Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», [PERSON] про визнання кредитного договору № ML-501/168/2006 від 11.07.2006 року недійсним, повернення сторін у первісний стан, визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року недійсним, визнання іпотечного договору № PML-501/168/2006 від 11.07.2006 року недійсним, визнання договору поруки № SR-501/168/2006 від 11.07.2006 року недійсним. В обґрунтування позову [PERSON] вказує на те, що 11 липня 2006 року між нею і Акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», з іншого боку, був укладений Кредитний договір №МL-501/168/2006. Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальниці кредит в сумі 65000 доларів США зі сплатою 11% річних з кінцевим терміном погашення кредиту 11 липня 2021 року на умовах, визначених Кредитним договором. Згідно з п. 2 Кредитного договору кредит надавався Позивачці на купівлю нерухомого майна. Відповідно до п. 1.11.1 Кредитного договору нарахування і сплата процентів за користування Кредитом здійснюється у валюті кредиту, тобто в доларах США. Виконання зобов'язань Позичальниці за Кредитним договором було забезпечено договором поруки №SR-501/168/2006 від 11.07.2006 року, укладеним Банком з [PERSON], а також іпотекою нерухомого майна - квартири [ADDRESS], придбаної [PERSON] на кредитні кошти, що належить їй на праві приватної власності, шляхом укладення 11.06.2006 року між Банком і Позичальницею іпотечного договору №РМL-501/168/2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1556. 13 квітня 2009 року сторони уклали Додатковий договір №1 до Кредитного договору, яким на період з 13 квітня 2009 року до 11 вересня 2009 року змінили процентну ставку на 7%, а з 11 вересня 2009 року - на 11,37%, а також внесли інші зміни до Кредитного договору. 12 жовтня 2009 року сторони уклали Додатковий договір №2 до Кредитного договору, яким на період з 12 жовтня 2009 року до 11 березня 2010 року змінили проценту ставку на 6,5%, а з 11 березня 2010 року - на 11,85%. Відповідні зміни були внесені і до договору поруки №SR-501/168/2006 від 11.07.2006 року. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року та договору відступлення права вимоги від 10.12.2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за указаними договорами. Тобто, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] за Кредитним договором та Договором іпотеки. Іпотекодержателем за Договором іпотеки на момент вчинення виконавчого напису було ТОВ «Факторінг Україна». Банк надав позивачці проект договору, який вже містив несправедливі та незаконні, на думку Позивачки, умови. При цьому, робітники Банку пояснили Позивачці, що текст договору затверджується в головному офісі Банку та не може бути змінений. А якщо умови договору Позивачку не влаштовують, вона може його не укладати. Банк поставив Позивачку в дуже незручне та невигідне становище, оскільки весь час від дня першого звернення до Банку та до дати прийняття позитивного рішення кредитною комісією, [PERSON] не шукала інших банків, тому що надала усі документи, які вимагав Банк, відповідно, підстав хвилюватися, що буде відмова в наданні кредиту у неї не було. Позивачці були потрібні гроші для оплати 85% вартості квартири, в якій вона мала намір проживати, та за яку вона на день укладення кредитного договору вже сплатила продавцю квартири завдаток в сумі 15150 грн., що на дату сплати завдатку складало 3000 доларів США, що підтверджується Договором від 15.06.2006 року, укладеним між продавцем квартири та чоловіком Позивачки, і відмова від укладення Кредитного договору не тільки означала порушення усіх планів Позивачки, але й втрату завдатку, сума якого була дуже значною для Позивачки. Ненадання Позивачці інформації, необхідної їй для здійснення свідомого вибору, призвело до укладення нею Кредитного договору, який вона ніколи б не уклала, якщо б мала можливість заздалегідь ознайомитись з його умовами та отримати повну інформацію щодо банківських кредитних послуг. Зокрема, ненадання Банком Позивачці інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту та варіанти повернення кредиту призвело до підписання нею Кредитного договору з умовою повернення кредиту та сплати процентів шляхом сплати ануїтетних платежів. В Кредитному договорі вказано, що ануїтетні платежі означають, що сума кредиту та процентів щомісяця погашається рівними частинами на протязі всього строку дії Кредитного договору. На практиці це призвело до того, що незважаючи на те, що протягом чотирьох років Позивачка щомісяця справно та своєчасно сплачувала платежі за кредитом в сумі 746 доларів США, в червні 2010 року виявилося, що залишок заборгованості по кредиту склав 60360,31 доларів США. Тобто за чотири роки Позивачка повернула Банку з кредитної суми тільки 4639,69 доларів США, зате відсотки за користування кредитом, сплачені Позивачкою за цей час, склали більш, ніж 30000 доларів США, що, на думку Позивачці є абсолютно несправедливим й навіть абсурдним. Враховуючи викладене, дії Банку з ненадання Позивачці повної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про запропоновану Банком продукцію до укладення Кредитного договору, мають бути кваліфіковані, як нечесна підприємницька практика. Також позивачка вражає п.п. 1.3.1.5.3, 2.2.4., 2.3.7., 1.9.1., 2.3.2. Кредитного договору та п.п. 2.1.4.1., 2.1.13. Додаткового договору несправедливими, і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на її шкоду, що є самостійною підставою для їх визнання недійсними. Таким чином, на підставі викладеного позивачка просила суд, кредитний договір №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», визнати недійсним. Повернути сторони Кредитного договору №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року в первісний стан шляхом зобов'язання кожної із сторін повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання договору про надання Кредитного договору №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року, наступним чином: стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» неповернуту нею частину кредитних коштів; стягнути з Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" на користь [PERSON] сплачені нею за Кредитним договором №МL-501/168/2006 від 11 липня 2006 року проценти. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10.12.2010 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОПТ Банк», визнати недійсним в частині переуступки прав за кредитним договором від 11.07.2006 року №МL-501/168/2006, укладеним між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Іпотечний договір №PМL-501/168/2006 від 11.07.2006 року, укладений між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1556, визнати недійсним. Договір поруки №SR-501/168/2006 від 11 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», визнати недійсним. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги повністю та просила задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав та просив його задовольнити. Інші сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11 липня 2006 року між [PERSON] і Акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», з іншого боку, був укладений Кредитний договір №МL-501/168/2006. Виконання зобов'язань Позичальниці за Кредитним договором було забезпечено договором поруки №SR-501/168/2006 від 11.07.2006 року, укладеним Банком з [PERSON], а також іпотекою нерухомого майна - квартири [ADDRESS], придбаної [PERSON] на кредитні кошти, що належить їй на праві приватної власності, шляхом укладення 11.06.2006 року між Банком і Позичальницею іпотечного договору №РМL-501/168/2006, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1556. 13 квітня 2009 року сторони уклали Додатковий договір №1 до Кредитного договору, яким на період з 13 квітня 2009 року до 11 вересня 2009 року змінили процентну ставку на 7%, а з 11 вересня 2009 року - на 11,37%, а також внесли інші зміни до Кредитного договору. 12 жовтня 2009 року сторони уклали Додатковий договір №2 до Кредитного договору, яким на період з 12 жовтня 2009 року до 11 березня 2010 року змінили проценту ставку на 6,5%, а з 11 березня 2010 року - на 11,85%. Відповідні зміни були внесені і до договору поруки №SR-501/168/2006 від 11.07.2006 року. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року та договору відступлення права вимоги від 10.12.2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними договорами. З твердженнями позивача, що йому надали договір, в якому є несправедливі умови, а також те що банк не надав їй повної інформації по кредиту не можуть бути прийняті судом до уваги з наступних підстав. Відповідно до ст. 215, 203 ЦК України на яку посилається позивач, вказано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно матеріалів справи позивачка на момент вчинення правочину мала цівільну дієздатність, бажала та усвідомлювала настання правових наслідків після отримання кредиту, бо їй потрібні були кошти для купівлі квартири. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. На вказану вимогу закону позивач не посилається, але відповідно до позову вважає, що п.п. 1.3.1.5.3, 2.2.4., 2.3.7., 1.9.1., 2.3.2. Кредитного договору та п.п. 2.1.4.1., 2.1.13. Додаткового договору несправедливими, на підставі чого кредитний договір №МL-501/168/2006 від 11.07.2006 р. та всі інші договори, які є похідними від нього є незаконними та недійсними. Також стосовно того, що позивачці не надали інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та варіанти повернення кредиту призвело до підписання нею Кредитного договору з умовою повернення кредиту та сплати процентів шляхом сплати ануїтетних платежів не можуть також бути прийняті судом до уваги тому, що відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та виборі контрагента. Разом з наведеним названа стаття визначає і свободу договору щодо визначення його умов. Що стосується надання банком споживчого кредиту позивачу в іноземній валюті, суд акцентує свою увагу на наступних моментах. Слід почати з того, що статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов 'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1046 ЦК України, договір є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 192 зазначеного кодексу, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Таким чином, враховуючи наведені фактичні та документально підтверджені висновки, суд відмовляє позивачу у задоволенні його позову. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed