Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації, Службу у справах дітей Вінницької міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Позов мотивований тим, що 12.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у відділі РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області. Впродовж сімейного життя у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Однак за сумісного життя стосунки між сторонами погіршилися. Відповідач не міг жити із немовлям в одному приміщенні, також йому заважав і старший син позивача. Це призвело до того, що відповідач періодично ночував не вдома. Подружні відносини фактично припинилися. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.10.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Замостянського районного суду від 14.12.2011 року було присуджено аліменти на користь [PERSON] . Позивач зазначає, що враховуючи її матеріальний стан їй довелося виїжджати за кордон на заробітки. Перебуваючи за межами України на заробітках, позивач знайшла чоловіка, з яким спілкувалась тривалий час, а згодом вступила із ним у шлюб 16.11.2018 року. З моменту розлучення маючи реальну можливість приймати участь у вихованні дитини відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною. Як зазначає позивач у той же час в Бельгії нею передчасно створено для малолітнього сина відповідні умови для здорового розвитку та проживання. Любляча сім`я та перспективи розвитку у європейській країні сприяють бажанням та найкращим можливостям дитини. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила надати їй дозвіл на виїзд за кордон із малолітнім сином [PERSON] на постійне проживання до Бельгії. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Представник Служби у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації згідно заяви просив слухати справу у його відсутність. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судовому засіданні при вирішенні спору просив врахувати в першу чергу інтереси дитини, зазначивши, що задоволення позову в спосіб, який просить позивач, усунить бактька від виховання дитини. Малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , в судовому засіданні пояснив, що йому добре зараз з матірю в іншій країні, де створені умови для його проживання. Вказав, що має намір на канікули приїжджати до батька та інших рідних. Вислухавши сторони та представників, дослідивши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 12.02.2010 року зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.10.2011 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] від 24.01.2018 року, актовий запис № 1400. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці 14.12.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.10.2011 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання в розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно з 24.10.2011 року і до досягнення [PERSON] трьох років. Вирішено питання про судові витрати. Також згідно копії витягу з акта про шлюб позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] в м. Марсінель, 16.11.2018 року. Згідно довідки Унеіверситету Уверт [PERSON] зархована на курс французької мови як іноземної і регулярно відвідує їх. Заняття на курсах розпочалися 16 вересня і закінчуються 17 грудня 2019 року. Відповідно до свідоцтва про зарахування за підписом директора безкоштовної протестанської базоовї школи "Ле Перль" [PERSON] , [PERSON] зарахований офіційно в 3 клас початкової школи на 2019-2020 навчальний рік на умовах повної зайнятості. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003 року, яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007 року зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом. Положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини першої статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Посилання позивача на те, що батько дитини відмовляє їй у дозволі виїзду дитини за кордон або ігнорує її звернення є безпідставними, з огляду на те, що в матеріалах справи не міститься жодних повідомлень, адресованих відповідачу про необхідність надання нотаріально засвідченої згоди щодо оформлення проїзного квитка для неповнолітньої дитини. В судовому засіданні встановлено, що батько неодноразово надавав згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон в супроводі матері. Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача заборгованості із сплати аліментів на утримання сина. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав. При цьому сторони в судовому засіданні не досягли згоди щодо того, яким чином буде батько брати участь в житті неповнолітнього сина у випдаку виїзду за кордон на постійне місце проживання разом із мамою. Суд вважає, що надання даного дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Бельгії, без згоди батька, грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини, позбавить його можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 СК України, положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 є неприпустимим. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed