Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

\~У листопаді 2016 року позивачка звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідачки, в якому просила: визнати недійсним договір дарування житлової квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, [PERSON],за р. № 9927 від 31.08.2004 року. Застосувати правила реституції за ст. 216 ЦК України у вигляді повернення сторін з первісний стан, що передував укладенню оспорюваного правочину. В обґрунтування позову посилалася на те, що перебуваючи у похилому віці, маючи тяжкий стан здоров'я, враховуючи неможливість самостійно в достатньому обсязі доглядати за собою та нормально в повному обсязі готувати, прибирати, прати та виконувати інші справи по господарству, до позивачки звернувся її син разом із своєю дружиною - [PERSON], які запропонували позивачці укласти з дружиною сина договір довічного утримання, відповідно до якого, остання зобов'язувались доглядати за позивачкою, забезпечувати матеріально, готувати їжу, прибирати, прати білизну, допомагати по господарству, а житлова квартира належна позивачці, після її смерті перейшла би у володіння відповідачки по справі. Обговоривши всі умови вказаного вище правочину, влітку 2004 року, перебуваючи у нотаріуса сторони підписали, як позивачка вважала на той момент - договір довічного утримання, відповідно до якого, житлова квартира за адресою: [ADDRESS] переходила у власність [PERSON] після смерті позивачки, за умови, якщо вона буде доглядати за нею та виконувати усі вище оговорені обов'язки. Однак, після спливу декількох місяців відповідачка разом із сином позивачки виїхала за межі України до місця свого постійного проживання та звісно не надавала жодної допомоги. Після укладання вказаного договору, [PERSON] практично не надавала позивачці допомогу ані матеріально, ані фізично, не допомагала по господарству, не готувала їжу, не прала білизну, не купувала продукти. Відповідно до довідки до довідки серія ЗАП-К-82 № 026571, з 28 травня 1986 року мені встановлена II група інвалідності, та зазначено про непрацездатність позивачки. В подальшому, позивачка звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області із позовною заявою про визнання вказаного вище договору дарування недійсним. Однак, на той час, [PERSON] разом із сином позивачки приїхали до останньої, та запевнили її що будуть в подальшому доглядати за нею, однак зі спливом декількох місяців знов поїхали до Росії. З того моменту, позивачка я залишилась без сторонньої допомоги, зверталась і до сторонніх людей, і до сусідів із проханням надавати їй допомогу, а саме: готувати, прибирати, прати та виконувати інші справи по господарству а взамін після її смерті вони б отримали належну їй житлову квартиру. Таким чином, на теперішній час позивачка позбавлена будь якої сторонньої допомоги, оскільки ніхто не погоджується на догляд за нею без укладання договору довічного утримання. В подальшому, звернувшись за юридичною допомогою, позивачка отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої останній стало відомо, що 31 серпня 2004 року між нею, та [PERSON], було укладено договір дарування житлової квартири, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, Вакуленчука, буд.71 к.43, відповідно до якого обдарована набула право власності на це майно. Отже, як вказує позивачка, під час укладання вищевказаного договору, позивачка глибоко помилялась в природі правочину, про що їй стало відомо лише після спливу більш ніж 10 років після його укладання, а тому вона вважає, що даний договір дарування може бути визнаний недійсним з підстав, визначених у ст. 229 ЦК України, з поверненням сторін в первісний стан, що передував укладенню оспорюваного правочину, відповідно до ст. 216 ЦК України. Окрім того, звертаю увагу суду на той факт, що після оформлення договору дарування спірної житлової квартири на відповідачку і реєстрації права власності набувача, вона продовжувала проживати в квартирі та продовжую по теперішній час в ній проживати. При укладенні спірного договору позивачка помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки, підписуючи договір, бажала довічного утримання та завірила спірний договір, не вдаючись у зміст, окрім того, укладений договір не відповідає її внутрішній волі і не спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених договором. Так, як вказує позивачка, при вчиненні договору вона помилялась щодо його природи, прав та обов'язків сторін, що має істотне значення, оскільки відповідачка - дружина її сина, обіцяла довічно її доглядати, надавати матеріальну і іншу необхідну допомогу та виконувати визначені умови, і на таких умовах позивачка погодилась укласти зазначений договір, а як стало відомо в подальшому, було укладено зовсім інший договір. Тобто, укладаючи оскаржуваний договір дарування, позивачка мала на меті те, що відповідачка буде вічно надавати їй матеріальну допомогу та доглядати її, однак аж ніяк не мала наміру дарувати квартиру (ані сину, ані його дружині), оскільки іншого житла вона не мала та не має. Отже фактично, як зазначає позивачка, після підписання договору не звільнила квартиру, продовжує проживати у займаному приміщенні, зберігаючи суб'єктивне право на проживання в цьому помешканні, що притаманно для договору довічного утримання, який вона мала на меті укласти із [PERSON] Будучи непрацездатною особою похилого віку (1932 р.н.) з чисельними захворюваннями пов'язаними з похилим віком, будучи інвалідом II групи, потребуючи матеріальної і фізичної допомоги, маючи за єдине в неї житло спірне помешкання, вона не мала внутрішньої волі та в неї не було такої мети - безоплатно передавати це житло у власність іншій особі. Так, обставини викладені вище в сукупності не свідчать про її достеменну обізнаність про укладення безоплатної угоди на користь відповідачки, без отримання нею взаємних дій майнового або немайнового характеру з її боку. Позивачка вказує, що укладений договір порушує її права, оскільки в силу похилого віку, непрацездатності і за станом здоров'я, вона не мала на меті відчуження на користь відповідачки житлової квартири, яка є єдиним її житлом, а підписувала договір лише за умови довічного утримання відповідачкою і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений взагалі. У судове засідання позивачка та її представник не зявилися. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачка [PERSON] викликалася в судове засідання шляхом направлення судового доручення до компетентного суду Російської Федерації, проте Борський міський суд Нижегородської області повернув судове доручення з документами без виконання через неможливість їх вручення відповідачу та проведення окремих процесуальних дій стосовно нього через її неодноразову неявку в судові засідання. Тому суд, за згодою позивача та її представника відповідно до положень ст.ст.169, 224-226 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Статтею 60 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою\~ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України є, зокрема, вільне волевиявлення учасника правочину, що має відповідати його внутрішній волі. Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням. Згідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р., правочин, вчинений під впливом помилки відповідно по ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення Помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог ст. 5, 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідченої ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. У разі невідповідності законодавству України правочину нотаріус вправі відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Як вбачається із матеріалів справи, 31 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір дарування житлової квартири, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Мелітополь, Вакуленчука, буд.71 к.43, відповідно до якого обдарована набула право власності на це майно./а.с.5/ Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, справа № 6-69цс14 від 18 червня 2014 року, відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам\~ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~та\~ст. 229 ЦК України. Як вбачається з тексту оспорюваного договору в дарувальника ([PERSON]Ф.), нотаріусом не встановлено дійсне волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру. Позивач під час складання договору дарування помилялася щодо юридичних наслідків, які створює правочин. Неправильне сприйняття призначення договору вплинуло на волевиявлення позивача, тобто за інших обставин можна вважати, що така угода не була б укладена. Верховний Суд України в постановах Судової палати у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року, у справі № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1124цс15 висловив такі правові позиції: Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Під час укладання договору позивач був похилого віку, в зв'язку з цим мав необхідність у догляді й сторонній допомозі. Він зареєстрований і проживає в спірній квартирі, яка є єдиним житлом позивача. Після укладення договору відповідачі фактично не отримали нерухомість, а позивач продовжував та продовжує своє проживання в квартирі та ведення побуту. Згідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги те, що позивач вчинивши договір дарування належної їй квартири, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а після укладення договору відповідачі фактично не отримали нерухомість, а позивач продовжувала та продовжує своє проживання в квартирі та ведення побуту, суд приходить до висновку, що вимоги позову підставні, а тому їх слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved