Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою [PERSON] про стягнення вартості за навчання у Харківському національному медичному університеті у сумі 107 018,71 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що наказом №260-с ХНМУ від 07.08.2009 р. [PERSON] було зараховано в число студентів 1 курсу медичного факультету Харківського національного медичного університету з 01.09.2009 р. 10.08.2009 р. між [PERSON] та позивачем в особі ректора Лісового В.М. була укладена угода №090312 про підготовку фахівця з вищою освітою. Наказом №283-С ХНМУ від 25.06.2015 р. відповідачу було присвоєно кваліфікацію «Лікар» зі спеціальності «Медико - профілактична справа». Наказом № 290-С ХНМУ від 26.06.2015 р. відповідача було відраховано з університету як випускницю ХНМУ 2015 року IV медичного факультету за спеціальністю «Медико - профілактична справа» та видано диплом № С15 О26154. Відповідно до п. 2.2. угоди № 090312 від 10.08.2009 р. про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідач взяв на себе зобов'язання прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років. В іншому випадку, на підставі п. 21 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997р. № 367 та п. 2.3 угоди №090312 від 10.08.2009 р. про підготовку фахівця з вищою освітою - відповідач повинен відшкодувати вартість навчання в установленому порядку. На підставі направлення на роботу № 12 від 16.03.2015 р. [PERSON] надала згоду прибути до Департаменту охорони здоров'я Харківської ОДА, Харківська міська клінічна лікарня № 11 на місце призначення 01.08.2015 р. для проходження інтернатури, термін навчання в якій становив 1 рік та приступити до роботи з вересня 2016 р. 05.08.2015 р. [PERSON] зарахована на посаду лікаря-інтерна з лабораторної діагностики в Комунальний заклад охорони здоров'я «Харківська міська клінічна лікарня №11». Згідно листа МОЗ України № 11.02-10/22,22841 від 01.09.2016 р. Департамент управління персоналом та кадрової політики погодив [PERSON] зміну місця призначення на роботу з посади лікаря-лаборанта КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11» на посаду старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології Харківського національного медичного університету. Наказом ХНМУ № 882/к від 29.09.2016 р. [PERSON] було прийнято на посаду старшого лаборанта (освіта) кафедри мікробіології, вірусології та імунології на 1,0 ставки (за рахунок загального фонду) по переводу з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11». Тобто, саме в Харківському національному медичному університеті [PERSON] мала здійснювати відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури. Згідно подання адміністрації університету від 26.10.2017р., на підставі копії службової записки в.о. завідувача кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова Мішиної М.М. від 25.10.2017 р., копії пояснювальної записки старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова [PERSON] від 26.10.2017 р., копії табелів відпрацювання робочого часу працівників кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова, актів про відсутність на роботі [PERSON], було погоджено звільнення старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова [PERSON] за прогул без поважної причини (п.4 ст. 40 КЗпП України). Тобто, [PERSON] було звільнено за прогул без поважної причини, вчинений з 28.09.2017р. по 25.10.2017р. (п. 4 ст. 40 КЗпП України), а тому, на думку позивача, вона зобов'язана компенсувати вартість навчання у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів. Заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувалися. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що у позивача відсутні законні підстави для стягнення вартості навчання, так як на час укладення трудового договору з позивачем з урахуванням змін до Закону України «Про освіту», положень Закону України «Про вищу освіту» для випускників усіх вищих навчальних закладів України вже був скасований обов'язок відпрацювання за направленням. Тому твердження позивача про те, що саме в Харківському національному медичному університеті [PERSON] мала здійснювати відпрацювання протягом трьох років після закінчення інтернатури не мають жодних правових і фактичних підстав. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що наказом №260-с ХНМУ від 07.08.2009 р. [PERSON] було зараховано в число студентів 1 курсу медичного факультету Харківського національного медичного університету з 01.09.2009 р. 10.08.2009 р. між [PERSON] та Харківським національним медичним університетом в особі ректора Лісового В.М. була укладена угода №090312 про підготовку фахівця з вищою освітою. Наказом №283-С ХНМУ від 25.06.2015 р. [PERSON] присвоєно кваліфікацію «Лікар» зі спеціальності «Медико - профілактична справа». Наказом № 290-С ХНМУ від 26.06.2015 р. [PERSON] було відраховано з університету як випускницю ХНМУ 2015 року IV медичного факультету за спеціальністю «Медико - профілактична справа» та видано диплом № С15 О26154. На підставі направлення на роботу № 12 від 16.03.2015 р. [PERSON] надала згоду прибути до Департаменту охорони здоров'я Харківської ОДА, Харківська міська клінічна лікарня № 11 на місце призначення 01.08.2015 р. для проходження інтернатури, термін навчання в якій становив 1 рік та приступити до роботи з вересня 2016 р. 05.08.2015 р. [PERSON] зарахована на посаду лікаря-інтерна з лабораторної діагностики в Комунальний заклад охорони здоров'я «Харківська міська клінічна лікарня №11». Згідно листа МОЗ України № 11.02-10/22,22841 від 01.09.2016 р. Департамент управління персоналом та кадрової політики погодив [PERSON] зміну місця призначення на роботу з посади лікаря-лаборанта КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11» на посаду старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології Харківського національного медичного університету. Наказом ХНМУ № 882/к від 29.09.2016 р. [PERSON] було прийнято на посаду старшого лаборанта (освіта) кафедри мікробіології, вірусології та імунології на 1,0 ставки (за рахунок загального фонду) по переводу з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11». Згідно подання адміністрації університету від 26.10.2017р., на підставі копії службової записки в.о. завідувача кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова Мішиної М.М. від 25.10.2017 р., копії пояснювальної записки старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова [PERSON] від 26.10.2017 р., копії табелів відпрацювання робочого часу працівників кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова, актів про відсутність на роботі [PERSON], було погоджено звільнення старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова [PERSON] за прогул без поважної причини (п.4 ст. 40 КЗпП України). Наказом від 26.10.2017 р. №950/к [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин вчинений з 28.09.2017 р. по 25.10.2017 р. (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Позивач в своєму позові зазначає, що відповідно до п. 2.2. угоди № 090312 від 10.08.2009 р. про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідач взяв на себе зобов'язання прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років. В іншому випадку, на підставі п. 21 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997р. № 367 та п. 2.3 угоди №090312 від 10.08.2009 р. про підготовку фахівця з вищою освітою - відповідач повинен відшкодувати вартість навчання в установленому порядку. Між тим, суд вважає, що положення Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року №1060ХІІ та Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 р. №2984-ІІІ не містять зобов'язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п. 14 порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов'язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч. 3 ст. 53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Суд дійшов висновку про те, що п. 21 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 р. №367 не тією нормаю, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами N 2984-III і N 1060-XII такого обов'язку не передбачено. Окрім того, Порядком хоча і зобов'язано випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж порядку Міністерство фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним банком не розробило і не затвердило Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, які Законом України від 01 липня 2014 року N 1556-VII вніс зміни у Закон України "Про освіту" від 23 травня 1991 року N 1060-XII. Зокрема, ч. 2. ст. 52, якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов'язку відпрацювати за направленням. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, можливість сторін на власний рохуд визначати умови договору обмежена положеннями чинних нормативно-правових актів. Зміст угоди про підготовку фахівця з вищою освітою чітко визначені в типовій угоді, яка міститься в Додатку № 1 до пункту 5 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, який затверджений наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 р. Сторони не вправі відступати від умов, що складають зміст типової угоди. Тому на момент вступу до університету з метою здобуття вищої освіти за рахунок держави абітурієнти були повинні укласти угоду з ВНЗ, не маючи можливості визначити її умови на власний рохуд за домовленістю з університетом. Крім того, розглядаючи питання відповідальності за невиконання зобов'язань студента, позивач і відповідач у п. 2.3. угоди № 090312 від 10.08.2009 р. передбачили обов'язок відшкодувати вартість навчання - у разі відмови їхати за призначенням. Додатковою угодою № 1 від 04.09.2013 р. сторони виклали п. 2.3 у новій редакції, передбачивши обов'язок студента «у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати, включаючи суму стипендії та матеріальної допомоги, за час навчання в університеті в установленому чинним законодавством порядку». Жодних санкцій за звільнення від роботодавця протягом трьох років після працевлаштування за направленням угода № 090312 від 10.08.2009 р. не передбачає. Тому посилання позивача на положення ст. 526, 527, 530 ЦК України не змінюють загального висновку - оскільки відповідач не відмовилась їхати за призначенням, то і немає підстав застосовувати відповідальність, передбачену п. 2.3 угоди № 090312 від 10.08.2009 р. в частині стягнення з [PERSON] вартості навчання у університеті. Відповідно до п. 6 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 р. № 367 випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов'язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки. Відповідно до направлення на роботу № 12 від 16.03.2015 р. [PERSON] була направлена на роботу до Харківської міської клінічної лікарні № 11. Надалі вона була прийнята на роботу до університету шляхом переведення з попереднього місця роботи на підставі наказу ХНМУ № 882/к від 29.09.2016 р. Таким чином, на час укладення трудового договору з позивачем з урахуванням змін до Закону України «Про освіту», положень Закону України «Про вищу освіту» для випускників усіх вищих навчальних закладів України вже був скасований обов'язок відпрацювання за направленням. Тому твердження позивача про те, що саме в Харківському національному медичному університеті [PERSON] мала здійснювати відпрацювання протягом трьох років після закінчення інтернатури не мають жодних правових і фактичних підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed