штрафу за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, а саме: 500 грн + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а. с. 16). Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] 05 грудня 2013 року, відповідачці встановлено кредитний ліміт в сумі 500 грн на картку, станом на 24 січня 2020 року кредитний ліміт складає 0,00 грн (а. с. 9). Згідно з довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачка отримала: 05 грудня 2013 року кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до вересня 2016 року (а. с. 10). З розрахунку позивача вбачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами та не погашала заборгованість за кредитним договором, станом на 15 вересня 2020 року у [PERSON] утворилася заборгованість у загальному розмірі 86663,43 грн, яка складається з такого: 500 грн - заборгованість за кредитом, 84540,59 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1622,84 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а. с. 6-8). Таким чином, у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт надання банком кредитних коштів відповідачці та порушення останньою зобов`язань за кредитним договором. Неналежне виконання відповідачкою зобов`язань по договору нею не заперечується. Отримання коштів, розрахунок заборгованості за кредитним договором [PERSON] не оспорюється, але нею оспорюється строк позовної давності терміном 50 років, на що суд зазначає таке. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на Умови та Правила банківських послуг, які є невід`ємною частиною Кредитного договору, яким встановлено строк позовної давності у 50 років. Однак, суд вважає, що дане посилання Банку не заслуговує на увагу та не підтверджує наявність збільшеної позовної давності за спірним договором, з огляду на таке. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, термін позовної давності щодо вимог Банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умовами ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. У Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. В матеріалах справи відсутній і окремий договір про збільшення строку давності. Суд вважає, що Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у Анкеті-Заяві відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`ятдесяти років. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови, зокрема про збільшення позовної давності, прямо не передбачені в Анкеті-Заяві, яка безпосередньо підписана [PERSON] . До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц та у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, а також Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року по справі № 637/105/17. Таким чином, до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності у три роки. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Аналізуючи надані у справі докази в їх сукупності, та враховуючи, що строк позовної давності сплив у грудні 2016 року, оскільки з грудня 2013 року відповідачка жодного разу не погашала кредит, остання заявила про застосування позовної давності, тому у задоволенні позову АТ КБ "Приват Банк" до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed