Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 02.09.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 07.10.2020 року підготовче засідання у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представником позивача в судовому засіданні 19.04.2021 року заявлено письмове клопотання про залучення в якості відповідача у справі Торецьку військово-цивільну адміністрацію Бахмутського району, що є тимчасовим державним органом, який за Законом України "Про військово-цивільні адміністрації" з 01.04.2021 року виконує повноваження органу місцевого самоврядування на території новосформованої Торецької міської територіальної громади. Представник відповідача у відповідь на заявлене клопотання зазначив, що станом на 19.04.2021 року відсутній запис про припинення Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в ЄДРЮО та ФОП, рішення керівником новоутвореної військово-цивільної адміністрації про можливість новоутвореної військово-цивільної адміністрації здійснювати повноваження, віднесені законом до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, не прийнято. Ухвалою Дзержинського міського суду донецької області від 19.04.2021 року в задоволенні клопотання представника позивача - [PERSON] , про залучення в якості відповідача у справі Торецької військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області - відмовлено, оголошено перерву в судовому засіданні до 06.05.2021 року. В судове засідання 06.05.2021 року з`явились представники обох сторін. Представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити, у зв`язку з відсутністю передбачених ст. 344 ЦК України умов в їх сукупності. Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним у справі документальним доказам, заслухавши показання свідків, судом встановлено наступне: 19 лютого 2003 року [PERSON] фактично придбав у власність житловий будинок [ADDRESS] , у фізичної особи - [PERSON] , [INFO] , яка була власницею цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (посвідчене державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори 29.11.1978 року, реєстровий номер №3522; зареєстроване в Дзержинському бюро технічної інвентаризації 29.11.1978 року за №2362/9, інвентарна справа №3606). Однак, зазначена вище угода належним чином оформлена не була, хоча, за твердженнями позивача, [PERSON] після отримання грошових коштів за будинок передала оригінали правовстановлюючих документів на вказане майно позивачеві, а саме: технічний паспорт, домову книгу (на той час чинний документ), свідоцтво про право на спадщину за законом. З часу придбання, тобто, з 19.02.2003 року, позивач мешкав у даному будинку та здійснював користування ним разом зі своєю сім`єю, як власник, а саме утримував його в належному технічному стані, оброблював прилеглу територію. 26.05.2010 року в Дзержинському бюро технічної позивач оновив технічний паспорт на вказане домоволодіння, в якому він був зазначений користувачем. Факт відкритого безперервного володіння вказаним житловим будинком за адресою: [ADDRESS] з лютого 2003 року по теперішній час засвідчили в судовому засіданні від 24.11.2020 року допитані судом в якості свідків сусіди позивача - [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] . Слід зазначити також, що відповідачем у справі є ВЦА м. Торецьк, як орган місцевого самоврядування, адже попередня власниця житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] , померла. Даний факт встановлений ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 26.08.2020 року у справі №225/4543/20 на підставі актового запису про смерті №806 від 23.12.2004 року, що вчинений Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків). (а.с.18). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. За ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, як встановлено судом, на момент отримання майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, позивач напевно знав про неправомірність заволодіння чужим майном (у даному випадку про відсутність правових підстав для набуття права власності на житловий будинок у зв`язку із не укладенням між ним та власницею будинку договору відчуження у встановленому законом порядку), про що зазначено в позові особисто позивачем та не спростовано наявними у справі доказами. З огляду на наведене, позивач не є добросовісним набувачем в розумінні ст.344 ЦК України. Таким чином, незважаючи відкритість володіння майном, безперервність володіння, сплив установлених строків володіння (більше 15 років), відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю, суд не вбачає наявність правових підстав для задоволення позову шляхом визнання права власності на майно за набувальною давністю, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. (Зазначеної вище правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 21.09.2020 року у справі № 225/5271/18).

Outcome: dismissed