Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] , в особі свого представника - адвоката Ієговської А.О. звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого. В обґрунтування позову зазначено, що 16.07.2019 на 49км.+500м автодороги «Благовіщенське-Миколаїв», на території Первомайського району Миколаївської області, автомобіль «CITROEN BERLINGO», н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , скоїв зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN LT», н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , після чого відбулось зіткнення з автобусом «NEOPLAN», н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП пасажир автомобіля «CITROEN BERLINGO», н.з. [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , отримала тяжкі травми та померла в лікарні 18.07.2019р. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є батьками загиблої [PERSON] , а тому їм причинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у шкоді, пов`язаній із втратою годувальника. Станом на дату ДТП, відповідальність водія автомобіля «CITROEN BERLINGO», н.з. [NUMBER] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК 8939942, який діяв на момент настання ДТП станом на 16.07.2019. За фактом настання ДТП було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019150000000379 та розпочате досудове розслідування. 21.12.2019 ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області закрито кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України у зв`язку із смертю обвинуваченого. 20.12.2019 представниками позивачів було направлено ПАТ «СК «Брокбізнес» повідомлення про ДТП та заяви про виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами. Серед заявлених позивачами до відшкодування вимог, містилися: - 25038,0грн. - Ѕ частки страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди, що належить батькові загиблої [PERSON] ; - 25038,0грн. - Ѕ частки страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди, що належить матері загиблої [PERSON] ; - 75114,0грн. - Ѕ частки страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить батькові загиблої [PERSON] ; - 75114,0грн. - Ѕ частки страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, що належить матері загиблої [PERSON] ; - 50076,0грн. - страхового відшкодування, понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника загиблій (в межах ліміту). 27.01.2020 відповідачем було надіслано листи за вих. №86/11 та №87/11 від 21.01.2019, про надання додаткових документів, а саме [PERSON] необхідно надати довідку з ПФ щодо отримання пенсії за віком; документ, що підтверджує перебування [PERSON] на утриманні у [PERSON] , квитанцію, чеки, що підтверджують здійсненні витрати на поховання; [PERSON] необхідно надати довідку з ПФ України щодо отримання пенсії за віком; документ, що підтверджує перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] 19.02.2020 представником позивачів було надано документи, які вимагались відповідачем у вказаних вище листа. 23-24.02.2020 на банківські реквізити представників позивачів по довіреності, відповідач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 50 076,0грн., а саме страховиком здійснено виплату страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди [PERSON] та [PERSON] . Проте, вимоги позивачів щодо здійснення виплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника та понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника загиблій, страховиком проігнорована. З огляду на зазначене, позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому просили: - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 75 114,0грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 75 114,0грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 50 076,0грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника. Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 16.09.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Так, відповідач вказує, що позивачами не надано доказів на підтвердження того, що вони на момент настання ДТП, перебували на утриманні годувальника (загиблої [PERSON] ), а відтак мають право на відшкодування страхового відшкодування у зв`язку із загибеллю годувальника. Також позивачами не надано в повному обсязі доказів на підтвердження понесених ними витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника. Окремо зазначили, що ними була здійснена така страхова виплата на суму 35010,0грн. у відповідності до наданих доказів. Також просив відмовити в задоволенні вимоги про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу як таку, що необґрунтована та непідтверджена належними доказами. 29.09.2021 представником позивача надано заяву про уточнення позовних вимог, яку суд розцінює як заяву про зменшення позовних вимог, оскільки позивачі просили стягнути з відповідача на користь [PERSON] 75 114,0грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 75 114,0грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 15066,0грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника (з урахування того, що відповідачем здійснено частково таку виплату в сумі 35010,0грн.). В судове засідання позивачі та їх представник не з`явились. Проте від представника позивача надійшла до суду заява, в якій він просив проводити розгляд справи без його участі та участі позивачів. Також просив позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «СК «Брокбізнес» - адвокат Томін О.О., просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у наданому суду відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 16.07.2019 на 49км.+500м автодороги «Благовіщенське-Миколаїв», на території Первомайського району Миколаївської області, автомобіль «CITROEN BERLINGO», н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , скоїв зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN LT», н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , після чого відбулось зіткнення з автобусом «NEOPLAN», н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП пасажир автомобіля «CITROEN BERLINGO», н.з. [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , отримала тяжкі травми та померла в лікарні [INFO] , що вбачається із довідки про причину смерті від 18.07.2019 та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.07.2019. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є батьками загиблої [PERSON] , зазначене підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.11.1983р., свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 27.04.2006р. Станом на дату ДТП, відповідальність водія автомобіля «CITROEN BERLINGO», н.з. [NUMBER] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК 8939942, який діяв на момент настання ДТП станом на 16.07.2019. За фактом настання ДТП було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019150000000379 та розпочате досудове розслідування. 21.12.2019 ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області закрито кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України у зв`язку із смертю обвинуваченого. Вказане судове рішення набрало законної сили 02.01.2020р. 20.12.2019 [PERSON] та [PERSON] в особі свого представника - [PERSON] звернулися до ПрАТ «СК «Брокбізнес» із повідомленням про ДТП та заявами про виплату страхового відшкодування, а саме: 25 038,0грн. - Ѕ частина страхового відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою [PERSON] ; 25 038,0грн. - Ѕ частина страхового відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою [PERSON] ; 75 114,0грн. - Ѕ частина страхового відшкодування, пов`язане із втратою годувальника батьку [PERSON] ; 75 114,0грн. - Ѕ частина страхового відшкодування, пов`язане із втратою годувальника матері [PERSON] ; 50 076,0грн. - страхове відшкодування, пов`язане із понесеними витратами на поховання та спорудження надгробного пам`ятника. Як зазначають у свій позовній заяві позивачі, відповідачем було здійснено страхову виплату, а саме по Ѕ частині страхового відшкодування, що пов`язане із заподіяною моральною шкодою [PERSON] та [PERSON] кожному на загальну суму 50 076,0грн. В іншій частині їх заяви залишились без реагування, тому вони звернулись до суду даним позовом. Однак, відповідачем було частково здійснено виплату страхового відшкодування пов`язаного із похованням загиблої в розмірі 35010,0грн., тому позивачі зменшивши розмір позовних вимог просили стягнути з відповідача на користь [PERSON] 75 114,0грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] 75 114,0грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника та 15066,0грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В пункті 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187ЦК). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного Кодексу України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Слід зазначити, що Закон України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1). За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 ЗУ). Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п.1.3 ч.1 ЗУ). дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п.1.12 ч.1 ЗУ). Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування п.п.9.1, 9.4 ст. 9 ЗУ). За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. За результатами розгляду справи судом встановлено, що потерпіла [PERSON] загинула внаслідок ДТП, яка сталася 16.07.2019р. Отже, має місце страховий випадок, а тому незалежно від вини особи, яка завдала шкоди, - шкода [PERSON] та [PERSON] завдана смертю фізичної особи (їх доньки) внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а тому повинна бути відшкодована страховою компанією, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «CITROEN BERLINGO», н.з. [NUMBER] застрахована в ПрАТ «СК «Брокбізнес» за полісом №АК 8939942, який діяв на момент настання ДТП. Відповідач частково здійснив виплату страхового відшкодування позивача, а тому дана ДТП визнана відповідачем страховим випадком. Щодо вимоги позивачів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах встановлених ст. 1200 ЦК України, то слід зазначити наступне. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Звертаючись до суду з даною вимогою, позивачі посилалися на те, що вони є особами, які за життя своє доньки (загиблої [PERSON] ), були на її утриманні та мали право на утримання, оскільки досягли пенсійного віку встановленого законом у 2017-2018 та відносяться до непрацездатних осіб, а також є інвалідами ІІІ групи, а тому підпадають під дію п.2, 3 ч.1 ст. 1200 ЦК України та ч.1 ст. 202 СК України. Факт встановлення позивачу [PERSON] ІІІ групи інвалідності, підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . Згідно із положеннями ст. 12 ЗУ від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», позивач [PERSON] набув право на пенсію за віком по досягненню ним 60 років. Факт встановлення позивачу [PERSON] ІІІ групи інвалідності, підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . Згідно із положеннями ст. 12 ЗУ від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», позивач [PERSON] набула право на пенсію за віком по досягненню нею 55 років. Отже, позивачі є особами з інвалідністю та на момент загибелі доньки ( [PERSON] ) досягли пенсійного віку. Заперечуючи проти задоволення вказаної позовної вимоги, відповідач посилається на те, що позивачами не доведено що вони перебували на утримання свої загиблої доньки та вона мала можливість надавати своїм батькам таку допомогу. Суд погоджується із вказаною позицією відповідача з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст. 202 СК України , повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», в період з 01.07.2019р. встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі - 1564,0грн. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у постанові №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основ шив і постійним джерелом їх існування. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Разом з тим, позивачами не надано суду доказів, які б підтверджували значні доходи померлої [PERSON] , а також те, що вона мала можливість утримувати своїх батьків. В той же час слід зазначити, що згідно довідки Управління Пенсійного фонду України в Черкаській області за вих. № 1481 від 11.02.2020 позивачу [PERSON] станом на дату смерті [PERSON] нараховувалась пенсія в сумі 2000,0грн. на місяць, що є більшим за розмір прожиткового мінімуму. Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України в Черкаській області за вих. № 1482 від 11.02.2020 позивачу [PERSON] станом на дату смерті [PERSON] нараховувалась пенсія в сумі 2000,0грн. на місяць, що є більшим за розмір прожиткового мінімуму. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №165/325/17, особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем обґрунтовано було не здійснено позивачам страхової виплати пов`язаної із втратою годувальника, а тому вказана позовна вимога не підлягає до задоволення. Щодо витрат, які позивач [PERSON] понесла у зв`язку із похованням доньки, то згідно п. 27.4 статі 27 ЗУ «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. №1961-IV, страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Судом вже було встановлено, що позивач [PERSON] понесла витрати на поховання доньки та які вона просила відшкодувати відповідачем становлять у розмірі 50076,0грн., що підтверджується товарним чеком № 33 від 19.07.2019р. на суму 35010,0грн., та видатковою накладною №РТ-0000725 від 11.09.2019 на суму 176600,0грн. Відповідачем було частково відшкодовано позивачу [PERSON] понесені нею витрати на поховання загиблої [PERSON] , а саме здійснено страхову виплату з відшкодування витрат на поховання в сумі 35010,0грн. Зазначена обставина визнається сторонами. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача невиплачену їй частину страхового відшкодування в розмірі 15 066,0грн., із розрахунку 50 076,0грн. (заявлена до виплати) - 35010,0грн. (фактично виплачена). Відповідно до абз. 19 ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, наданих послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну. Як вбачається з видаткової накладної № РТ-0000725 від 11.09.2019 позивач [PERSON] отримала від СПД ФО [PERSON] товар (надгробна споруда, пам`ятник граніт, художні роботи) на загальну суму 176600,0грн. Умовою продажу у вказаній видатковій накладній зазначено: «безготівковий розрахунок». Отже, на підтвердження вказаної операції із купівлі-продажу за цією видатковою накладною, позивач мав надати як відповідачу, на підтвердження понесених нею витрат для здійснення страхових виплат, так і суду, будь-який розрахунковий документ. Проте, всупереч вимогам ст. 12 та 81 ЦПК України позивачем не доведено суду, що нею було фактично понесені вказані витрати, а відтак, суд приходить до висновку що вказана позовна вимога не підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в тому числі витрат з оплати послуг по наданню професійної правничої допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи спір у даній справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] не підлягають до задоволення в повному обсязі. Оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок держави. Також слід зазначити, що понесені позивачами судові витрати на професійну правничу допомогу, у відповідності до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed