Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON], який вказав, що на підставі ордеру його батьку [PERSON] була виділена квартири під № 183 в будинку 60 по вул.Ж.Кюрі в м.Одесі та [PERSON] до часу смерті був її основним квартиронаймачем. Так позивач проживав однією родиною з батьком у спірній квартирі з моменту оселення а в останні роки, коли батько захворів, доглядав його, позивач просив визнати на ним право постійного користування квартирою № 183 в будинку 60 по вул.Ж.Кюрі в м.Одесі, зобовязати відповідача розпорядження про переоформлення на імя [PERSON] особистого рахунку на квартиру [ADDRESS] та укласти договір найму. В судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що факт постійного проживання був встановлений рішенням суду, а тому доказуванню не підлягає. Також адвокат підтвердила, що відповідач дійсно певний час був зареєстрований, але не проживав за іншою адресою а за адресою спірного жилого приміщення зареєструватися не мав можливості, а квартира [ADDRESS] взагалі не придатна для проживання. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на наявність рішення про виселення позивача з цього приміщення та відсутність належних доказів правомірності проживання [PERSON] в [ADDRESS]. До суду представник третьої особи не зявився, Одеська міська рада повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду повідомлені не були. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 582 серії ЛР від 15.01.1991 року виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси [PERSON], [INFO], у складі 3-х чоловіків: дружина [PERSON], син [PERSON] була надана у користування двокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 7, 8). 03.11.1994 року між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано рішенням суду, сина [PERSON], [INFO], залишено проживати з матірю (а.с. 100). [PERSON] має постійну реєстрацію за іншим місцем проживанням, а саме в квартирі [ADDRESS]. Ця обставина встановлена судовим рішенням від 26.06.2013р. справа № 1527/16091/12, підтверджується матеріалами справи (а.с. 98, 99, 101) та не заперечується адвокатом позивача. [PERSON] помер 08.09.2011р. (а.с. 9). В квартирі в квартирі [ADDRESS] досі проживає [PERSON], що підтверджується поясненнями адвоката позивача, матеріалами справи (а.с. 98, 99, 101). [PERSON] звертався до суду з позовною заявою до Суворовської районного адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням [ADDRESS], але ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.04.2015р. рішення по справі було скасовано, провадження по справі було закрито у звязку з відмовою позивача від позову. Провадження по справі має бути відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 закрито, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Проте, після того як ухвалою суду першої інстанції провадження по справі було № 523/5460/15-ц закрито відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, вказана ухвала скасована судом апеляційної інстанції та справу направлено для продовження розгляду, що відповідно до положень ст. 307 ЦПК України є обовязковим для суду першої інстанції. Як пояснила адвокат позивача в судовому засіданні, позов в цій справі подано з причин тільки наявності більшої кількості доказів. Крім того, як було виявлено судом під час розгляду справи, рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 30.09.2014р. було задоволено позов Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] та останнього виселено з [ADDRESS] як такого, що зайняв це приміщення самоправно. Вказане рішення залишено в силі судом апеляційної інстанції, що не заперечувалось адвокатом позивача (а.с.104-105, 106-108). Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Частиною 2 ст. 64 ЖК України встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12.04.85р. встановлено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до 13 Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ від 26.05.2001р. …особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. При ухваленні рішення суд враховує положення п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996р. за N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", а саме, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі викладеного суд доходить до висновку, що нових доказів факту правомірного постійного проживання позивача з померлим наймачем як члена однієї сім'ї тривалий час, а також, що вищевказана квартира була єдиним місцем проживання позивача навіть при повторному розгляді вже вирішених позовних вимог [PERSON] здобуто не було. Навпаки, суд дійшов до безперечного висновку про те, що основним місцем проживання позивача, в тому числі станом на момент смерті батька, була квартира [ADDRESS], до якої він переїхав після розлучення батьків разом з матірю. Вказана обставина підтверджується зокрема (але не виключно) фактом реєстрації за вказаною адресою, фактом визначення місця проживання дитини з матірю за вказаною адресою після розлучення; фактом того, що вказану адресу позивач самостійно зазначив в договорі-замовленні на поховання [PERSON] (а.с. 102); актом обстеження житлових умов від 01.041.2014р. (а.с. 101); відсутністю письмової згоди на проживання це всіх членів сім'ї наймача, відсутністю будь-яких належних доказів що це приміщення є постійним місцем його проживання, ведення з наймачем спільне господарство (зокрема, пояснень свідків, належних письмових доказів та ін.). Не приймаються до уваги судом посилання адвоката позивача на письмові звернення [PERSON] до органів прокуратури та Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, оскільки як вбачається з досліджених оригіналів вказані звернення не містять будь-яких відміток (реєстрації вхідної кореспонденції тощо) про те, що [PERSON] дійсно звертався куди-небудь з ними та не можуть бути розцінені як письмова згода на проживання як такі, що не направлені до компетентного органу по розвязанню житлових питань. Крім того, позивач до теперішнього часу зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням, тобто він забезпечений житловою площею. Суд критично ставиться до пояснень адвоката позивача про те, що [ADDRESS] є непридатною для проживання, оскільки жодного належного доказу цього стороною позивача не зазначено; навпаки, як вбачається з акту обстеження житлових умов від 14.01.2014р., квартира придатна для проживання. Суд критично ставиться до пояснень адвоката позивача про те, що факт зняття з балансу квартири свідчить про її непридатність для проживання як припущення, а доказування відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях. Не можуть бути прийняті до уваги посилання на встановлення факту постійного проживання позивача за адресою спірного жилого приміщення відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України як такий, що спростовується встановленням протилежного факту самоправного вселення позивача рішенням по справі № 523/13164/14-ц з іншого предмету спору, але між цими самими сторонами з цих самих (житлових з приводу [ADDRESS]) правовідношень. Судом не приймаються до уваги інші пояснення представників сторін як такі, що не мають правового значення для вирішення спору по суті. Таким чином, оскільки позивач безпідставно вселився на спірну жилу площу, зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням, тобто він забезпечений житловою площею, в задоволенні позову має бути відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed