Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач - ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом про соладірне стягнення з відповідачів - СУШП «Аском-Астел», [PERSON] заборгованості за кредитним договором №VL110 від 26.09.2003 року в сумі 10821, 81 ЄВРО, що станом на 19.02.2015р. за курсом НБУ 31,11 грн./1 дол. США становив 336 666, 51 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №VL110 від 26.09.2003 року відповідач-1 СУШП «Аском-Астел» отримав кредит в сумі 12 200 ЄВРО на строк до 25.03.2005 року , взявши на себе зобов»язання повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі 15% за його користування в строк та в порядку, передбаченому кредитним договором. Відповідно до п. 4.2. кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов»язань щодо погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 30% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов»язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, або комісійної винагороди, позичальник виплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі подвійної дисконтної ставки НБУ, що діє в період, за який виплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. 26.011.2004 року сторони уклали Додаткову угоду №1 Кредитного договору №VL110 від 26.09.2003 року, за якою банк зобов»язався надати позичальникові кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 20 000 ЄВРО з цільовим призначенням - для поповнення обігових коштів, а відповідач-1 СУШП «Аском-Астел», як позичальник, взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити відсотки за його користування в розмірі 15% річних в строк до 25.03.2005 року. Відповідно до п. 4.2. Додаткової угоди №1 до кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов»язань щодо погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 30% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 5.1 Додаткової угоди №1 до кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов»язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, або комісійної винагороди, позичальник виплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, проте, не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який виплачується пеня. 20.05.2005 року сторони уклали Додаткову угоду №2 Кредитного договору №VL110 від 26.09.2003 року, за умовами якої позичальник доручив банку списувати кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або в національній валюті, всі інші умови кредитного договору сторони залишили без змін. В забезпечення виконання відповідачем-1 (позичальником) своїх зобов'язань за Кредитним договором №VL110 від 26.09.2003 року щодо погашення кредиту, сплати відсотків, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених кредитним договором, відповідач-2 [PERSON], який на той час був генеральним директором СУШП «Аском-Астел», як фізична особа уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір поруки від 26.09.2003 року, згідно якого поручилася солідарно та в повному обсязі відповідати перед позивачем за належне виконання відповідачем-1 взятих на себе зобов'язань, які передбачені кредитним договором. За умовами договору боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідач-1 не виконав взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за Кредитним договором в розмірі 10821, 81 ЄВРО, що в еквіваленті у національній валюті України-гривні станом на 19.02.2015р. за курсом НБУ становить 336 661, 51 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом: 9 759, 83 ЄВРО - заборгованість по сплаті відсотків: 923, 19 ЄВРО - пеня: 138, 79 ЄВРО Оскільки відповідно до умов кредитного договору і договору поруки, також статей 610, 554 ЦК України, відповідачі є солідарними боржниками, які після направлення їм письмових вимог про погашення наявної заборгованості умов договорів не виконали, заборгованість не сплатили, представники позивача, підтримавши в судовоум засіданні позовні вимоги, просили позов задовольнити, стягнути заборгованість солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідач-1 свого представника в судове засідання не направив, про час та місце судових засідань у даній справі вважається повідомленими належним чином,- згідно вимог ст. 74-77 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, письмових заперечень до суду не направили, доказів на спростування викладених позивачем обставин не надав. Відповідач-2 [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав його необгрунтованості і безпідставності, пояснивши, що цей позов подається ПАТ КБ «Приватбанк» подається не вперше, у 2006 році рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, було відмовлено у його задоволенні, при цьому встановлено, що позов між ПАТ КБ «Приватбанк» та СУМШ «Аском-Астел» про стягнення заборгованості за кредитним договором був вирішений Господарським судом м. Києва від 22.11.2005 року, яке також набрало законної сили і виданий наказ на його виконання, а порука давно є припиненою. Суд, вислухавши пояснення представників позивачаі відповідача-2 в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного Кредитного договору №VL110 від 26.09.2003 року відповідач-1 СУШП «Аском-Астел» отримав кредит в сумі 12 200 ЄВРО на строк до 25.03.2005 року , взявши на себе зобов»язання повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі 15% за його користування в строк та в порядку, передбаченому кредитним договором. Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов»язань щодо погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 30% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 5.1 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов»язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, або комісійної винагороди, позичальник виплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі подвійної дисконтної ставки НБУ, що діє в період, за який виплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. 26.11.2004 року СУШП «Аском-Астел» та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали Додаткову угоду №1 Кредитного договору №VL110 від 26.09.2003 року, за якою банк зобов»язався надати позичальникові кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 20 000 ЄВРО з цільовим призначенням - для поповнення обігових коштів, а відповідач-1 СУШП «Аском-Астел», як позичальник, взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити відсотки за його користування в розмірі 15% річних в строк до 25.03.2005 року. Відповідно до п. 4.2. Додаткової угоди №1 до кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов»язань щодо погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 30% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 5.1 Додаткової угоди №1 до кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов»язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, або комісійної винагороди, позичальник виплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, проте, не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який виплачується пеня. 20.05.2005 року СУШП «Аском-Астел» та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали Додаткову угоду №2 Кредитного договору №VL110 від 26.09.2003 року, за умовами якої позичальник доручив банку списувати кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або в національній валюті, всі інші умови кредитного договору сторони залишили без змін. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2006 року, яке набрало законної сили згідно з ухалою Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2006 року, у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором було відмовлено у його задоволенні, при цьому, рішенням суду встановлено, що позов між ПАТ КБ «Приватбанк» та СУМШ «Аском-Астел» про стягнення заборгованості за кредитним договором був вирішений Господарським судом м. Києва від 22.11.2005 року, яке набрало законної сили, був виданий наказ на його виконання. З наданого суду розрахунку заборгованості убачається, що заборгованість СУМШ «Аском-Астел» за кредитним договором по тілу кредиту і відсоткам відображена за ті роки, які були предметом дослідження при вирішенні спору Господарським судом м. Києва, а нарахування пені продовжувалося за весь період з часу набрання рішенням Господарського суду м. Києва до часу пред'явлення позову у даній справі в іноземній валюті. Відтак, правових підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту і простроченим відсоткам, які були предметом розгляду у господарському спорі, з СУШП «Астел-Аском» суд не убачає. Щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення стягнення пені, нарахованої у валюті кредиту (іноземній валюті), суд керується положеннями ст. 360-7 ЦПК України, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної за результатом розгляду справи № 3-29гс15 від 1 квітня 2015, яка є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, - чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, відповідно, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Також, не підлягає задоволенню і позовні вимоги до [PERSON] з наступних підстав. З наданих суду доказів убачається, що з метою забезпечення виконання відповідачем-1 (позичальником) своїх зобов'язань за Кредитним договором №VL110 від 26.09.2003 року щодо погашення кредиту, сплати відсотків, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених кредитним договором, відповідач-2 [PERSON], який був на той час генеральним директором СУШП «Аском-Астел», як фізична особа, уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір поруки від 26.09.2003 року, згідно якого поручився солідарно та в повному обсязі відповідати перед позивачем за належне виконання відповідачем-1 взятих на себе зобов'язань, які передбачені кредитним договором, солідарно. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної за результатом розгляду справи № 6-2662цс15 від 20.04.2016р., яка є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, з огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Як убачається з матеріалів справи, позивач реалізував своє право на пред'явлення, як кредитором, у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя у 2006 році, що встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], яким відмовлено у задоволенні позову. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. За наведених вище обставин суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову в позові, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, а саме - судовий збір у розмірі 1135, 21 грн., відшкодуванню не підлягають. Відповідно до п.п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом судової справи належать, крім іншого, витрати на правову допомогу. Відповідач-2 [PERSON] подав заяву про стягнення на його користь з позивача витрат на правову допомогу в сумі 1500, 00 грн., до якої надав акт здачі - прийому робіт (послуг) від 18.04.2016р., а також квитанцію на оплату ним вказаної суми. Як убачається з акту здачі - прийому робіт (послуг) від 18.04.2016р., виконавець - Адвокатське бюро «Новобранець» в особі керуючого Новобранець Т.В. було підготовлено заяву про перегляд заочного рішення, адвокатський запит. Вартість послуг за складання заяви про перегляд заочного рішення складає 1000 грн., адвокатського запиту - 500 грн. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» від 17.10.2014 р. № 10, - підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним Законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суду не надано розрахунку, на підставі якого визначений розмір зазначених витрат Адвокатського бюро, для врахування вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Отже, вимоги заяви відповідача-2 про стягнення з позивача на його користь витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed