Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

4 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та пені по виплаті аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10.06.2005 між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу народилася дитина син [PERSON], [INFO]. 22 червня 2012 р. шлюб між сторонами розірвано за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2014 р. стягнуто з [PERSON] користь позивача аліменти у розмірі 25% від доходу щомісячно, але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення [PERSON], [INFO] повноліття, починаючи з 26.12.2013. Починаючи з квітня 2014 р. відповідач [PERSON] проводив часткову сплату нарахованих аліментів. Станом на 01.10.2017 заборгованість по сплаті аліментам складає 6 766,05 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку. Також, в порядку, передбаченому ст. 196 СК України, позивач просить суд стягнути з відповідача суму пені за прострочення сплати аліментів за період з 28.10.2014 по 01.10.2017, розмір якої складає 6 351,30 грн. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2017 відкрито провадження у справі та справа призначена до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 14). 28.11.2017 від [PERSON] до суду надійшли заперечення (відзив), згідно із якими відповідач просить суд закрити провадження в справі в частині стягнення заборгованості по виплаті аліментів, в решті частині вимог відмовити, посилаючись на ті обставини, що рішенням суду від 25.02.2014 року вже стягнуті аліменти на утримання [PERSON] до досягнення ним повноліття, тобто до 23.08.2023 року, отже позивач висуває вимогу за період, щодо якого існує судове рішення, яке набрало законної сили. Щодо решти вимог, то вони є безпідставними, оскільки розрахунок заборгованості виконано не державним виконавцем, а позивачем на підставі власних припущень, станом на 01.10.2017 заборгованість по аліментам відсутня, а тому немає і підстав для стягнення неустойки (а.с. 18). 15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено у новій редакції. Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судовому засіданні 26 грудня 2017 р. судом було зясовано думку учасників справи про подальший процесуальний порядок розгляду справи, за наслідками чого постановлено ухвалу від 26.12.2017, за якою розгляд справи було продовжено за правилами ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін спору, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи (а.с. 38). 02.01.2018 від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що дійсно виконавчий лист про стягнення аліментів до виконавчої служби не подавала, розрахувала розмір заборгованості самостійно, оскільки обовязку на подання виконавчого листа до виконавчої служби не мала, а відповідачем не спростовано належними доказами відсутність заборгованості. Більше того, відповідач не виконує свого обовязку додатково надавати кошти на оздоровлення дитини, лікування, навчання та гармонічний розвиток (а.с. 41-43). 17.01.2018 від [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно із якими зазначає, що із набранням чинності новою редакцією ЦПК України не відпали підстави для закриття провадження у справі, оскільки позивач обґрунтовує свої вимоги рішенням суду про стягнення аліментів з відповідача на її користь, починаючи з 26.12.2013 до досягнення дитиною повноліття. Відповідач наполягає, що вимоги в частині стягнення заборгованості з оплати аліментів за період з 26.12.2013 по 01.10.2017 не підлягають розгляду та в цій частині справа має бути закрита. Позивач не зверталась до виконавчої служби із виконавчим листом про стягнення аліментів, отже, відповідач добровільно надавав допомогу на утримання сина, і грошові кошти перераховував на банківську картку позивача. Проте, не всі платіжні квитанції зберіглись, та інформацію про платежі може надати позивач зі своєї банківської карти. Позивач висуває вимоги поза межами трирічного строку давності, а також не враховує розмір доходу відповідача. Інші посилання позивача у відповіді на відзив не ґрунтуються на законі (а.с. 53-54). У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, і просили у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, суд доходить такого висновку. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що 10 червня 2005 р. між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції, актовий запис № 160, про що було видано свідоцтво І-ЖС № 003869. Під час шлюбу народилася дитина, син [PERSON], [INFO], який проживає разом з матірю. 22 червня 2012 р. за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2014 р. стягнуто з [PERSON] користь позивача аліменти у розмірі 25% від доходу щомісячно, але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення [PERSON], [INFO] повноліття, починаючи з 26.12.2013. Відповідно до ст.ст. 191, 201 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Таким чином, з урахуванням викладених приписів Сімейного кодексу України, стягнення заборгованості по аліментам не є тотожним стягненню аліментів за рішенням суду, як помилково вказує відповідач у заявах по суті справи. В даному випадку заборгованість по аліментам може утворюватися, у тому числі в разі несвоєчасної та не в повному обсязі сплати аліментів, присуджених за рішенням суду. Тому, відсутні підстави для закриття провадження в частині вимог про стягнення заборгованості, як на тому наполягав відповідач. Разом із тим, в силу вимог ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Порядок стягнення аліментів передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016, згідно з якою визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобовязаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобовязаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Аналогічний зміст в частині субєкта визначення розміру заборгованості та порядку його визначення мали і ч.ч. 3, 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла до 05.10.2016, і в яких визначено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше ніж встановлено СК України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику у разі: якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках. Згідно з ч. 9 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Із зазначених правових норм слідує, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем, а не стягувачем чи боржником, про що останні повідомляються. Визначивши розмір, на заборгованість, яка виникла з вини боржника, нараховується пеня. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. На підставі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачем заявлено позов про стягнення заборгованості за аліментами за період з 26.12.2013 по 01.10.2017 в розмірі 6 766,05 грн. Так, як видно із матеріалів справи і не заперечується сторонами, відповідачем здійснювалися щомісячні виплати аліментів на користь позивача у добровільному порядку, позивач не звертався до державного виконавця ані з заявою про примусове виконання судового рішення, ані з приводу несплати відповідачем або недоплати відповідачем їй аліментів. Позивачем також підтверджено той факт, що відповідачем аліменти сплачувалися добровільно майже щомісяця без предявлення виконавчого листа до виконавчої служби для примусового виконання, заборгованість державним виконавцем взагалі не визначалась, оскільки виконавчий лист до виконання не предявлявся. Отже, суд приходить до висновку, що надані позивачем до суду самостійно проведені розрахунки заборгованості із сплати аліментів усупереч вимогам ст. 195 СК України, ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» (ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» у попередній редакції) розраховані не державним виконавцем, а тому є неналежним доказом відповідно до вимог закону. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не надала суду належних доказів та обґрунтувань заявленого позову, а також не надала суду належний розрахунок, виконаний державним виконавцем, а тому в частині вимог про стягнення заборгованості по аліментам з [PERSON] суд відмовляє. Щодо вимог позивача про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів суд встановив наступне. За змістом ст. 196 СК України, відповідальність у вигляді пені за виникнення заборгованості настає у разі винних дій боржника, відтак для застосування такого виду відповідальності необхідно встановити факт наявності у виникненні такої заборгованості вини особи, яка за рішенням суду зобов'язана сплачувати аліменти. Виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України, суд, відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, повинен встановити обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки, факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є реалізацією права позивача, яким він користується на власний розсуд, і час звернення до суду сам по собі не може бути визначальним у періоді, з яким законодавство пов'язує такі дії відповідача, що тягнуть за собою відповідальність у вигляді пені. Більш того, законодавством передбачено обов'язок вжиття заходів до належного виконання рішення суду про стягнення аліментів як стягувача, так і боржника, та відповідні наслідки невиконання такого обов'язку для кожної сторони. Враховуючи те, що правова природа відповідальності у вигляді пені за змістом ст. 196 СК України така, що настає у разі винних дій боржника, направлених на ухилення від виконання рішення суду по сплаті аліментів, що призвели до виникнення заборгованості, а не за ухилення від виконання самого обов'язку по утриманню дитини, в діях відповідача відсутня така винна поведінка, оскільки вона не підтверджується доказами в справі. Суд вважає, що докази наявності вини відповідача, які б свідчили про його свідоме ухилення від сплати аліментів за рішенням суду, в справі відсутні. Так, відділ ДВС на момент звернення позивача з позовом до суду не визначав для відповідача розмір його фактичної заборгованості, не повідомляв про розмір аліментів, які підлягали сплаті. Відділ ДВС не повідомляв відповідача про утворення за ним заборгованості та про порядок її нарахування. До відділу ДВС боржника не викликали, він не приховував місце роботи та проживання. Розрахунок заборгованості за заявою сторін виконавчого провадження, з врахуванням документів про здійснення платежів та доходів відповідача за спірний період, державним виконавцем не проводився, а із розрахунком заборгованості, на яку позивач нарахувала пеню, відповідач не погодився. Фактично рішення суду про стягнення аліментів відносно відповідача примусово не виконується, що свідчить про відсутність передбачених законом підстав для застосування ст. 196 СК України. Слід зазначити, що добровільне виконання відповідачем обов'язку по сплаті аліментів без знаходження виконавчого листа у відділі ДВС за місцем його проживання, свідчить про те, що він не ухиляється від виконання своїх обов'язків по сплаті аліментів, а, отже, відсутня його вина у виникненні заборгованості при їх сплаті, при тому, що виконавчий лист про стягнення аліментів взагалі не подавався позивачем на примусове виконання. Таким чином, обізнаність відповідача про ухвалення судом відносно нього рішення про стягнення аліментів та положення закону, які дають право позивачеві самостійно вирішувати питання звернення рішення до примусового виконання, відсутність відомостей про належне повідомлення його про таке звернення, що зобов'язувало б його діяти відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», дають підстави для звільнення відповідача від обов'язку сплачувати пеню з підстав, заявлених позивачем. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Доводи позивача про те, що визначена нею самою заборгованість по аліментах виникла з вини відповідача у зв'язку з його ухиленням від виконання судового рішення, суперечить встановленим судом обставинам, яких і вона сама не спростувала, зокрема, про те, що неустойка за ухилення від сплати аліментів на підставі рішення суду нею нарахована за той період, коли вона сама не подавала виконавчий лист на примусове виконання, а відповідач за відсутності виконавчого листа у відділі ДВС за місцем свого проживання сам вжив заходів до сплати аліментів позивачу. Будь-яких доказів того, що з моменту ухвалення рішення суду відповідач умисно ухилявся від сплати коштів на утримання сина або вчиняв дії, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи тощо), в справі також немає. Позивач також не зверталась до відділу ДВС з приводу виникнення за ним заборгованості з цих підстав, враховуючи, що пеня нараховується з часу невиконання рішення суду, а не з часу, з якого присуджені аліменти. На підставі викладеного суд доходить висновку про недоведеність вини відповідача у виникненні розрахованої позивачем самостійно заборгованості по сплаті аліментів, а позивач, будучи обізнаною про обов'язок відповідача сплачувати присуджені за рішенням суду аліменти, до виконання виконавчий лист не пред'явила, тобто не скористалась наданими їй чинним законодавством правами, а діяла на власний розсуд, розмір заборгованості належними доказами не підтверджений, відтак позов задоволенню не підлягає. Судові витрати з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed