Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

В квітні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], що належала їй на праві власності, укладеного 28.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON], від імені та в інтересах якого діяли законні представники [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитренко В.М. за № 8-1769. У позові зазначила, що вона уклала договір дарування квартири від 28.07.2004 року з відповідачем внаслідок помилки, оскільки на момент укладення та до вересня 2014 року вважала, що оформила заповіт на онука. Позовні вимоги аргументувала тим, що спірна кватира не була фактично передана відповідачу, він у ній не зареєстрований та не проживає, комунальні послуги не сплачує, а тому не вважає, що квартира фактично вибула з її володіння. Крім того, вказала, що спірна квартира є її спільною сумісною власністю з [PERSON], з яким вона проживає в незареєстрованому шлюбі, оскільки була придбана за їх спільні гроші, ними спільно сплачувалися комунальні послуги. Просила договір дарування квартири визнати недійсним з підстав укладення його з допущення помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 18.05.2017 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 25.05.2017 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири накладено арешт арешт на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач додатково пояснила, що бажала оформити квартиру на онука [PERSON], оскільки вважала, що квартира залишиться у сім'ї її сина [PERSON], але з 2014 року коли почалися судові засідання про виселення її сина з спірної квартири і вона зрозуміла, що квартира дісталась іншій сім'ї. Онук з нею не спілкується, не телефонує і не піклується про неї. Відповідач та представник відповідача, проти позову заперечували, просили суд застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] до [PERSON] щодо визнання недійсним договору дарування від 28.07.2004 року. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування квартири укладеного від 28.07.2004 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар, належну [PERSON] на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 168-169). Відповідно до п.7 вказаного договору дарування [PERSON] своїм підписом підтвердила, що її волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає її внутрішній волі. Зазначений правочин вчинений у присутності законних представників [PERSON], а саме [PERSON] й [PERSON], які діяли як законні представники неповнолітнього, а також державного нотаріуса П'ятнадцятої київського державної нотаріального Дмитренко В.М., яка посвідчила даний правочин. Допитаний в судовому засіданні як свідок відповідач [PERSON], повідомив суду, що йому було відомо про те, що спірну квартиру придбали його батьки. Бабуся під час сімейних свят розповідала йому, що він є власником квартири і показувала документи. Крім того, відповідачу відомо, що після розлучення батьків та до 2013 року квартирою розпоряджалася його мати. Йому відомо, що у батьків була домовленість про те, що мама не може проживатиме у спірній квартирі з новою сім'єю, а тому вказана квартира здавалась в оренду. В спірній квартирі він зареєстрований з 2017 року і в цьому ж році були переоформлені всі рахунки по сплаті комунальних послуг. Свідок [PERSON] - мати відповідача (на момент вчинення правочину - [PERSON]) пояснила суду, в 2004 році свекруха оформила на її сина договір дарування квартири. Коли вони з чоловіком розлучилися, то мали домовленості, що вона буде розпоряджатися зазначеною квартирою до повноліття сина, оскільки він залишався проживати з нею. Також, ними було досягнуто домовленість про те, що вона не буде проживати у вказаній квартирі з новою сім'єю, а тому вона здавала цю квартиру в оренду, а за отримані від оренди гроші утримувала їх спільного сина. Проте, в 2013 році її колишній чоловік [PERSON] заселився у спірну квартиру, після чого вона була змушена звернутися до суду з позовом про його виселення, а тому вони з сином змогли оформити документи та заселитись у квартиру лише в травні 2018 року. Крім того, зазначила, що спірну квартиру вони з чоловіком купували за спільні гроші, але домовились оформити її на свекруху, яка в подальшому мала подарувати квартиру їх сину. Вона була присутня під час укладення правочину і бачила, що [PERSON] розуміла, що укладає договір дарування і мала вільне волевиявлення на його укладення, оскільки нотаріус надавала усім присутнім ознайомитись з текстом договору дарування, роз'яснювала його суть і у позивачки не виникало зауважень щодо його змісту. Свідок [PERSON] пояснила суду, що перебуває з позивачкою в сусідських відносинах, під час спільних прогулянок чула від неї про бажання укласти заповіт на онука, а потім і про те, що вона його уклала. Про яку саме квартиру і за якою адресою вона знаходиться свідку не відомо. Про договір дарування нічого не чула. В який період часу вони про це говорили з позивачкою вона не пам'ятаю приблизно десять років назад. Свідок [PERSON] надала аналогічні покази, при цьому свідку було відомо, що квартира про яку їй розповідала [PERSON] знаходилась в м. Києві по пр-ту Героїв Сталінграду. Доводи позивача про те, що вказана квартира перебувала у неї у спільній сумісній власності з її чоловіком [PERSON] спростовуються наявним в матеріалах справи рішенням судовими рішенням, які відповідно до положень частини четвертої ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення. Так, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 22.12.2016 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30.05.2016 року та додаткове рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших у позові про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання квартири спільною сумісною власністю, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та витребування квартири, відмовлено. Зазначене рішення судом касаційної інстанції залишене без змін (а.с.62-76). Крім того, обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме те, що вона не вважала, що вказана квартира не вибула з її володіння, спростовуються показами свідків ([PERSON], [PERSON]), які у своїх поясненнях, зазначили суду, що вказана квартира з 2004 року перебувала у розпорядженні [PERSON], а остання здавала її в оренду. Заперечень та доказів на спростування таких показань свідка позивачем суду надано не було. Зазначена обставина спростовується також п. 10 оспорюваного договору дарування, згідно умов якого, символом реальної передачі вказаної квартири, сторони обрали передачу документів, яке відбулося після підписання договору. Показання інших свідків у справі відомі їм зі слів самої позивачки та спростовуються іншими зібраними у справі доказами. Вказані правовідносини регулюються главою 55 ЦК України та входять до предмету договору дарування. Так, статтею 203 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, в тому числі, частиною третьою вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом не дійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотиву правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливості її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Отже, предметом доказування в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно ст. 81 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 році зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] мала намір та бажала передати безоплатно квартиру у власність своєму онуку [PERSON] та на момент вчинення правочину усвідомлювала, що спірна квартира вибуває з її власності і до досягнення внуком повноліття у ній проживатимуть його батьки. Докази, які б підтверджували те, що [PERSON] мала намір вчинити інший правочин, а не договір дарування суду не надано. Позивачка не доведено у встановленому законом порядку, що на момент вчинення правочину дарування квартири [ADDRESS] що належала їй на праві власності, нею було допущено помилку, яка має істотне значення. Надані [PERSON] суду неодноразові пояснення, про те, що вона передавала квартиру у власність онуку з мотивів того, що в ній проживатиме її син з невісткою і ті обставини, що вони розірвали шлюб, не є підставою для визнання правочину недійним в наслідок помилки. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed