Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

16 січня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", на вимогу про стягнення кредитної заборгованості, просить суд визнати її такою, що не є боржником перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № 18061916020743 від 21.06.2018 року в сумі 3120, 00 грн. та кредитним договором № 18061916020707 від 21.06.2018 року в сумі 15600, 00 грн, стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.01.2019 року вона отримала вимогу про заборгованість перед АК КБ «ПриватБанк» в сумі 33853,12 грн за наступними договорами: СС17К931VOV01Т0А від 21.06.2018 року в сумі 3120 грн, та № J57GQ64HNN0L7F9S від 21.06.2018 року в сумі 15600 грн. Однак, стверджує, що вона не отримувала вказані кредити. Так, згідно обвинувачуваного акту у кримінальному провадженні, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12018120140000386 від 19.06.2018 року відносно [PERSON] , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 357 КК України, [PERSON] визнана потерпілою. Досудовим розслідуванням встановлено, що 19.06.2018 року він умисно заволодів шляхом розбійного нападу банківською платіжною карткою Приватбанку № [NUMBER] з пін-кодом до неї, яка була зареєстрована на ім`я [PERSON] . В подальшому того ж дня використав її змінивши в налаштуваннях прив`язку до свого мобільного телефону та із даної картки оформив два миттєвих кредиту на 15600 грн та на 3120 грн. Викраденими грошовими коштами [PERSON] розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальних збитків на вищевказану суму. Згідно вироку від 19.11.2018 року винесено Кіровоградським районним судом м. Кіровоград, визнано [PERSON] винним, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років із конфіскацією всього майна, а також був задоволений цивільний позов потерпілої [PERSON] до обвинуваченого про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 10000 грн. Вирок набрав чинності 20.12.2018 року. Позивач вважає, що у зв`язку із тим, що вона не отримала вказані кредити, тому не може бути боржником за кредитними договорами СС17К931VOV01Т0А від 21.06.2018 року та № J57GQ64HNN0L7F9S від 21.06.2018 року, стверджує, що своїми діями чи бездіяльністю вона не могла сприяти втраті, тому що картка була викрадена шахрайськими діями, змінений номер телефону, які дали змогу ініціювати операцію, за які вона не може нести відповідальність. Враховуючи усе вищенаведене, просила її позовні вимоги задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до наданої заяви просить розглядати справу за його відсутність, позов не визнає у повному обсязі. 23 вересня 2019 року до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вважають, що позивач не вірно обрав спосіб захисту, оскільки ст. 16 ЦК України не передбачає спосіб захисту як визнанням не боржником. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно 09.01.2019 року позивач отримала з ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про погашення заборгованості за кредитними договорами та виписки по рахунках /л.с.7,12-13/. Так, листом з ПАТ КБ «Приватбанк» від 17.12.2018 року повідомлено, що [PERSON] вийшла на прострочку, тому на її борг було нараховано штраф та почали нараховуватись 7,2% в місяць на суму кредиту, за умовами договору. /л.с.11/. Матеріалами справи встановлено, що вказаним нарахуванням передувало укладання двох миттєвих кредитних договорів №СС17К931VOV01Т0А від 21.06.2018 року на суму 3120 грн та № J57GQ64HNN0L7F9S від 21.06.2018 року на суму 15600 грн./л.с.8-9/ Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (ч. 2 ст. 1067 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Позивач стверджує, що вона не укладала кредитних договорів №СС17К931VOV01Т0А від 21.06.2018 року на суму 3120 грн та № J57GQ64HNN0L7F9S від 21.06.2018 року на суму 15600 грн, а тому не може бути боржником у вказаних правочинах та до неї не поширюються зобов`язальні норми чинного законодавства. В обґрунтування своїх стверджень вказує, що картку, видану на її ім`я було викрадено шляхом шахрайських дій [PERSON] . За вказаних обставин було заведене кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12018120140000386 від 19.06.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 357 КК України. Згідно обвинувачуваного акту у наведеному вище кримінальному провадженні відносно [PERSON] , [INFO] , [PERSON] було визнано потерпілою. /л.с.14-15/. Вироком Кіровського районного суду у м. Кіровограда від 19.11.2018 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.1 ст.357 КК України, та призначено йому покарання: за ч.3 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років із конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності; за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, [PERSON] визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років із конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності. На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 12.09.2018 року, більш суворим, призначеним цим вироком, [PERSON] , визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років із конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності. До строку призначеного покарання зараховано покарання, яке частково відбуте [PERSON] за вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 12.09.2018 року та строк попереднього ув`язнення [PERSON] у вказаному кримінальному провадженні, обраховуючи [PERSON] строк відбування покарання з 19.06.2018 року. Запобіжним заходом [PERSON] до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою. Цивільний позов потерпілої [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 50000 грн . в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] - відмовлено. Цивільний позов потерпілої [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні на залучення експерта для проведення експертизи у розмірі 572 грн. 00 коп. Речові докази: мобільний телефон «Sigma Mobile Comfort 50 senior», значки, жіночий годинник - залишено потерпілій [PERSON] ; кухонний ніж - знищено; грошові кошти в сумі 3600 грн. - повернуто потерпілій [PERSON] ; грошові кошти в сумі 2700 грн. - повернуто потерпілій [PERSON] . /л.с.16-20/. Розглядаючи даний судовий спір слід керуватись спеціальними нормами, що мають бути застосовані до вказаних правовідносин. Згідно пунктом 1.4 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», електронним платіжним засобом є платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Пункт 1.27 ст.1 вищевказаного закону дає визначення платіжній картці - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до 14.16. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Згідно п. 14.12. ст. 14 Закону, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. На підставі п. п. 1.1.2.1.12; 1.1.2.1.13 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний вжити заходів щодо до запобігання втраті (викраденню) карток, стікер РауРаss, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню. Згідно п.1.1.2.1.14 вищезазначених Умов, у випадку якщо держателю картки відомі факти про незаконне використання картки, він зобов`язаний у 3-х денний термін після усної заяви про втрату картки, стікер РауРаss, ПІНа, надати в Банку докладний виклад обставин втрати картки, і відомості про її незаконне використання. Відповідно до умов Договору клієнт зобов`язаний: застосовувати заходи до запобігання втрати картки, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання (п. 1.1.2.10 Умов і Правил); інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу, або отримання звістки про їх незаконне використання (п 1.1.2.11 Умов і Правил ); у 3-х денний термін після усної заяви про втрату картки, ПІНа надати письмову заяву в Банк (п. 1.1.2.12 УіП). Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на Картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи (п. 1.1.5.29 Договору). Банк не несе відповідальності за операції, що супроводяться правильним введенням ПІНу. (п.1.1.5.28). Згідно п. 6 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Національного банку України від 05.11.2014 року №705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Згідно п.2.1.1.9.10 у випадку втрати карти, виникнення підозр, що карта втрачена, або виникнення ризику несанкціонованого використання карти /ПІНу/ постійного пароля /одноразових паролів держатель повинен негайно виконати одну з таких дій: звернутися до Банку за телефоном, звернутися в Банк для блокування карти. Держатель карти несе відповідальність за всі операції з картою, вчинені по дату отримання банком повідомлення від клієнта про втрату карти включно (використовуючи телефон або через звернення в Банк) по дату отримання Банком повідомлення про втрату карти, відправленого у відповідності з керівництвом з використання системи MobileBanking або Internet Banking Приват-24 включно. З матеріалів справи не вбачається жодного доказу того, що позивачем було негайно повідомлено банк про втрату кредитної картки, та вчинялись дії щодо блокування картки, або докази того, що вона письмово зверталася в банк з приводу неправомірного використання банківської картки суду не надано. Натомість визнання відповідача потерпілою у кримінальному провадженні не є підставою для звільнення її від виконання кредитних зобов`язань по сплаті кредитної заборгованості, а тому це не вливає на цивільні права та обов`язки між сторонами. Разом з тим, клієнт має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку. Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда, не підтверджує та не спростовує наявність чи відсутність вини позивача щодо неналежного виконання кредитного зобов`язання. Більш того, вказаним вироком задоволений цивільний позов [PERSON] та стягнуто на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн, також повернуто грошові кошти у сумі 2700 грн, що були вилучені з її картки через укладання кредитних договорів. Варто зауважити, що у висновку ВСУ, викладеному у постанові від 20.06.2018 року по справі № 691/699/16-ц на яку звертає увагу суду позивач, Верховний Суд вказуючи як на одну з підстав обґрунтованості висновку суду першої інстанції, зокрема зазначив, що клієнт банку/держатель картки/, виявивши безпідставне списання коштів невідкладно повідомила позивача, тобто Банк та правоохоронні органи про цей факт. Відповідно до положень ст. 1073 ЦК України, у випадку безпідставного списання банком із рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування коштів із його рахунку, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із п.7.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів. Можливість використання для ініціювання переказу як на паперових розрахункових документах, встановлених п.22.1 ст.22 цього Закону, так і електронних засобах, встановлених п. 22.5, може здійснюватися клієнтом Банку як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно - технічних засобів, що забезпечують зв`язок з програмно - технічними засобами цього банку. Програмно - технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються НБУ. Відповідно до п. 6.7; 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій із їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ №223 від 30.04.2010 р., банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Таким чином, прийнявши до уваги, що позивач не надала суду жодного належного, об`єктивного та допустимого доказу, який би обґрунтовував її позовні вимоги про визнання її не боржником за кредитними договорами, не виходячи за рамки позовних вимог, суд не вбачає правових підстав, для його задоволення. Суд погоджується з поясненнями викладеними представником відповідача в матеріалах справи, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, відповідно до ст. 16 ЦК України. У зв`язку з необґрунтованістю, недоведеністю позовних вимог [PERSON] , вимоги щодо стягнення на її користь судового збору також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed