Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач з урахуванням нової редакції позовної заяви від 12 травня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору і додаткової угоди до нього як укладених під впливом обману, договору іпотеки і додаткової угоди до нього та договору поруки внаслідок недійсності основного зобов’язання. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02 вересня 2008 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/3178/152457/82 про надання останньому кредиту в сумі 46550,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,35% річних та строком повернення кредиту до 02 вересня 2018 року, терміном на 120 місяців, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу грошові кошти, а позивач зобов’язався в строки, обумовлені кредитним договором та згідно графіка, починаючи з 02 жовтня 2008 року повертати отримані кредитні кошти, своєчасно сплачуючи кредит і відсотки за користування кредитом щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 732,59 долари США. За надання кредиту банк отримав від позичальника комісію за рахунок наданих кредитних коштів в сумі 931 долар США, що становить 2% від розміру заборгованості. З метою забезпечення виконання зобов’язань за кредитним договором між [PERSON] та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений 02 вересня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №1916 договір іпотеки №014/3178/152457/82/154, згідно якого позивач передав відповідачеві належне йому на праві власності на підставі державних актів на право власності на землю майно у вигляді двох суміжних земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,4143 га в с.Василівка по вул.Центральна,45а Солонянського району Дніпропетровської області, заставною вартістю 451060 гривень 00 копійок, що в еквіваленті складало 93059,62 доларів США, а приватним нотаріусом накладено заборону на відчуження зазначених земельних ділянок до припинення договору іпотеки, про що також було зроблено відповідні записи в реєстрі під №№1917,1918. Також між ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Катеринославського відділення Дніпропетровської обласної дирекції та [PERSON] як поручителем 02 вересня 2008 року було укладено договір поруки №014/3178/152457/82/155, згідно якого поручитель взяла на себе зобов’язання відповідати перед банком за борговими зобов’язаннями позивача по кредитному договору №014/3178/152457/82. 22 березня 2010 року між позивачем та банком було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/3178/152457/82, згідно якої були визначені боргові обов’язки позичальника, а строк погашення кредиту збільшено зі 120 до 240 місяців та внесено корективи до графіку погашення заборгованості, та укладено нотаріально посвідчену за реєстровим №2181 додаткову угоду до договору іпотеки №014/3178/152457/82/154. Позивач посилається на те, що спірний кредитний договір №014/3178/152457/82 містить суперечливості та дискримінаційні по відношенню до позичальника умови, був ним підписаний під впливом обману з боку банку, сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки узгоджені в договорі розміри відсоткової ставки за кредитом, ціни договору та розмір фактичного здороження кредиту не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, так як сума кредиту складає 46550 доларів США, а процентна ставка становить 14,35 % річних, а сплата позичальником щомісячного ануїтетного платежу зазначена у розмірі 732,59 доларів США, що не відповідає висновкам судово-економічної експертизи щодо ефективної і реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здороження кредиту та розміру ануїтетного платежу, який відповідав би зазначеній в умовах кредитування загальній вартості кредиту, в той час як волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі відповідно до ч. 3ст. 203 ЦК України, зокрема, волі позичальника відповідно до отримання кредиту, загальна вартість якого складає 87857,91 гривень, на умовах сплати річної процентної ставки у розмірі 14,35% та за умови здороження кредиту на користь банку з урахуванням реальної процентної ставки у розмірі 18,25% (3,9%) на додаткову суму 6438 гривень 35 копійок (договір добровільного страхування позичальника та майна) на користь третіх осіб, що не враховувалось при укладенні договору, та вбачається з підписаних позичальником документів: спірного кредитного договору, додатку №2 «Сукупна вартість кредиту», графіків погашення кредиту та договорів страхування. Умови кредитування, які реально встановлені, не відповідають зазначеним вимогам, а волевиявлення позивача на укладення договору на умовах, з яких сторони формально дійшли згоди з наявних у справі письмових документів не відповідає фактично встановленим істотним умовам договору, так як сторони у належній формі дійшли згоди щодо умов кредитування, визначених у кредитному договорі, але при цьому реальна відсоткова ставка не відповідає визначеній у п.1.2.1 кредитного договору і є більшою на 3,9%, в зв’язку з чим погоджений сторонами фактичний розмір є більшим, ніж погоджений сторонами у договорі, що свідчить про те, що банк приховав від позичальника повну та об’єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здороження кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позичальник сплатив би відповідачу, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній в договорі кількості таких платежів, що відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним, а таке зобов’язання не підлягає забезпеченню. Також посилається на неприйняття можливих посилань банку на ту обставину, що позичальник був в повній мірі ознайомлений з усіма умовами кредитування та підписав Додаток № 2 до кредитного договору «Сукупна вартість кредиту», оскільки підписом позивача було підтверджено ознайомлення лише з тією інформацією, яку надав позивачу відповідач, а вона була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору, а оскільки всі вказані розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь відповідача, то підписання оскаржуваного кредитного договору було здійснено під впливом обману з боку відповідача, а мотивом обману було отримання прихованого додаткового прибутку. Про наявність обману з боку банку при укладенні кредитного договору йому (позивачу) стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами судово-економічної експертизи, яка була призначена у справі за ухвалою суду в рамках підготовки справи до судового розгляду. Вважає, що оспорюваний кредитний договір був підписаний ним внаслідок введення його банком в оману, що згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним, а відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов’язання не підлягає забезпеченню, а тому з посиланням на ст.ст.203,215,236,524, ч.2 ст.548 ЦК України просить суд визнати недійсним як кредитний договір, так і правочини по забезпеченню його виконання у виді договору іпотеки та договору поруки, а також додаткові угоди до кредитного договору та договору іпотеки. Позивач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.98,т.2), у судове засідання 12 листопада 2014 року не з’явився, про причину неявки суду не повідомив, у зв’язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи без його участі, оскільки його інтереси в судовому засіданні представляв його представник [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 27 березня 2012 року (а.с.27 т.1) з усіма повноваженнями сторони у справі. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у новій редакції позовної заяви. Представник відповідача, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.97 т.2), в судове засідання не з’явився, надав суду заяву, в якій позов не визнав, просив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача та просив відмовити у задоволенні позову у зв’язку з його необґрунтованістю (а.с.100,т.2). Третя особа – приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у судове засідання не з’явилася, надавши листа про розгляд справи у її відсутність (а.с.96 т.2). Третя особа – [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.93,99 т.2), у судове засідання не з’явилася, про причину неявки суду не повідомила, у зв’язку з чим суд вважає можливим розглянути дану справу за відсутності вказаної особи. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10, ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов’язків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов’язання є кредитний договір, укладений між сторонами відповідно до вимог ст.ст.1054-1055 ЦК України, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обов’язковим до виконання сторонами. Судом встановлено, що 02 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/3178/152457/82 про надання кредиту в сумі 46550,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,35% річних зі строком повернення кредиту до 02 вересня 2018 року на термін 120 місяців (а.с.75-80, 81-87 т.1), відповідно до умов якого відповідач передав позивачеві грошові кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки від 03 вересня 2008 року (а.с.95,т.1) за мінусом плати за надання кредиту в розмірі 931 долар США (2% від розміру заборгованості) (а.с.95,т.1), а позивач зобов’язався в строки, обумовлені кредитним договором та згідно графіка (а.с.85,т.1), починаючи з 02 жовтня 2008 року повертати отримані кредитні кошти, своєчасно сплачуючи кредит і відсотки за користування кредитом щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 732,59 доларів США. Також судом встановлено, що 22 березня 2010 року між публічним акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року (а.с.88-92 т.1), відповідно до якої строк кредиту був збільшений до 240 місяців, тобто до 02 жовтня 2028 року. В забезпечення виконання зобов’язань за укладеним кредитним договором, як посилається позивач, між ним та відповідачем 02 вересня 2008 року був укладений договір іпотеки №014/3178/152457/82/154, а 22 березня 2010 року - додаткова угода до договору іпотеки, докази про що відсутні в матеріалах справи та не надавалися сторонами суду в процесі розгляду цивільної справи. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та відповідачем в особі Катеринославського відділення Дніпропетровської обласної дирекції було укладено договір поруки №014/3178/152457/82/155 від 02 вересня 2008 року (а.с.93-94,т.1), згідно якого поручитель взяла на себе зобов’язання відповідати перед банком за борговими зобов’язаннями позивача по кредитному договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року. За кредитним договором та відповідно до ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.610, ст.611 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов’язання внаслідок односторонньої відмови від зобов’язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Судом встановлено, що відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2012 року, залишеного без змін ухвалою ВССУ від 22 травня 2013 року у справі за позовом ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року були задоволені позовні вимоги та стягнуто солідарно з відповідачів по справі заборгованість в розмірі 600 745 гривень (а.с.96-100 т.1, а.с.51 т.2), при цьому за даним рішенням суду не було встановлено невідповідності кредитного договору вимогам чинного законодавства, а позивачем не оспорювався даний кредитний договір при розгляді судом зазначеної справи. Наявність заборгованості позичальника [PERSON] встановлена і на день розгляду справи судом (а.с.104-112 т.1, 26-50 т.2). В своєму позові позивач як на підставу визнання недійсним кредитного договору посилається на ч. 1 ст. 230 ЦК України, відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним, а обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач посилається на те, що під час підписання кредитного договору банк приховав від нього повну та об’єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та реальна відсоткова ставка за договором не відповідає визначеній у п.1.2.1 кредитного договору і є більшою на 3,9%, у зв’язку з чим погоджений сторонами договору розмір кредиту є більшим, ніж погоджено сторонами, а банк ввів в оману позивача оскільки вказав в договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, але достовірних та відносних доказів зазначеним обставинам в процесі розгляду справи суду не надав. Більш того, судом встановлено що відповідно до висновку судово-економічної експертизи №7517 від 20 лютого 2014 року (а.с.144-160 т.1) на момент укладання кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року ефективна відсоткова ставка становить 17,99%, реальна ставка відсотка складає 18,25%, а відсоткова ставка по кредиту визначена на рівні 14,35%. Відхилення в сторону зменшення встановленої відсоткової ставки за кредитним договором на момент його укладання становить стосовно ефективної ставки -3,64%, а стосовно реальної ставки -3,9%. Таким чином, посилання позивача про фактичне завищення відсоткової ставки на 3,9% спростовується висновками судово-економічної експертизи №7517 від 20 лютого 2014 року, згідно якої встановлено не завищення, а навпаки заниження банком відсоткової ставки на 3,9%. Також судом встановлено, що при укладенні спірного кредитного договору позичальнику роз’яснялась банком сукупна вартість кредиту в письмовій формі, а копія сукупної вартості кредиту отримана особисто позичальником [PERSON] 02 вересня 2008 року (а.с.87 т.1), тобто в день укладення кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року. При укладені сторонами 22 березня 2010 року додаткової угоди до кредитного договору також позивачеві надавалась інформація про сукупну вартість кредиту (а.с.92 т.1). Із змісту ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що визначена в ній інформація повинна бути надана кредитодавцем у письмовій формі, при цьому забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору. В той же час, факт надання зазначеної інформації підтверджується підписом позивача в письмовій інформації щодо сукупної вартості кредиту 02 вересня 2008 року (а.с.87 т.1), в якій зазначено, що позивач ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у банку, а тому у суду відсутні правові підстави вважати, що банком при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-ч.3, ч.5 та ч.6 ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, а згідно встановлених в судовому засіданні обставин, позивач мав намір та бажав отримати кредитні кошти. Згідно положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України) такий правочин визнається судом недійсним, при цьому обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування, що свідчить про те, що ознакою обману є умисел однієї зі сторін правочину щодо навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу було введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, при цьому обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, про що зазначено і в п.п.19-20 Постанови Пленуму Верхового суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, наявність умислу в діях ПАТ«[PERSON] Аваль», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману чи помилки повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто позивач [PERSON], при цьому факт обману повинен знаходиться у безпосередньому зв’язку з волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, проте в судовому засіданні позивач та його представник не довели наявність в діях відповідача ПАТ«[PERSON] Аваль», як сторони за спірним кредитним договором, умислу щодо навмисного введення іншої сторони – позивача [PERSON]Г в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторін має бути досягнуто згоди, а не досягнення сторонами в належній формі згоди щодо таких умов свідчить про те, що договір не є укладеним, в той час як згідно ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. В судовому засіданні позивачем не оспорювалась наявність саме його підписів в тексті укладеного кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року та доданих до нього документах (а.с.85-87 т.1), в тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, в зв’язку з чим не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про те, що його було введено в оману щодо істотних умов договору, оскільки в зазначених документах міститься вичерпний перелік інформації про умови надання кредиту, тарифи та перелік всіх видів платежів за даним кредитом, всі можливі нарахування та інші витрати, а вказане свідчить про те, що сторони в належній (письмовій) формі досягли згоди щодо всіх умов договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За клопотанням позивача та його представника у справі ухвалою суду від 12 червня 2014 року було призначено додаткову судово-економічну експертизу (а.с.57-58 т.2), але позивачем не проведено її оплату у зв’язку з чим експертна установа повернула справу без проведення зазначеної експертизи (а.с.71 т.2). Оскільки позивачем не доведено факту навмисного введення його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а факт завищення відсоткової ставки за кредитом спростовується висновками судово-економічної експертизи, то відсутні і правові підстави для визнання кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року та додаткової угоди № 1 від 22 березня 2010 року недійсними з підстав, визначених в ч. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року та додаткової угоди № 122 березня 2010 року, то не підлягають задоволенню з огляду на ч. 2 ст. 548 ЦК України і вимоги про визнання недійсними договору іпотеки №014/3178/152457/82/154 від 02 вересня 2008 року та додаткової угоди до нього від 22 березня 2010 року, які були укладені між позивачем та відповідачем та договору поруки №014/3178/152457/82/155 від 02 вересня 2008 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем по справі. У зв'язку зі звільненням позивача від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" та відповідно до ст. 88 ЦПК України в зв’язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати у справі не стягуються з позивача, а компенсуються за рахунок держави в установленому законом порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed