Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

04 квітня 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради, Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «ЦЕНТРАЛЬНИЙ» про визнання права користування житловим приміщенням (а.с.2-3). В обґрунтування вимог [PERSON] зазначила, що починаючи із 2011 року вона проживала в квартирі [ADDRESS] разом із [PERSON], який був наймачем вказаної квартири. Позивач вселилась в спірну квартиру за згодою наймача - [PERSON], у якості члена родини, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, отже із моменту вселення позивач вважає, що набула права користування квартирою відповідно до приписів ст.. 65 ЖК України. [PERSON] намагався приватизувати спірну квартиру, але йому було відмовлено. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті позивач продовжує проживати у квартирі [ADDRESS], сплачувати квартирну плату та за комунальні послуги. Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування позову, позивач просить суд визнати за нею право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позивач та її представник за договором адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримують та просять задовольнити у повному обсязі. Відповідач - Дніпровська міська рада, в особі свого представника за довіреністю - Таган. І.М., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. У наданих до суду письмових запереченнях просить у задоволенні позову відмовити (а.с.95-98). Співвідповідач - КЖЕП «ЦЕНТРАЛЬНИЙ», в особі свого представника у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності н надавав. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст судового рішення складений 13 липня 2018 року. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Підставою звернення до суду позивачки є захист майнових прав та інтересів, пов'язаних із реалізацією права власності. Суд, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житлова квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду та перебуває на балансі Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «ЦЕНТРАЛЬНИЙ» Дніпропетровської міської ради згідно рішення Дніпропетровської обласної ради №332-14/ХХІІІ від 18.12.2000 року та додатку до нього (а.с.64-67). Із відомостей наданих КЖЕП «ЦЕНТРАЛЬНИЙ» ДОР від 31.07.2017 року (а.с.64) вбачається, що квартира [ADDRESS] в 1975 році була виділена у користування [PERSON], 1917 року народження, яка померла [INFO] та знята з реєстрації у зв'язку із смертю. На підставі постанови дирекції та комітету профспілки металургійного заводу ім..Петровського №64 від 05.03.1996 року особовий рахунок переведено на [PERSON], 1939 року народження (сина померлої), який мешкав у квартирі із дружиною - [PERSON], 1937 року народження, померлою [INFO]. За весь час у вказаній квартирі були зареєстровані наступні особи: [PERSON], 1917 року народження, яка померла [INFO] зареєстрована 23.10.1974 року та знята з реєстрації у зв'язку із смертю; [PERSON], 1939 року народження, який помер [INFO], був зареєстрований 23.10.1974 року та знятий із реєстрації у зв'язку із смертю; [PERSON], 1937 року народження, яка померла [INFO], була зареєстрована 21.11.1991 року та знята з реєстрації у зв'язку із смертю. [INFO] [PERSON] помер (а.с.14,122). За життя [PERSON] звертався до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради з приводу приватизації вказаної квартири, але йому було відмовлено, у зв'язку із відсутністю реєстрації квартири за комунальною власність територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради (а.с.15). Встановлено, що [PERSON], [INFO], фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили наступне. Свідок [PERSON] є дочкою позивача, пояснила, що зі слів матері, остання повідомила про те, що в середині 2012 року [PERSON] запропонував їй жити разом та переїхати до нього. Вони разом робили ремонт у спірній квартирі. Свідок у жовтні 2012 року приходила в гості до [PERSON], який сказав що бажає жити із мамою - [PERSON] та зареєструвати її у квартирі. Наприкінці 2013 року у [PERSON] трапився інсульт, який повторився навесні 2014 року, а потім його паралізувало, все літо і до самої смерті він був прикутий до ліжка. Свідок разом із сином за ним доглядали, а потім займались його похованням, і отриманням допомоги на поховання. Свідок [PERSON] пояснила, що вона до смерті свого чоловіка до жовтня 2014 року мешкала по сусідству із [PERSON] На святкування нового 2012 року її запросив [PERSON], і вони разом із [PERSON] святкували. Приблизно в серпні 2014 року його паралізувало, близько десяти днів він пролежав у лікарні, а потім [PERSON] забрала його додому. Коли [PERSON] помер, то [PERSON] його поховала та продовжила жити у квартирі [ADDRESS]. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою [PERSON] Зазначила, що в 2010 році у нього померла дружина (зі слів свідка [PERSON]). Приблизно у березні 2012 року вона його зустріла та він розповів, що зійшовся із хорошою жінкою, знайомий із нею був давно, разом працювали. Потім проживали разом до самої його смерті. За статтею 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Частинами 1,2 статті 64 ЖК України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ст. 103 ЖК України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Суд зауважує, що позивачем не надано жодних достатніх, допустимих та достовірних доказів того, що вона на підставі письмової згоди [PERSON] на її вселення у квартиру [ADDRESS] проживала та проживає у вказаній квартирі, також не надано доказів того, що вона не зверталась до КЖЕП «ЦЕНТРАЛЬНИЙ» ДОР із заявою про вселення її у спірне житлове приміщення та її реєстрацію в ньому. Крім того, встановлено, що позивач зареєстрована за постійним місцем проживання за адресою: [ADDRESS], про що свідчить відмітка в паспорті (з.а.с.15). Згідно до ст..81 ЦПК України, згідно ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги є незаконними, безпідставними, у повному обсязі недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст..141 ЦПК України, суд враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі вважає, що сплачений нею судовий не підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed