Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

27 серпня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою під час розгляду справи позовною заявою до комунального медичного підприємства міська лікарня № 3, комунальної медичної установи «Центральна поліклініка м. Макіївки», третя особа - [PERSON], про стягнення компенсації моральної шкоди у визначеному судом розмірі, а також особистих витрат на проведення відповідних медичних обстежень, пов'язаних з неправомірними діями працівників медичних установ та витрат, пов'язаних із зверненням до суду, мотивуючи свої вимоги завдання його здоров'ю суттєвого ушкодження непрофесійними та протиправними діями працівників медичних установ, чим заподіяно моральної шкоди. Ухвалою суду від 17 січня 2014 року замінено відповідача у справі - комунальне медичне підприємство міська лікарня № 3 на належного відповідача - комунальний заклад охорони здоров'я «Перинатальний центр м. Макіївка» у зв'язку з його перейменуванням. У судовому засіданні [PERSON] підтримав заявлені вимоги, в обґрунтування яких послався на факти і обставини, викладені у позовній заяві, та зазначив, що з 04 червня 2007 року він перебував у трудових відносинах з відокремленим підрозділом „Шахта імені В.М. Бажанова" державного підприємства „Макіїввугілля", де працював гірничим робочим очисного забою, гірничим майстром. 16 вересня 2007 року під час виконання трудових обов'язків в забої шахти з ним стався нещасний випадок на виробництві, у зв'язку з чим він був направлений на обстеження та лікування до комунального закладу охорони здоров'я «Міська лікарня № 3», на теперішній час «Перинатальний центр м. Макіївка». Разом з тим, відповідачем не були вчинені відповідні дії по наданню йому належної медичної допомоги, а саме: він не був направлений на обстеження; не зроблені рентгенівські знімки КТ, МРТ, ЕЕГ; був встановлений невірний діагноз та призначене неправильне лікування. Комунальним закладом охорони здоров'я міською лікарнею № 3 через неналежне обстеження виробнича травма була віднесена до легких травм, у зв'язку з чим не були здійснені необхідні обстеження, не заповнена медична форма № 88, він не направлений на комісію МСЕК, не встановлена стійка втрата працездатності та встановлений неправильний діагноз, у зв'язку з чим Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань відмовив у здійсненні відповідних виплат. Для встановлення наслідків травми голови він за власний рахунок проходив обстеження у різних медичних установах, що призвело до грошових витрат. Крім того, ним понесені витрати на підготовку зазначеного позову для звернення до суду. Загальний розмір матеріальної шкоди за його розрахунком дорівнює 127047 грн. 35 коп. За висновками медико-соціальних експертиз за сукупністю виробничих травм йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 25 % по травмі, що отримана у 2007 році. Унаслідок несвоєчасного обстеження та лікування виробничої травми стався цілий ряд хронічних та стійких у часі захворювань, чим були спричинені фізичні і моральні страждання у зв'язку з порушенням його звичного образу життя, через отримані травми він не може продовжувати активне суспільне життя, займатися спортом, а у зв'язку з настанням суттєвих негативних наслідків стану його здоров'я він вимушений докладати значних зусиль для організації свого побуту. Для підтримки свого здоров'я він вимушений систематично проходити курси стаціонарного лікування та постійно лікуватися амбулаторно в медичних закладах, знаходитися під наглядом лікарів. Для підтримки стану здоров'я він потребує проведення декількох операцій. Він не в змозі у повному обсязі реалізувати своє право на працю та на належне матеріальне забезпечення себе і сім'ї. За станом здоров'я він об'єктивно позбавлений можливості працювати по своїй спеціальності, МСЕК йому рекомендоване коло професій з протипоказанням фізичної праці. Посилаючись на викладені обставини та їх правове обґрунтування [PERSON] просить суд визнати його право на компенсацію моральної та матеріальної шкоди та стягнути з комунального закладу охорони здоров'я «Перинатальний центр м. Макіївка» компенсацію моральної шкоди у визначеному судом розмірі та матеріальної шкоди, яка складається з: суми невиплаченої одноразової допомоги у розмірі 77000 грн.; не отриманих щомісячних виплат у загальному розмірі 48653,89 грн. грн.; витрати на проведення медичних обстежень у загальному розмірі 1333,46 грн.; витрати на підготовку позовної заяви 60 грн., а всього у загальному розмірі 127047 грн. 35 коп. У чому полягає неправомірність дій відповідача - комунального підприємства «Центральна поліклініка міста Макіївки» у тексті позовної заяви та під час розгляду справи позивачем не зазначено. Представник відповідачів Гуляєва М.М., що діє за довіреністю підприємств, позов не визнала та у судовому засіданні стверджувала, що позивач не навів докази, які б підтвердили заподіяння йому відповідачами моральної та матеріальної шкоди, не довів чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, втрат майнового характеру, якими діяннями вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача. За таких обставин представник відповідачів вважає, що законних підстав для задоволення позову [PERSON] не вбачається, тому просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON], належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не використав наданого законом права на особисту участь в судовому засіданні, який повторно в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, тому суд вважає можливим розглянути і вирішити справу за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідачів, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( ст. 11 ЦПК України ), суд установив наступне. Наявними в матеріалах справи документальними доказами підтверджено, що 16 вересня 2007 року ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» державного підприємства «Макіїввугілля» стався нещасний випадок з [PERSON], у зв'язку з чим він був направлений до комунальної медичної установи «Міська клінічна лікарня № 3 м. Макіївки Донецької області (відповідно до рішення Донецької обласної ради від 04 квітня 2013 року № 6/20-498 відбулось перейменування на комунальний заклад охорони здоров'я «Перинатальний центр м. Макіївка»). Зі змісту акту спеціального розслідування нещасного випадку, затвердженого 15 грудня 2011 року першим заступником начальника територіального управління Держгірпромнагляду по Донецькій області Король В.І., убачається, що організаційною причиною даного нещасного випадку є порушення потерпілим вимог інструкції по охороні праці, яке виразилося в особистій неуважності постраждалого при русі по гірничими виробіткам від забою конвеєрного штреку 4 західної лави гор. 1012м. пласта m 3 до нижнього посадочного майданчика ДКНУ в повітряподаючому ходку гор. 1100м. Конкретизувати місце, а також встановити технічні та психофізіологічні причині нещасного випадку з [PERSON] комісії не вдалося. У пункті 9 акта «Діагноз згідно з листком непрацездатності або довідкою лікувально-профілактичного закладу» вказано: «ушиб шейного, грудного отделов позвоночника; множественные ссадины спины; ушиблена рана головы». За висновком обласної МСЕК № 1 Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи [PERSON] встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 60% по сукупності виробничих травм: у тому числі 25% - по травмі 2007 р. та він визнаний інвалідом третьої групи; встановлена потреба у додаткових видах допомоги: медикаментозне лікування, санаторне курортне лікування за відсутності протипоказань, тростина, протирадікулітний бандаж, ортопедичне взуття, окуляри, реабілітаційне лікування. З пояснень позивача та наданих письмових доказів (виписки з амбулаторної карти та історії хвороби, довідки медичних установ, консультативні та медичні висновки медичних установ, опис проведених медичних досліджень) вбачається, що [PERSON] оскаржує дії працівників медичних установ комунального закладу охорони здоров'я «Перинатальний центр м. Макіївка», які мали місце при зверненні для обстеження та лікування виробничої травми, отриманої ним 16 вересня 2007 року. Позивач, зокрема, оскаржує якість обстеження, консультації, діагностування та лікування. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає: кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я; достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров'я і здоров'я населення, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь; відшкодування заподіяної здоров'ю шкоди; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров'я. Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо відшкодування компенсації моральної та матеріальної шкоди у зв'язку з неналежним наданням медичної допомоги працівниками медичних установ, які у даному випадку регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та відповідними постановами Пленуму Верховного Суду України, які регулюють питання відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо); в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно частини 1 статті 143 ЦПК для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 8, судово-медична експертиза призначається у випадках, коли для вирішення питань, що виникли у справі, необхідні спеціальні знання в галузі медицини. Проаналізувавши викладені обставини суд дійшов висновку, що з'ясування обставин, які підтверджують неправомірність дій працівників медичних установ комунальних закладів охорони здоров'я, які мали місце при зверненні позивача для обстеження, встановлення діагнозу та правильність лікування виробничої травми, потребують спеціальних знань у галузі медицини та можуть бути підтверджені лише експертним висновком. Під час розгляду справи судом неодноразово роз'яснювалось право позивача на призначення у справі судово - медичної експертизи з метою з'ясування правильності встановлення позивачу діагнозу, надання медичної допомоги, проведення лікування та наявності причинного зв'язку між неправомірними діями медичних працівників та виниклими негативними наслідками для здоров'я, однак скористатися таким правом [PERSON] відмовився. За правилами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення моральної та матеріальної шкоди, що пов'язана з неправильно встановленим діагнозом та неправильно призначеним лікуванням працівниками відповідача, позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог. За правилами статей 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем виписки з амбулаторної карти та історії хвороби, довідки медичних установ, консультативні та медичні висновки медичних установ, опис проведених медичних досліджень, а також виписки з медичної учбової літератури, в якій зазначені методики встановлення діагнозів та проведення процедури лікування не можуть об'єктивно свідчити про наявність неправомірних дій медичних працівників лікувального закладу щодо неправильності встановлення [PERSON] діагнозу, надання медичної допомоги, проведення лікування та наявності причинного зв'язку між неправомірними діями медичних працівників та виниклими негативними наслідками для його здоров'я. За наведених підстав, суд вважає надані позивачем медичні документи та медичну літературу неналежними доказами в обґрунтування заявлених вимог щодо завданої шкоди його здоров'ю працівниками медичних установ. Проаналізувавши викладені обставини, приймаючи до уваги недоведеність неправомірності дій медичних працівників у відношенні до позивача, відсутність встановленого причинно-наслідкового зв'язку між діями представників відповідачів та шкодою завданої його здоров'ю, суд не знаходить передбачених законом підстав для задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення на його користь компенсацію спричиненої моральної шкоди у визначеному судом розмірі. Стосовно доводів позивача щодо надання йому комунальними медичними установами неналежної медичної допомоги, що призвело до його особистих витрат, суд виходить з наступного. За правилами частини 4 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, в тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Механізм організації цілеспрямованого, своєчасного та ефективного лікування потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, їх медичної реабілітації, а також забезпечення лікарськими засобами та виробами медичного призначення виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України визначено Положенням про організацію лікування, медичної реабілітації та забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання лікарськими засобами та виробами медичного призначення, затвердженим постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 18 від 09 червня 2010 року та зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 8 липня 2010 року за № 489/17784, (далі - Положення). Вказаним положенням чітко визначений порядок та підстави фінансування витрат на лікування потерпілих, їх медичну реабілітацію. У разі дотримання [PERSON] встановленої законом процедури та надання Фонду необхідних висновків медико-соціальної експертної комісії або лікувально-консультативної комісії закладу охорони здоров'я про конкретні види лікування, витрати на медичну допомогу були б відшкодовані потерпілому. За таких обставин, витрати [PERSON] на медичні обстеження головного мозку та органів зору поніс за власною ініціативою. У зв'язку з чим, підстави для відшкодування вказаних витрат відсутні. Здійснення таких страхових виплат як одноразова допомога при встановлені стійкої втрати працездатності та щомісячні виплати входить до компетенції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення вказаних виплат з медичних установ не ґрунтується на законі, тому задоволенню не підлягають. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Приймаючи до уваги, що судове рішення прийнято не на користь позивача, який поніс судові витрати при зверненні до суду, вимоги [PERSON] про стягнення понесених витрат на технічне оформлення позову в сумі 60 грн. не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed