Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Головний лікар комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради звернувся до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] Заява мотивована тим, що [PERSON], [INFO], є інвалідом 2 групи по психічному захворюванню, рішенням суду визнаний недієздатним, згідно висновку комісії лікарів-психіатрів страждає на психічне захворювання, нездатний задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність, лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару. В судовому засіданні прокурор та представник психіатричного закладу, заяву підтримали, просять ухвалити рішення про госпіталізацію хворого до психіатричного закладу у примусовому порядку. Представник хворого адвокат [PERSON] із заявою головного лікаря психіатричної лікарні не погодився, в судовому засіданні пояснив, що примусова госпіталізація [PERSON] суперечить вимогам ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки в судовому засіданні не доведено, що він нездатний задовольнити свої основні життєві потреби, що його лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару. Заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст. 234 ч.2 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Згідно зі ст. 279 ЦПК України за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. В заяві головного лікаря психіатричної лікарні зазначено, що [PERSON] страждає на шизофренію, параноїдна форма, безперервний тип перебігу з вираженим змішаним типом дефекту. Рішенням Ленінського народного суду від 11 січня 1988 р. [PERSON] визнано недієздатним. Рішенням того ж суду від 11 лютого 1988 р. опікуном хворого призначена його матір [PERSON], яка померла в 2014 р. [PERSON] неодноразово знаходився на лікуванні в психіатричній лікарні з приводу зазначеного психічного захворювання. Знаходився на примусовому лікуванні в Дніпропетровській та Херсонській психіатричних лікарнях 3 грудня 2010 р. по 1 серпня 2016 р., в Запорізькій психіатричній лікарні з 1 серпня 2016 р. по 15 листопада 2017 р. 15 листопада 2017 р. хворий оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка пришла до висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу з вираженим змішаним типом дефекту, лікування якого можливе лише в умовах психіатричного стаціонару. 16 листопада 2017 р. о 15 год. 50 хв. [PERSON] виписано з лікарні в звязку з відсутністю рішення суду про госпіталізацію в примусовому порядку. Враховуючи, що хворий нездатний задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність, 16 листопада 2017 р. о 16 год. [PERSON] знову госпіталізовано до психіатричної лікарні. 18 листопада 2017 р. о 8 год. хворого виписано з лікарні в звязку з відсутністю рішення суду про госпіталізацію в примусовому порядку. Враховуючи, що хворий нездатний задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність, 18 листопада 2017 р. о 8 год. 10 хв. [PERSON] знову госпіталізовано до психіатричної лікарні. 19 листопада 2017 р. о 8 год. хворого виписано з лікарні в звязку з відсутністю рішення суду про госпіталізацію в примусовому порядку. Враховуючи, що хворий нездатний задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність, 19 листопада 2017 р. о 8 год. 10 хв. [PERSON] знову госпіталізовано до психіатричної лікарні. 20 листопада 2017 р. хворий оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка пришла до висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу з вираженим змішаним типом дефекту. Враховуючи недієздатність пацієнта задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує його життєдіяльність, примусова госпіталізація обґрунтована, лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару. До заяви головного лікарі психіатричної лікарні додано висновок комісії лікарів-психіатрів від 20 листопада 2017 р., зміст якого викладено в заяві. При вирішенні заяви про примусову госпіталізацію особи в психіатричний заклад суд приймає до уваги наступне. У відповідності зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. У пункті 69 доповіді Спеціального доповідача (А/HRC/22/53)\~на Генеральній Асамблеї ООН зазначено, що ступінь психічної хвороби сама по собі не є достатньою підставою для позбавлення особи свободи. Згідно зі ст. 9 ч.2 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя» застосування примусових заходів медичного характеру щодо осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, обмеження прав інших громадян у вигляді примусового медичного огляду або примусової госпіталізації, а також у зв'язку з проведенням карантинних заходів допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. У відповідності зі ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади; психічні розлади це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; тяжкий психічний розлад це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку; усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що обовязковою умовою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку є встановлення в особи тяжкого психічного розладу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] дійсно страждає на психічний розлад, однак ані заява головного лікаря про примусову госпіталізацію хворого, ані доданий до неї висновок комісії ліків-психіатрів не містять інформації про наявність у нього вказаних ознаків тяжкого психічного розладу, передбачених ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу». Натомість у висновку комісії ліків-психіатрів від 20 листопада 2017 р. зазначено, що під час огляду [PERSON] орієнтований вірно, доступний формальному контакту, на питання відповідає односкладно; інтересу до бесіди не проявляє; емоційно сплощений; обман сприйняття не виявляє, маячних ідей не висловлює, память, інтелект без грубих порушень, тощо. Незважаючи на відсутність ознаків тяжкого психічного розладу, зазначених у ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»: затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті, комісія на думку суду прийшла до безпідставного висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад. Подані до суду документи не містять також інформації про вчинення хворим чи виявлення ним реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, що також є обовязковими умовами для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». В судовому засіданні лікар-психіатр [PERSON] заявила, що необхідність в примусовій госпіталізації [PERSON] полягає в тому, що у нього відсутній опікун, інші родичі, він не має можливості мешкати за місцем реєстрації, останні 7 років провів на лікуванні в психіатричних лікарнях, не зможе адаптуватись до своєчасного життя, тощо. Однак зазначені обставини не визначають здатність особи самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, тому не є підставою для примусової госпіталізації хворого. З наведених підстав суд відмовляє у задоволені заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню в примусову порядку. Відмовляючи у задоволені заяви, суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, в окремих рішеннях якого зазначалось, що людина не повинна позбавлятись волі, доки не доведено, що людина є хворою; психічна хвороба має бути такого ступеню та характеру, які б виправдовували\~обов'язкове\~позбавлення волі; одним з необхідних елементів законності позбавлення волі психічно хворих є відсутність свавілля; позбавлення волі є такою суровою мірою, що воно може бути виправданим лише коли інші засоби, \~менш жорстокі, були недостатні для захисту особистого або суспільних інтересів. (справи: Коровіни проти Росії, Загідуліна проти Росії, Петухова проти Росії, Bures v Chech) Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у встановленому законодавством порядку визнано недієздатним, його опікун [PERSON] померла, тому він позбавлений опіки, суд вважає за необхідне повідомити про це орган опіки та піклування за місцем реєстрації хворого: [ADDRESS], районну адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району.

Outcome: dismissed