Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього сина [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, мотивуючи це тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.02.1996 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.12.2015 року. В спірній квартирі зареєстровано три особи: він, відповідачка у справі - його донька та його онук. Відповідачка та її син не проживають у даній квартирі з 2007 року по день подачі позову до суду, про що працівниками ЖЕК 310 було складено відповідні акти. В зв`язку з цим позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом, просив визнати відповідачку та її малолітнього сина такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Журавської О.В. від 10.07.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року позов задоволено в повному обсязі. 22.10.2018 року відповідачкою у справі до суду подано письмову заяву про перегляд заочного рішення суду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018 року головуючим у справі визначено суддю Панченко О.М. в зв`язку із прийняттям загальними зборами суддів Деснянського районного суду м. Києва рішення щодо зміни судді Журавській О.В. раніше визначеної спеціалізації з розгляду цивільних справ на спеціалізацію по розгляду кримінальних проваджень. Ухвалою судді Панченко О.М. від 29.10.2018 року заяву про перегляд заочного рішення суду залишено без руху, надано строк для усуненні недоліків. Ухвалою суду від 06.12.2018 року заяву подану представником відповідачки про перегляд заочного рішення суду задоволено, скасовано заочне рішення, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.05.2019 року виключено з кола відповідачів Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію, а також залучено в якості третьої особи Відділ реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві. 10.05.2019 року представником відповідача до суду подано письмовий відзив на позов, в якому він зазначив про те, що його довірителька не погоджується з тим, що зазначено у позові, докази, надані позивачем не містять в собі підтвердження фактів, викладених в позові, а позивач незаконним шляхом намагається позбавити її та малолітнього її сина житла. Весь час до 2015 року вона мала вільний доступ до квартири, будь-які перепони у користуванні квартирою для неї були відсутні. Після того, як у грудні 2015 року вона повідомила батькові про те, що вагітна від свого чоловіка і у них буде дитина, він розгнівався, вчинив скандал, був не задоволений тим, що вона піде у декретну відпустку і не зможе надавати йому кошти на утримання його, в зв`язку з чим він змусив її піти з квартири, тому вона була вимушена переїхати до своєї матері з чоловіком. Коли вона була на 6 місяці вагітності батько приїхав за місцем проживання матері та її з чоловіком, повернув їй собаку, яку вона подарувала йому і всі речі які нею придбавалися для улюбленця. В червні 2016 року у неї народився син,а в червні 2017 року на мамин мобільний телефон зателефонували сусіди, які повідомили про те, що її батько привіз всі належні їй речі, які були спаковані в коробках та залишив їх під дверима квартири. Тому не відповідає дійсності той факт, що вона втратила інтерес до квартири, батько через знайомих передав, що не хоче бачити її у квартирі, тому вона не могла повернутися до спірного житла і там проживати. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову та просили суд про його задоволення з підстав, що викладені в позові. Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у письмовому відзиві на позов, просили відмовити в задоволенні позову. Представники третіх осіб у справі Відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м. Києві та Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві в судове засідання не з`явилися, надіславши листи з проханням проводити судовий розгляд без їх участі. Допитані в якості свідків у справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що бувають у квартирі позивача, допомагають йому в господарстві, коли треба, з 2007 року їм відомо про те, що донька позивача в квартирі [ADDRESS] не проживає, а мешкає разом із мамою. Допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що їм відомо про те, що відповідачка постійно проживала у спірній квартирі до 2015 року, з 2016 року проживала у трьох місцях, періодично: у батька, у матері та у свого чоловіка. У 2015 році коли відповідачка завагітніла, почала разом з чоловіком проживати у мами на [ADDRESS] . Інтересу до спірного житла вона не втратила, хотіла там проживати, але з батьком були напружені стосунки. Вислухавши пояснення учасників судового процесу - позивача та відповідачку, їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач у справі [PERSON] батько відповідачки [PERSON] , рідний дідусь малолітнього сина відповідачки [PERSON] , є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу та свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 11,12). У вказаній квартирі зареєстровано три особи, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 22.05.2017 року (а.с. 13). Позивач в судовому засіданні посилаючись на те, що відповідачка з 2007 року не проживає у спірній квартирі, вважає, що вона втратила право на користування нею. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що проживала в окремій кімнаті спірної квартири, яка була мебльована за її смаком, ремонт у кімнаті на той час був сучасним та відповідав її вподобанням, в кімнаті і досі знаходяться її дитячі іграшки, в одній з кімнат проживала її бабуся, в іншій кімнаті проживав позивач. З 2013 року в цій квартирі вона проживала разом з своїм майбутнім чоловіком, що підтверджується фотокартками та показами свідків. В 2014 році вона одружилась з [PERSON] , після одруження деякий час вони жили у квартирі батька, іноді жили у її мами, іноді у батьків чоловіка. Весь цей час, позивач не мав постійного місця роботи, бабуся отримувала пенсію, розмір якої був замалий, вона разом із чоловіком працювали, забезпечували всю сім`ю продуктами харчування, ніколи не ділили продукти, давали батькові гроші, сплачували комунальні послуги. 30 травня 2015 році її бабуся померла, вона оплатила її поховання, разом з батьком переживала цей біль, також продовжувала матеріально підтримувати батька, давала йому гроші на оплату комунальних послуг, на придбання ліків, продуктів харчування. Для того аби підтримати батька після смерті його матері, в липні 2015 року, вона разом з ним поїхала до своєї хрещеної, у якої придбала для батька собаку породи «йоркширський тер`єр», щоб він піклувався про неї, вів активний спосіб життя та виходив з нею на прогулянки. В грудні 2015 року вона повідомила батька, що вагітна від свого чоловіка і в них буде дитина, а в нього буде онук, однак батько розгнівався, в зв`язку з тим що вона змушена буде піти в декретну відпустку і не зможе давати йому гроші та утримувати його як раніше, в зв`язку з чим він вчинив скандал. Під кінець 2015 року її мати запропонувала на час вагітності переїхати до неї у квартиру по [ADDRESS] . Батько щодо її переїзду у 2015 році до матері знав достеменно та не заперечував, тому його твердження в частині того, що вона з 2007 року не проживала у вказаній квартирі, втратила інтерес до такого житлового приміщення, не грунтується на фактичних обставинах справи, а залежить виключно зі свідомої поведінки позивача, позбавити її можливості проживати з ним у вказаній квартирі. 20 червня 2017 року батько привіз усі її речі за місцем проживання її матері, у якої вона тимчасово проживала. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, із ким вона проживає, опікуна чи місцезнаходження навчального закладу або закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років, може бути зареєстрована лише за місцем проживання батьків або одного з них які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ст. 65 Житлового кодексу України від 30.06.1983 № 5464-Х зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Неповнолітні діти реєструються за місцем проживання батьків або одного з них незалежно від того, чи мають вони право власності на житло, в якому зареєстровані чи не мають. Згідно ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітня дитина не може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю її в ньому без поважних причин понад один рік відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення позовних вимог позивача у даній справі немає, оскільки відповідачка з малолітнім сином не втрачали інтерес до спірної квартири, фактично після сварки з батьком, вона не могла проживати у спірній квартирі. Речі свої вона не забирала коли на тимчасове проживання їхала проживати до своєї матері, позивач у справі особисто привіз її речі до квартирі, де вона проживала з матір`ю і своїм чоловіком і залишив їх у коробках біля дверей. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина відповідачки була зареєстрована у спірній квартирі як за місцем проживання своєї матері, тому у малолітньої дитини є всі правові підстави для проживання та реєстрації в спірній квартирі. Крім того, як встановлено в судовому засіданні малолітній син відповідачки оформлений та на сьогодні обслуговується в дитячій поліклініці №2016 Деснянського району в м . Києві, [ADDRESS] , за місцем своєї реєстрації. Також, малолітній Ростислав відвідує Центр розвитку дітей "Малюк ЦО " по вул. Оноре де Бальзака в Деснянському районі міста Києва. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст.7 Сімейного кодексу України яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. При ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини у цьому випадку необхідно врахувати практику Європейського суду про те, що суди повинні ухвалювати рішення відповідно до прав людини і мотивація має бути виписана відповідно до принципів верховенства прав людини. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства від 26.04.2001 № 2402-ІІІ» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних і побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно із зазначеною статтею кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, відповідно до законодавства України несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. У зв`язку з цим слід зазначити, що згідно з положеннями ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, ніж на підставах і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом, і має відбуватися тільки в судовому порядку. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Акти складені комісією ЖЕД 310 та мешканців будинку [ADDRESS] подані позивачем до суду, як докази не проживання в спірній квартирі відповідачки разом з дитиною (а.с. 14-16) не можуть бути прийняті судом, як належні докази їх не проживання в спірній квартирі, оскільки вони складені сусідами позивача, не затверджені посадовою особою ЖЕД та подані до суду в копіях, оригінали для огляду суду надано не було. Крім того, твердження позивача в частині того, що відповідачка з 2007 року не проживала у спірній квартирі, втратила інтерес до такого житлового приміщення не гуртуються на належних доказах, не випливають із фактичних обставинах справи та не були підтверджені ним у ході розгляду справи судом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed