Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

8 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком, вказуючи, з 25 липня 2011 року по 29 квітня 2014 року перебував у шлюбі з [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON], у шлюбі з [PERSON] прізвище [PERSON]) [PERSON] шлюбі в подружжя, 14 квітня 2012 року народився син [PERSON]. Рішенням Гадяцького районного суду від 29 квітня 2014 року шлюб міжпозивачем та відповідачем було розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати разом з матірю. В звязку з тим, що відповідач перешкоджала позивачу спілкуватися з сином, розпорядженням голови Гадяцької райдержадміністрації № 125 від 03 березня 2015 був встановлений спосіб та порядок участі позивача у вихованні сина. Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 02.03.2016 року були визначені такі способи участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини: побачення щосуботи з 10 до 4 години за фактичним місцем перебування відповідача та в її присутності. З часу винесення рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.04.2014 року щодо розірвання шлюбу між сторонами, відповідач приклала всіх зусиль, щодо відсторонення позивача від виховання сина, постійною зміною місця проживання та не відповідаючи на телефонні дзвінки, неповідомленням про стан здоровя сина та існуючих потреб з вихованням дитини, невиконання рішень суду про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї. Позивач зрозумівши, що домовитися з [PERSON] він не в змозі, почав звертатися з письмовими заявами до державних установ та отримав відповіді, що за місцем проживання позивач, має всі створені умови для проживання з ним сина. Позивач зареєстрований та проживає за адресою: площа Миру, 11 А квартира № 45 у місті Гадяч. Позивач не має противопоказань із медичного боку, ним пройдено профілактичний наркологічний та психіатричний огляд, згідно яких у позивача відсутні протипоказання для опікунства. Вважає, що перебування сина в новоствореній сімї відповідача негативно вплине на його виховання та здоровя. Позивач хоче дати дитині гідну освіту і добробут, тому звернувся до суду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його повністю. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та зазначив, що відповідач мав заборгованість по аліментах, тому [PERSON] отримала дозвіл на вивезення сина за кордон без згоди батька на загальних підставах. Окрім того, дитина тривалий час проживає з матірю і визначення місця проживання з батьком буде дуже сильним стресом для нього. Представник опікунської ради при виконавчому комітеті Гадяцької міської ради [PERSON] в судовому засіданні, пояснив, що за відсутності [PERSON] в Україні неможливо надати висновок щодо доцільності з ким залишити проживати дитину, при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 11 постанови Пленуму\~ВСУ №14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК),\~\~то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом встановлено, що рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 29.04.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 25.11.2011 року у відділі ДРАЦС Гадяцького РУЮ Полтавської області, актовий запис № 294. Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] змінено прізвище на [PERSON]. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. (а.с. 8) Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 29 квітня 2014 року неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати разом з матірю [PERSON]. (а.с 15) 19 червня 2015 року рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області з [PERSON] стягнуто аліменти на користь відповідачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 травня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с 17) Станом на 15.08.2018 року заборгованості по аліментах немає, що підтверджується довідкою Гадяцького районного відділу ДВС. Згідно\~ст.141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо\~\~від дитини не\~\~впливає на обсяг їхніх прав і\~\~не звільняє від обовязків щодо дитини. Згідно\~ст.153 СК України\~\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке\~\~право\~\~обмежене законом. Згідно\~\~ст.157 СК України\~\~питання\~\~виховання\~\~дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо\~\~від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має\~\~права\~\~перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно\~ст.158 СК України\~за заявою\~\~матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто\~\~проживає окремо від неї. Рішення про це орган\~\~опіки та піклування\~\~постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до\~\~дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування\~\~є\~\~обовязковим\~\~до\~\~виконання. Рішенням опікунської ради Гадяцької міської ради Полтавської області від 12.06.2014 року було встановлено [PERSON] побачення з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] у вихідні дні з 18 години до 20 години в літній період та з 17 години до 19 години в зимовий період за попередньою домовленістю з мамою дитини [PERSON] та її присутності, так як таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. (а.с. 36а) Розпорядженням Голови Гадяцької районної державної адміністрації № 125 від 03.03.2015 року було встановлено спосіб та порядок участі [PERSON] у вихованні сина, [PERSON], [INFO], як побачення з дитиною щосуботи та щонеділі з 10 години до 14 години (4 години на день) та другої та четвертої середи кожного місяця з 16 до 19 години з можливістю спілкування наодинці та виїзду по місцю реєстрації батька за попередньою домовленістю з матірю дитини.(а.с. 14) Висновком органу опіки та піклування Гадяцької райдержадміністрації від 10.09.2015р. №01-41/520 встановлено, що проживання малолітнього [PERSON], 14.04.2012р. можливе як з батьком [PERSON], так і з матірю [PERSON] (а.с 28) Рішення Гадяцького районного суду від 02 березня 2016 року зобовязано [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] з сином [PERSON], [INFO]. \~ \~ \~ \~Визначено такі способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини [PERSON]: щосуботи з 10:00 години до 14:00 години (4 години) за фактичним місцем перебування [PERSON] в присутності матері [PERSON]. \~ \~ \~ \~Зобовязано [PERSON] повідомляти про зміну місця перебування [PERSON] [PERSON], шляхом надання листа не пізніше ніж через пять днів після зміни місця перебування на адресу місця реєстрації [PERSON], а саме: [ADDRESS].(а.с. 23-24) Відповідно до актів обстеження умов проживання від 10.09.2014р. та від 31.01.2018р., [PERSON] проживає за адресою: площа Миру, 11а кв. 45 разом з матір'ю, має всі створені умови для проживання з ним сина [PERSON] [PERSON]. 28 лютого 2017 року відповідачка зареєструвала шлюб з [PERSON] Хаканом, в звязку з чим змінила прізвище [PERSON] на [PERSON]. (а.с 55) Відповідно повідомлення головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби від 02.10.2018 року [PERSON] [PERSON] 24 лютого 2018 року виїхав з України. Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року зобовязано орган опіки та піклування Гадяцької міської ради надати висновок щодо доцільності проживання дитини [PERSON] [PERSON] з батьком [PERSON] З протоколу засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Гадяцької міської ради від 27 листопада 2018 року вбачається, що зі сторони матері [PERSON] порушуються батьківські права [PERSON], які передбачені Сімейним кодексом України, а саме він позбавлений можливості у вихованні та спілкуванні зі своєю дитиною. Встановлено, що [PERSON] разом з малолітнім сином в квітні 2018 року виїхала за кордон і на територію України не поверталась. Опікунська рада у звязку з відсутністю [PERSON] не має можливості надати висновок щодо визначення місця проживання [PERSON] [PERSON], [INFO]. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161\~СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що дитина може бути залишена з батьком лише тоді, коли він доведе в суді наявність виняткових обставин неможливості визначення місця проживання дитини з матір'ю. На практиці, такими винятковими обставинам може бути наявність у матері психічної хвороби, наркотичної залежності, які були належним чином доведені батьком. 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі "М.С. проти України" в якому було констатовано порушення Україною прав батька при розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини. При розгляді справ даної категорії суди повинні: при вирішенні спору враховувати найкращі інтереси дитини, а саме: збереження її звязків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є неблагополучною; забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним; виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], в даний час необхідно, виходячи з прив'язаності дитини до одного з батьків, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина постійно проживає з матір'ю. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН\~\~20 листопада 1959 року,\~\~Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів. Відповідно до ч.1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст.\~77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на зазначені обставини, показання сторін, ураховуючи, що позивачем не вказано та не додано докази виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення сина [PERSON] з матірю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітньої дитини, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матірю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємозвязку, враховуючи малолітній вік дитини, фактичне проживання її з матірю, суд приходить до висновку про доцільність залишення місця проживання малолітнього [PERSON] [PERSON], [INFO] з матірю, оскільки це відповідатиме інтересам дитини, тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed