Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтні 2017 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] грошові кошти в сумі 126000 грн. та судові витрати. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, він є власником ѕ частини квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування частки квартири від 01.12.2015 р. серія та номер 805, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. 03.12.2015 р. він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На даний момент в спірній квартирі фактично проживають троє осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі є співвласниками спірної квартири. Позивач посилається на те, що після того, як він набув ѕ частини кв [ADDRESS] , він вирішив скористатися своїм правом на проживання в ній. Проте, на неодноразові намагання законно вселитися до квартири, відповідачі відмовилися добровільно надати ключі від вхідних дверей спірної квартири та незаконно перешкоджали йому вселитися до квартири. У зв`язку з цим, він був змушений звернутися до правоохоронних органів, а саме 07.12.2015 р. він звернувся до Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про те, що відповідачі не надають йому доступ до кв. [ADDRESS] . Вказана подія 07.12.2015 р. була зареєстрована до ЄО за № 88157. 18.04.2016 р. він звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив зобов`язати останніх не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою, вселити його в квартиру, зобов`язати відповідачів надати ключ від вхідних дверей квартири. 27.01.2017 р. рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/14405/16-ц, його позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. 04.05.2017 р. рішення по вказаній справі набрало законної сили та 24.05.2017 р. ним було отримано виконавчі листи. 29.05.2017 р. Солом`янським РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 54032586 щодо примусового виконання рішення суду. Відповідачі не виконували добровільно судове рішення, у зв`язку з чим 03.07.2017 р. державним виконавцем було винесено вимогу за №71009, якою він вимагав відповідачів не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою, але відповідачі не виконали вказаної вимоги. 03.07.2017 р. державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу на [PERSON] у розмірі 1700 грн. за невиконання судового рішення. Як зазначає позивач, він зі своєї сторони, намагався уникнути конфлікту з відповідачами, неодноразово намагався вселитися до квартири та просив відповідачів не чинити перешкод у користуванні його власністю. 13.07.2017 р. відповідачі надали ключі від дверей квартири, але на наступний день змінили замки та продовжували перешкоджати йому розпоряджатися квартирою. Вказані факти були зафіксовані працівниками поліції. Весь цей час позивач був вимушений винаймати собі житло. Згідно договору оренди квартири від 01.12.2015 р., щомісячна орендна плата становить 6000 грн. Станом на день звернення до суду позивачем сплачено за оренду квартири 126000 грн. Таким чином, враховуючи наведене та те, що відповідачі порушують його права та перешкоджають нормальному користуванню спірною квартирою, позивач просить стягнути з відповідачів 126000 грн., в якості відшкодування завданих відповідачами збитків у результаті порушення цивільного права позивача, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 06.11.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування збитків, та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. 23.04.2018 р. до суду від позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, відповідно до якого позивач підтримує позовні вимоги та просить задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Відповідач зазначив, що він є власником 1/8 частини квартири [ADDRESS] , де зареєстрований та проживає. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками 1/8 частини зазначеної квартири. При цьому зазначив, що відсутні будь-які належні докази про те, що вони чинять позивачу перешкоди у користуванні спірним житлом. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв/клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачів до суду не надійшло. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність відповідачів, оскільки неявка відповідачів не перешкоджає постановленню рішення, проти чого не заперечували представник позивача та відповідач [PERSON] в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивачу, [PERSON] , на праві спільної часткової власності належить ѕ частки квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування частки квартири, серія та номер: 805, посвідченого 01.12.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В., що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 92548943 від 21.07.2017 р. Як вбачається з довідки форми №3 ЖЕД №905 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 25.01.2016 р., іншими співвласниками квартири [ADDRESS] , є відповідачі: [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до листа від 24.10.2017 р. №108-27/1587с, за відомостями відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва, [PERSON] з 29.08.1996 р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа від 24.10.2017 р. №108-27/1588с, за відомостями відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва, [PERSON] з 06.11.2008 р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа від 24.10.2017 р. №108-27/1589с, за відомостями відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва, [PERSON] з 06.11.2008 р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] з [INFO] р. зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , згідно даних довідки форми №3. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] посилається на те, що відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні його власністю, їх діями порушуються його права та перешкоджають нормальному користуванню спірною квартирою. В зв`язку з чим, позивач вимушений винаймати житло. Згідно договору оренди квартири від 01.12.2015 р., щомісячна орендна плата становить 6000 грн. Станом на день звернення до суду позивачем сплачено за оренду квартири 126000 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідачів вказану суму коштів в якості відшкодування завданих відповідачами збитків у результаті порушення цивільного права позивача. Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно договору оренди квартири, укладеного між [PERSON] ( Орендодавець ) та позивачем [PERSON] ( Орендар ), позивачу передано у строкове платне користування квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Розмір орендної плати становить 6000 грн. (п. 5.1 договору). На підтвердження здійснення витрат зі сторони позивача на суму 126000 грн., представником позивача надано копії розписок про отримання [PERSON] від [PERSON] суми коштів у якості орендної плати за договором оренди квартири від 01.2015 р. (квартира [ADDRESS] ). Відповідно до листа Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 18.12.2015 р. №50/88/57 вбачається, що [PERSON] звертався до Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві з приводу того, що невідомі особи, які знаходяться за адресою його місця реєстрації: [ADDRESS] , не дають доступу до квартири. Дана подія зареєстрована до ЄО № 88157 від 07.12.2015 р. в Солом`янському УП ГУ НП у м. Києві, проводиться перевірка. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 р., позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення, зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено. Вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та надати [PERSON] ключі від дверей квартири [ADDRESS] . Постановою державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вангородського С.М. від 29.05.2017 р. ВП №54032586, відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №760/7230/16-ц, виданого 27.01.2017 р. Солом`янським районним судом м. Києва щодо вселення [PERSON] в кв [ADDRESS] . 03.07.2017 р. державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вангородським С.М. направлено [PERSON] . вимогу державного виконавця №71009 щодо примусового виконання рішення суду про вселення [PERSON] в кв [ADDRESS] . 03.07.2017 р. державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вангородським С.М. винесено постанову про накладення штрафу ВП №54032586, якою в зв`язку з невиконанням рішення суду про вселення [PERSON] в кв [ADDRESS] , накладено на [PERSON] штраф у розмірі 1700,00 грн. Згідно акту державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Вангородського С.М., складеного 13.07.2017 р., вбачається, що виходом державного виконавця за адресою: [ADDRESS] , було встановлено, що рішення суду виконано, ключі були вручені стягувачу від вхідних дверей квартири та перевірені. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. В силу ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). В силу ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частині у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ст. 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання вигоди. Таким чином, вимоги про відшкодування збитків повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних збитків. Упущена вигода це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. При визначенні упущеної вигоди (неодержаних доходів) враховуються вжиті кредитором заходи для їх одержання. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Нічим не підтверджені розрахунки кредитора про можливі доходи до уваги братися не повинні. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які кредитор поніс би, якби не відбулося порушення права. Обґрунтування і доказування розміру збитків здійснюється кредитором. Така вимога обумовлена основною спрямованістю інститутів цивільно-правової відповідальності саме на відшкодування збитків. Нездатність кредитора обґрунтувати вимоги про відшкодування упущеної вигоди може бути для суду підставою для відмови в задоволенні таких вимог. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування збитків покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були отримані позивачем, в разі, якщо відповідач здійснює протиправниі дії. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією ( стаття 129 Конституції України). За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини першої та п`ятої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи наведене, загальними підставами для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння збитків є наявність складу правопорушення, а саме: наявність збитків, протиправна поведінка заподіювана шкоди, причинний зв`язок, вина. Вимоги щодо стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку, якщо позивач доведе кожний з елементів складу правопорушення; не доведення хоча б одного із них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків. Позивач просить стягнути з відповідачів 126000 грн., сплачених ним за оренду квартири, в якості відшкодування завданих відповідачами збитків у результаті порушення цивільного права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла передає або зобов`язується передати другій стороні житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла (ч. 1 ст. 820 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені, оскільки відсутні всі елементи складу правопорушення: наявність збитків, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинно-наслідковий зв`язок та вина, встановлена в передбаченому законом порядку, на підставі яких настає цивільно-правова відповідальність за заподіяння збитків. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed