Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У жовтні 2013 року представник ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/706 від 21.07.2008 р. у розмірі 310659,77 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 09.10.2014 р. позов залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача (а.с. 209). У березні 2014 р. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра», третя особа: [PERSON] про припинення договору поруки. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що в період з 06.08.2008 р. по 08.11.2013 р. [PERSON] з метою погашення заборгованості та виконання своїх зобов'язань за кредитним договором здійснені платежі на різні суми, а всього сплачено 138688,40 грн. Зазначає, що відповідно до умов кредитного договору № 6/4/2008/840-К/706 від 21.07.2008 р., а саме п. 1.3.1. відсотки за користування кредитом встановлені у розмірі 15,39 % на рік, кінцевий строк повернення кредиту до 12.07.2028 р. Після укладення договору в той же день на забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору, вона уклала з банком договір поруки № 6/4/2008/840-П/707, згідно умов якого вона поручилась перед банком за виконання [PERSON] своїх обов'язків, що виникають з умов кредитного договору, в разі його невиконання або не належного виконання позичальником. Відповідно до договору поруки від 21.07.2008 р. встановлено строк повернення кредиту до 12.07.2028 р., а також сплати відсотків в розмірі 15,39 річних. Зазначає, що відповідно до наданих банком документів, після кредитного договору , укладено декілька додаткових угод до кредитного договору, якими змінено процентну ставку за кредитом. З нею, як з поручителем, укладено тільки одну додаткову угоду № 1 від 15.06.2011 року, яка повторює поетапне змінення відсоткової ставки , та встановлення відсоткових періодів повернення зазначених відсоткових ставок. Як вбачається із наявних документів наданих суду, письмової згоди на укладання додаткових угод до кредитного договору, якими збільшено обсяг відповідальності, позивач як поручитель не надавала. 28.03.2014 р. [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просив визнати недійсним кредитний договір № 6/4/2008/840-К/760 від 21.07.2008 р., укладений між ПАТ «КБ Надра» та позивачем та виключити з реєстру іпотеки та заборони відчуження запис по іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке передано у іпотеку за іпотечним договором № 6/4/2008/980-1/708 від 21.07.2008 р., укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та ним, нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 21.07.2008 р. між ним та ПАТ «КБ «Надра» укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/760, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати кредит в іноземній валюті на загальну суму 30044 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 2677 від 21.07.2008 р. строком з 21.07.2008 р. з терміном погашення до 12.07.2028 р. зі сплатою 15,39 відсотків річних і погашення заборгованості за кредитом щомісяця в термін до 12 числа кожного місяця здійснювати у сумі 407,83 доларів США. Зазначає, що відповідач зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на загальну суму 30044 доларів США. Згідно належно оформленої заявки № 914 від 21.07.2008 р. на видачу готівки, відповідач видав позивачу готівку на загальну суму 29000 доларів США, тобто 1044 доларів США позивачу не надано і як слідство відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором. Тобто, з 21.07.2008 р. відповідач нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі 15,39 % річних і проводити погашення шляхом щомісячної сплати суми мінімального платежу - 407,83 доларів США виходячи з суми кредиту у 30044 доларів США, хоча насправді позивач отримав тільки 29000 доларів США. Зазначає, що спірний договір, укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/760 від 21.07.2008 р. між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір № 6/4/2008/980-1/708 від 21.07.2008 р. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки, позивач передав відповідачу в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив: 1 долар США дорівнює 4,85 грн. і саме виходячи із такого курсу йому надано кредит, та на сьогоднішній день курс валюти становить: 1 долар США дорівнює 10,90 грн. Отже, існує істотна заміна становища щодо виконання боргових зобов'язань. Зазначає, що існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку йому необхідно сплачувати, значно зросла, в зв'язку із чим значно погіршився його фінансовий стан. Неправомірне посилання відповідача лише на долари у кредитному договорі зумовило те, що при вчиненні правочину позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення для нього. З підвищенням курсу долара США по відношенню до національної грошової одиниці, обумовлене незалежним від сторін зовнішньоекономічними факторами, на які він, як споживач послуг не розраховував при укладенні договору і не міг передбачити їх настання. В момент укладення договору сторони не знали і не могли передбачити, що така зміна настане, і що зміна обставин зумовлена причинами , які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагались. Подальше виконання договору в умовах стрімкого падіння курсу гривні по відношенню до валюти кредиту призведе до явного порушення співвідношення майнових інтересів сторін і лишить його як позичальника того, на що він розраховував при укладенні договору. На момент укладання договору щомісячний дохід позивача складав 2500 грн. , на даний час позивач втратив роботу. Крім цього в його сім'ї дружина є інвалідом 3-ї групи з 2003 р., в зв'язку з перенесеною 10.10.2002 р. операцією, наслідками якої були ураження як центральної так і периферичної нервової системи. В зв'язку з перенесеною операцією їй необхідно як мінімум один раз на рік проходити судинну терапію, без проведення якої вона може бути обмежена в повноцінній життєдіяльності та трудової діяльності, в зв'язку з порушенням кровообігу у нервовій системі. Також їй передбачена програма реабілітації, відповідно до якої вона повинна проходити стаціонарне лікування раз на рік, диспансерний облік у невропатолога не менше 4 разів на рік, санаторне курортне лікування один раз на два роки, лікувальний масаж два рази на рік. Все це - лікування, придбання необхідних ліків та інше, коштує чи малих грошових затрат, які позивач не може собі дозволити, в тому числі більш ефективний курс лікування. Також на утриманні позивача знаходяться два неповнолітніх сина. Молодший син, [INFO], страждає на захворювання серця, у зв'язку з чим потребує стаціонарного обстеження кожні шість місяців, інакше дитина може отримати групу інвалідності. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачено згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України, шляхом порушення вимог закону банк покладає, як суб'єкт підприємницької діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ЦК України. Зазначає, що отримав від банку суму еквіваленту 140798 грн., загалом сплатив банку 138688,4 грн. Вважає, що повинен повернути банку кошти в сумі 2109,6 грн., що є залишком за тілом кредиту, з урахуванням сплачених по тілу кредиту та відсотками платежів. У зв'язку з тим, що на даний час не може сплатити усі кошти одразу через фінансові ускладнення, просить надати розстрочку на 6 місяців, місячний платіж за таких умов складатиме 351,60 грн. У судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, надав пояснення аналогічні вищевикладеним, представник [PERSON], як третя особа проти задоволення вимог [PERSON] не заперечував, підтримав та просив задовольнити. Представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги підтримав та просив задовольнити, надав пояснення аналогічні вищевикладеним. Представник [PERSON], як третя особа, проти задоволення вимог [PERSON] . не заперечував. Представник ПАТ «КБ «Надра» у останнє судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти зустрічних позовів. Суд, вислухавши пояснення представників позивачів за зустрічними позовами, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 21.07.2008 р. між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/706, відповідно до умов якого, банк зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті на загальну суму 30044 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 2677 від 21.07.2008 р. з терміном погашення до 12.07.2028 р. зі сплатою 15,39 відсотків річних і погашення заборгованості за кредитом щомісяця в термін до 12 числа кожного місяця здійснювати у сумі 407,83 доларів США (а.с. 6-7). 21.07.2008 р. між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки № 6/4/2008/840-П/707, відповідно до умов якого [PERSON] поручилася перед банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, відповідно до кредитного договору № 6/4/2008/840-К/706 (а.с. 8). А також були укладені додаткові угоди: - Додаткова угода №1 від 03.11.2010 року, відповідно до умов якої були частково змінені умови кредитного договору (а.с.9-12, 13); - Додаткова угода №2 від 15.06.2011 року, відповідно до умов якої було поетапно змінено відсоткову ставку, та встановлені відповідні періоди повернення зазначених відсоткових ставок (а.с. 14-18); - Додаткова угода № 3 від 15.06.2011 року, відповідно до умов якої були частково змінені умови кредитного договору (а.с. 19); - Додаткова угода № 4 від 31.01.2012 року, відповідно до умов якої було поетапно змінено відсоткову ставку, та встановлені відповідні періоди повернення зазначених відсоткових ставок ( 20- 24). Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені законодавцем у статті 230 ЦК України, на яку посилався позивач [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог. За приписами вказаної норми цивільного права у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотні значення (частина перша статті 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоди вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснено в п.п. 1, 7, 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману, що позивачем, в супереч вимогам ст.. 60 ЦПК України , не було зроблено. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на висновок аудиторської фірми ТОВ « Аудиторська фірма « Фінансовий експерт», який суд не може прийняти як належний та допустимий доказ , у розумінні положень ч.2 ст. 57, 58, ч.1 ст.59 ЦПК України. Усе вищевикладене дає підстави для відмови у задоволенні заявлених [PERSON] вимог. Стосовно позову [PERSON] про припинення договору поруки, суд також не вбачає підстав для його задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частиною 1 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов,язання, а також у разі зміни зобов,язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За змістом норм ст.ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення. при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Уживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України термін "порука" використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який І нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення ) розміру) неустойки тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права та інтересу шляхом звернення з вимогами про припинення договору поруки є хибним, оскільки припинення поруки, як зобов,язання, не тотожне припиненню договору поруки (редакція позовної вимоги). До того ж ст.. 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів судом, як визнання припиненим договору. Вимог про захист порушеного права шляхом визнання поруки припиненою суду не заявлялося. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed