Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Малого приватного підприємства Фірма «Стрілець» про визнання права власності, в якому просив визнати право власності за [PERSON] на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,5 кв.м, житловою (основною) площею 25, 5 кв.м, та яка складається з коридора загальною площею 7, 7 кв. м., санвузла загальною площею 4,1 кв.м, кухні загальною площею 7,8 кв.м, кімнати загальною площею 14,3 кв.м, кімнати загальною площею 11,2 кв.м та лоджії загальною площею 1,4 кв.м. В обґрунтування вимог позивач вказав, що у відповідності до договору від 09.09.1994 року Малому приватному підприємству Фірма «Стрілець» була виділена квартира [ADDRESS] . У відповідності до довідки № 634 від 24.11.1994 року вбачається наступне: «…Договорные условия по договору от 09.09.1994 г. «Деловщиком» м.ч.п. фирмой «Стрелец» выполнены. Квартира [ADDRESS] передается в собственность фирмы «Стрелец» для распределения в установленном порядке…». Із списку громадян на заселення жилого будинку на 160 квартир по [ADDRESS] (додаток до рішення виконкому міської Ради народних депутатів від 09.11.1995 року № 354) вбачається наступне: «…квартира [ADDRESS] передається МП «Стрелец» за пайовою частю через ГВПФЧ…». Відповідно до копії наказу № 12 від 02.12.1995 року, квартира [ADDRESS] з метою забезпечення житлом працівників МПП Фірма «Стрілець», була передана [PERSON] у власність. Даний факт також підтверджується актом приймання - передачі квартири [ADDRESS] . З огляду на те, що оригінали вищевказаних документів були втрачені, адвокатом до в.о директора МПП Фірма «Стрілець» був направлений адвокатський запит з проханням підтвердити або спростувати факт передачі у приватну власність у 1995 році квартири [ADDRESS] про [ADDRESS] від МПП Фірма «Стрілець» до [PERSON] . Крім того, просили надати оригінали наказу № 12 від 02.12.1995 року, акт приймання - передачі квартири [ADDRESS] , та видати правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS] . В свою чергу, в.о директора МПП Фірма «Стрілець» [PERSON] було надано відповідь на адвокатський запит вих. № 1 від 16.08.2021 року наступного змісту: «… [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] виходячи з вимог ст. 128 ЦК УРСР, так як квартира була передана йому згідно наказу №12 від 02.12.1995 року та акту приймання - передачі квартири від 02.12.1995 року. Видати оригінали наказу № 12 від 02.12.1995 року та акту приймання - передачі квартири від 02.12.1995 року немає можливості, оскільки дані документи зберігаються протягом 3 років. Видати правовстановлюючий документ на маємо можливості, рекомендуємо звернутися до суду…». Звертає увагу, що між [PERSON] 22.01.2005 року та Полтавською філією ВАТ «Полтаваобленерго» в особі начальника філії Герасименка Валентина Вікторовича був укладений договір № 02110324-1 про користування електричною енергією. 03.01.2008 року між Підприємством «Водоканал» в особі начальника служби обліку та реалізації [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення. 21.03.2008 року між Обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго», в особі начальника абонентської служби Пасічко Світлани Григорівни та [PERSON] був укладений договір про надання послуг теплопостачання. 18.02.2016 року між Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго», в особі начальника абонентської служби Абадей Вірою Кузьмівною та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. З вищевикладеного слідує те, що фактично у користуванні позивача знаходиться квартира [ADDRESS] , та наразі він сплачує всі комунальні послуги. Крім того, 11.05.2021 року Фізичною особою - підприємцем [PERSON] був виготовлений технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Із технічного паспорта вбачається що загальна площа квартири складає 46, 5 кв.м., житлова (основна) площа складає 25, 5 кв.м. За наведених обставин порушене право позивача підлягає захисту, що полягає у визнанні права власності на квартиру [ADDRESS] , з огляду на відсутність документа, який засвідчує його право власності на дану квартиру. Ухвалою суду від 31.08.2021 року було відкрито провадження по даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 06.09.2021 року від Малого приватного підприємства Фірма «Стрілець» надійшла заява, в якій відповідач позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечує. Представник позивача адвокат Панченко О.В. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Суд вирішив судовий розгляд проводити у відсутність сторін, враховуючи положення ст.ст.211,223 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних і доказів. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Так, судом встановлено, що 09.09.1994 року між МПП Фірма «Стрілець» та Головною воєнізованою прифронтовою частиною укладено договір на пайову участь у будівництві квартири [ADDRESS] , площею 27,09/47,83 кв.м, вартістю 382 млн.крб (а.с.13). Згідно довідки ГВПФЧ від 24.11.1994 року вбачається, що умови договору від 09.09.1994 року з боку МПП Фірма «Стрілець» були виконані та квартира передана у власність фірми «Стрілець» для подальшого розподілу у встановленому порядку (а.с.25). Відповідно до рішення ВК Полтавської міської ради народних депутатів від 09.11.1995 року №354 квартира була передана МПП Фірма «Стрілець» за пайовою участю через ГВПФЧ (а.с.32). Таким чином, МПП Фірма «Стрілець» набуло у 1994 році право власності на квартиру [ADDRESS] , площею 27,09/47,83 кв.м, вартістю 382 млн.крб. Відповідно до ст.13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого виробничого призначення. Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 цього закону). За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Докумнетом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. До такого висновку також дійшов Верховний Суд України в постанові від 24.05.2017 року, справа №640/2034/15-ц. Відповідно до ст.328 ЦК України, при вирішенні питання про правомірність набуття права власності суд враховує презумпцію правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до наказу № 12 від 02.12.1995 року, квартира [ADDRESS] , з метою забезпечення житлом працівників МПП Фірма «Стрілець», була передана [PERSON] у власність (а.с.26). Даний факт також підтверджується актом приймання - передачі квартири [ADDRESS] (а.с.27). Оскільки, МПП Фірма «Стрілець», а в подальшому позивач набув нерухоме майно і став його власником 02.12.1995 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але останній не може зареєструвати за собою право власності, суд вважає в достатній мірі доведеними позовні вимоги [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними. Беручи до уваги відсутність можливості позивача для оформлення права власності у позасудовому порядку, та враховуючи, що відповідач визнав позов повністю, не спростував вимог позивача, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved