Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 21.07.2011 року у сумі 40544,55 грн. та судовий збір у розмірі 1378 грн. В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору б/н від 21.07.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідачу банком був наданий кредит у розмірі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачем було порушено зобов'язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, тобто умови кредитного договору щодо погашення кредиту, процентів відповідачем не виконуються. Заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 29.02.2016 року становить: - заборгованість за кредитом 20096,07 грн.; - заборгованість за процентами за користування кредитом 16991,60 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 1050,00 грн.; А також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: - штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) 1906,88 грн. Тобто, загальна сума грошових зобов'язань, що підлягає сплаті за кредитним договором станом на 29.02.2016 року загалом складає 40544,55 грн. Від представника позивача до суду надійшла письмова заява в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні особисто та в своїх письмових запереченнях, наданих до суду, позов не визнала та пояснила, що не укладала та не підписувала кредитний договір з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 21.07.2011 року на суму 20000 грн. Кредитний договір з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вона дійсно укладала, однак зовсім на іншу суму та в іншу дату. 17.08.2015 року співробітник Credit collection group прийшов до неї додому та в грубій, ультимативній формі вимагав з неї гроші за незрозумілим та віть невідомим йому самому кредитним договором між відповідачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на суму 32401,44 грн. На її прохання пред'явити договір на підставі якого вони вимагають з неї гроші, надати його не змогли. Після кількох таких його відвідувань, що супроводжувались погрозами, [PERSON] була змушена звернутися до поліції з відповідною заявою. 15.03.2016 року в поштовому відділенні вона отримала рекомендованого листа від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 27.01.2016 року в якому зазначено, що за договором SAMDN51000093031520 від 17.06.2013 року [PERSON] нібито отримала кредит в сумі 20000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також вона отримала «підроблене» рішення суду від 25.12.2015 року, де нібито суд стягнув з неї кошти на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в сумі 44529,02 грн. На виконання ухвали суду про надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригіналу договору № б/н від 21.07.2011 року укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] на отримання кредиту у розмірі 20000 грн., ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав оригінал кредитного договору, так як він був загублений. В зв'язку з вище викладеним відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення відповідача, перевіривши надані сторонами усі письмові докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, виходячи з наступного. Статті 526, 527, 530 ЦК України передбачають, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлений термін. Стаття 623 ЦК України передбачає, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до п.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається, та сплати процентів. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду: розрахунок заборгованості за договором б/н від 21.07.2011р., укладеного начебто між ПАТ Приват-Банком та [PERSON].(а.с.4-5); копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК» від 21.07.2011 року, підписаний нібито [PERSON].(а.с.6), копії тарифів по престижним картам Visa(а.с.7-8); копію з витягу умов та правил надання банківських послуг (а.с.97-32) та довідку про рух грошових коштів по карткам [PERSON].(а.с.80-85). При цьому, відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів. Згідно вимог ст.ст.58, 59 цього ж Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог і заперечень. Суд не бере до уваги доказів, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ч.3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Прийняття судом наданих позивачем на підтвердження своїх вимог копій документів, як належних доказів існування між сторонами договірних правовідносин, без перевірки заперечень відповідача щодо достовірності таких доказів, суперечило б принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 11 ЦПК України. Крім того, відповідно до положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З урахуванням вищенаведеного, судом було встановлено, що з наданих позивачем доказів, наявних у матеріалах справи, не можливо достовірно встановити факт укладання [PERSON] кредитного договору б/н з ПАТ КБ «Приват-банк» 21.07.2011 року на суму 20000грн. Так, основним доказом в підтвердження позовних вимог позивача є сам договір б/н від 21.07.2011р., який начебто укладався між ПАТ Приват-Банком та [PERSON] 21.07.2011р. на суму 20000грн. При цьому в судовому засіданні та в своїх запереченнях [PERSON] вказувала що вказаний договір вона ніколи не підписувала та не укладала, в зв'язку з чим просила витребувати його оригінал для огляду в судовому засіданні та в разі необхідності призначення відповідної почеркознавчої експертизи. Ухвалою Красноградського районного суду від 20.04.2016 року було витребувано з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригіналу договору № б/н від 21.07.2011 року про надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] кредиту у розмірі 20000 грн. та детальну роздруківку руху грошових коштів і заборгованостей за договором № б/н від 21.07.2011 року за кожен рік і місяць, починаючи з 21.07.2011 року. Однак відповідно до наданої відповіді ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 29.04.2016 року, оригінал вищезазначеного договору банк надати не може, так як він загублений в архівах банку, тобто оригінал договору - відсутній(а.с.72, 78). Із дослідженої в судовому засіданні копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК» від 21.07.2011 року також не можливо ідентифікувати, що це є саме той договір за невиконання якого, банком пред'явлено вказаний позов до [PERSON], оскільки він містить тільки анкетні дані [PERSON], проставлена дата 21.07.2011р. та наявні підписи невідомих осіб, інші суттєві реквізити в ньому відсутні(а.с.6). При цьому позивач в своєму позові зазначає, що «відповідно до укладеного договору б/н від 21.07.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 20000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном п повернення, що відповідає строку дії картки». Однак перевірити такі посилання позивача, суд позбавлений можливості, оскільки з досліджених наданих сторонами доказах, в тому числі і з анкети-заяви від 21.07.2011р. взагалі не можливо перевірити ці данні, а також встановити істотні умови та критерії договору, за якими його можливо було його ідентифікувати, оскільки ніде не зазначено: вид кредитної карти яку начебто отримувала [PERSON], ідентифікаційний номер отриманої крти, сума кредитного ліміту, розмір відсотків за користування кредитом, строк надання кредиту, кінцевий термін дії картки та погашення кредиту. Стосовно таких доказів, як копії тарифів по престижним картам Visa(а.с.7-8); копії з витягу умов та правил надання банківських послуг(а.с.97-32), то у вказаних документах взагалі відсутні підписи будь-якої особи, в тому числі і відповідача по справі [PERSON] та відмітка про те, що саме з цими умовами, правилами та тарифами вона ознайомлена. В матеріалах справи також не мається будь-яких доказів про те, що відповідач ознайомлений саме з тими Умовами та Правилами надання банківських послуг, які долучені до справи, не надано таких доказів позивачем і в судовому засіданні. В зв'язку з чим посилання позивача в позові на порушення начебто відповідачем певних пунктів Умовам та Правилам надання банківських послуг, суд вважає безпідставними. Із наданої позивачем довідки про рух грошових коштів по декільком карткам(а.с.80-85)також неможливо встановити, що вищезазначені карти з вказаними на них ідентифікаційними номерами належать саме [PERSON] і що вона взагалі їх отримувала. Таким чином, представник позивача не довів ті обставини на які він посилався, як на підставу позову, не надав докази в обґрунтування позовних вимог, не спростував тих обставин на які посилався відповідач в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов'язком. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, але представник позивача в жодне з 5-ти судових засідань про які він повідомлявся належним чином, не з'явився, а лише відповідно до клопотання, надісланого разом з позовною заявою, просили розгляд справи проводити за їх відсутності. За таких обставин, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, як передбачене положеннями ст.212 ЦПК України, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача, оскільки в судовому засіданні з наданих позивачем доказів не доведено, що [PERSON] по договору б/н від 21.07.2011 року отримала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит в сумі 20000 грн. При цьому, відмова у задоволенні позову з вказаних підстав не перешкоджає позивачу звернутись повторно до суду, обравши у відповідності до ст.16 ЦК України належний спосіб захисту прав та інтересів, які вони вважають порушеними та доводити свої вимоги у відповідності до положення ст.ст.10, 60 ЦПК України. На підставі ст.ст. 16, 60, 526, 527, 530, 554, 623, 1049, 1050 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed