Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

13 листопада 2019 року позивач звернувся до суду із даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в провадженні Слідчого відділу Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження за №12019040690002170, відомості про яке 04.07.2019 року за її заявою внесені до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.185 КК України. Проведення досудового розслідування було доручено старшому лейтенанту поліції Кругловій І.С. Проте, з моменту внесення відомостей до ЄРДР по день звернення з позовом до суду, всупереч вимог ст.9 КПК України, не було вчинено жодної дієвої слідчої дії, спрямованої на повне, всебічне та неупереджене дослідження обставин кримінального правопорушення. У зв`язку з чим, вона звернулась до керівництва ГУНП в Дніпропетровській області та до Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 із відповідними скаргами. Отримані письмові відповіді зазначених вище органів державної влади свідчать про те, що слідчий Слідчого відділу за тривалий період часу дійсно провела слідчі та процесуальні дії не в повному обсязі, у порядку ст.40 КПК України надала лише доручення на встановлення малолітніх (неповнолітніх) свідків. Позивач зазначає, що слідчий Слідчого відділу Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області при проведені досудового розслідування за її заявою щодо скоєння кримінального правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.185 КК України, нехтує та не дотримає вимог діючого законодавства, зокрема Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що в свою чергу призвело до порушення її процесуальних прав, як заявника та потерпілої. Таким чином, відповідно до ст.1174 ЦК України бездіяльністю посадової особи - слідчою Слідчого відділу при виконанні своїх посадових обов`язків їй, як заявнику та потерпілій, була спричинена моральна шкода. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 30000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю службової особи органу державної влади слідчої Слідчого відділу Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області при проведені досудового розслідування за її заявою щодо скоєння кримінального правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.185 КК України. Згідно протоколу автоматичного розподілу справи між суддями зазначена цивільна справа перебувала в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська [PERSON] . У зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 24.07.2020 року за № 242 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2020 року, справу передано для розгляду судді [PERSON] . У зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від займаної посади, на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 27.04.2021 року за № 205 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2021 року, справу передано для розгляду судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою судді від 14.05.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 25.05.2020 року від представника ГУНП в Дніпропетровській області до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнав позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні. У відзові посилаються на те, що в провадженні СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області дійсно перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке, внесено до ЄРДР за № 12019040690002170 від 04.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України. У вказаному кримінальному провадженні проведені наступні дії: двічі було допитано [PERSON] в якості потерпілої; надані доручення до оперативного підрозділу в порядку ст.40 КПК України; призначено судово-товарознавчу експертизу; надані клопотання до Дніпровського апеляційного суду щодо проведення НСРД, яке було задоволено; задоволено клопотання про допит неповнолітніх свідків; надано клопотання до слідчого судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська; проведено тимчасовий доступ до інформації, яка перебуває у володінні мобільних операторів; допитано в якості свідків неповнолітніх осіб; отримано та долучено характеристики неповнолітніх свідків; проведена очна ставка. На теперішній час вищевказане кримінальне провадження не завершено та досудове розслідування триває, органами досудового розслідування вживаються заходи, направлені на встановлення обставин кримінального правопорушення. Позивачкою до позову не додано жодних доказів оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування або наявності відповідних рішень слідчого судді за результатами розгляду зазначених скарг. [PERSON] не доведено доказів порушення її прав, свобод чи законних інтересів з боку органів досудового розслідування під час здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні. Розмір відшкодування моральної шкоди повинен ґрунтуватись на певних доказах, що підтверджують вказану шкоду. [PERSON] не надано суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння останній моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зав`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зав`язків, стану та стосунків внаслідок можливих незаконних дій посадових осіб, які здійснюють досудове розслідування в кримінальному провадженні, тобто відсутній причинно-наслідковий зв`язок між вказаними наслідками та діями, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову. 02.06.2020 року від Державної казначейської служби України до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому третя особа не визнає позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні. У відзові посилаються на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою Державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний бюджет. Завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади або органами місцевого самоврядування з рахунків, відкритих для забезпечення діяльності юридичної особи (бюджет установи), а за рахунок коштів Державного бюджету Державним казначейством України в порядку, встановленому чинним законодавством. Тобто відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства. Позивачем у позовній заяві зазначено, що їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 30000грн., але жодних розрахунків чи підтверджуючих доказів за нормою ст. 81 ЦПК України зазначеного розміру відшкодування суду не надає. Перед подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди в рамках цивільного судочинства позивач повинен вирішити питання про законність чи незаконність дій чи бездіяльності органів досудового розслідування. В матеріалах справи відсутні будь-які докази які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зав`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зав`язків. Казначейство вважає, що позивачем не наведено обґрунтування розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з таких підстав. Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що в провадженні Слідчого відділу Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження за №12019040690002170, відомості про яке 04.07.2019 року за заявою [PERSON] внесені до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.185 КК України. Проведення досудового розслідування було доручено старшому лейтенанту поліції Кругловій І.С. Відповідно до Довідки по кримінальному провадженню №12019040690002170 від 04.07.2019 року, наданої ДВП ГУНП в Дніпропетровській області у вказаному кримінальному проваджені проведені наступні дії: двічі було допитано [PERSON] в якості потерпілої; надані доручення до оперативного підрозділу в порядку ст.40 КПК України; призначено судово-товарознавчу експертизу; надані клопотання до Дніпровського апеляційного суду щодо проведення НСРД, яке було задоволено; задоволено клопотання про допит неповнолітніх свідків; надано клопотання до слідчого судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська; проведено тимчасовий доступ до інформації, яка перебуває у володінні мобільних операторів; допитано в якості свідків неповнолітніх осіб; отримано та долучено характеристики неповнолітніх свідків; проведена очна ставка та ін. На думку позивача, слідчою Кругловою І.С., з моменту внесення відомостей до ЄРДР по день звернення позивачем з позовом до суду, всупереч вимог ст.9 КПК України, не було вчинено жодної дієвої слідчої дії, спрямованої на повне, всебічне та неупереджене дослідження обставин кримінального правопорушення. У зв`язку з чим, [PERSON] була змушена звертатись до керівництва ГУНП в Дніпропетровській області та до Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 із відповідними скаргами. ДВП ГУНП в Дніпропетровській області на скаргу надав відповідь за вих.№115/2-03-181 від 05.11.2019 року повідомивши, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019040690002170 триває, рішення не прийнято. Керівництву СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області вказано на активізацію досудового розслідування та на посилення контролю за станом досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні. Дніпропетровська місцева прокуратура №4 на скаргу надали відповідь за вих.№70-587-19 від 31.10.2019 року повідомивши, що органом досудового розслідування не в повному обсязі проведено всі слідчі та процесуальні дії для прийняття законного та обґрунтованого рішення. Процесуальним керівником слідчому надано ґрунтовні вказівки про проведення конкретних слідчих (розшукових) дій для всебічного, повного і неупередженого здійснення досудового розслідування вчиненого кримінального правопорушення в розумні строки. Після проведення всіх необхідних дій у кримінальному провадженні буде прийнято рішення відповідно до закону. Позивач, посилаючись на вищевказані відповіді на скарги та на підставі ст.1174 ЦК України стверджує, що бездіяльністю слідчої СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що вона змушена витрачати свій час на поновлення справедливості у законний спосіб, викликає зневіру в справедливість, у зв`язку з чим вона змушена була змінити свій звичний спосіб життя, що викликає стреси та нервування. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, і відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема, щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 2 частини 2 статті 1167 цього ж Кодексу передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)». Згідно ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах. При цьому існує законодавчо визначений механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового слідства при здійсненні кримінального провадження. Заінтересована особа має право в порядку, передбаченому КПК України звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового слідства (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема, до суду. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового слідства у конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] посилалась на те, що через неправомірні дії слідчих, що виразились у надмірній тривалості кримінального провадження, їй спричинено неабияких моральних страждань, а тому вважає очевидним наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіяною їй моральною шкодою. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення, дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи. Вказані позивачем обставини не вказують на наявність в діях працівників органів поліції ознак заподіяння їй майнової та (або) моральної шкоди, відповідальність, за яку повинна нести держава. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1174 ЦК України. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач не довела у встановленому законом порядку обставин завдання їй моральної шкоди діями слідчої. Зокрема, нею не надано у встановленому законом порядку копії судових рішень, якими встановлено факт протиправної дії чи бездіяльності уповноважених осіб органів досудового розслідування. Крім того, оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 березня 2019 року в справі № 243/9826/16-ц (провадження № 61-16543св18), від 11 лютого 2019 року в справі № 233/4186/16-ц (провадження № 61-17986св18), від 31 жовтня 2018 року в справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 26 вересня 2018 року в справі № 638/12068/16-ц (провадження № 61-203св18) та від 26 травня 2021 року у справі № 161/3922/20 (провадження № 61-1514св21), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Таким чином, лише незгода позивачки із прийнятими процесуальними рішеннями прокуратури та поліції, які можуть бути оскаржені нею в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди. За таких обставин, оскільки позивачка не надала доказів, які б вказували на заподіяння їй моральної шкоди, не довела факту завдання їй моральної шкоди, протиправності дій відповідача, причинного зв`язку між зазначеними фактами та відповідними негативними наслідками, які настали, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволені позові, судові витрати у виді судового збору покладаються на державу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed