Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про тлумачення заповіту. В огрунтування позовних вимог зазначив, що 03.11.2016 року Млинівською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №165/2016 щодо спадщини, яка відкрилася [INFO] внаслідок смерті його батька - [PERSON], що проживав с.Перемилівка Млинівського району Рівненської області У Млинівську районну державну нотаріальну контору представлено заповіт, складений [PERSON], посвідчений секретарем Перемилівської сільської ради Млинівського району Рівненської області Хмілевською Р.І. 30.04.2010 р. за реєстровим №15. Листом від 18.05.2017р. за вих.№424/02-14 нотаріус повідомив позивача про неможливість видачі свідоцтва і право на спадщину за заповітом на майно, а саме житловий будинок, що залишився після смерті спадкодався, який помер [INFO], у зв'язку з тим, що деякі частини заповіту суперечать чинному законодавству, а саме: - заповідач при розподілі нерухомого майна вказав, що це майно має успадковуватися спадкоємцями «без права продажі», що є прямим обмеженням права власності; - заповівши житловий будинок по 1/5 частині, спадкодавець розподілив надвірні будівлі між спадкоємцями не в пропорційних частках по відношенню до заповіданого будинку, що суперечить чинному законодавству, так як надвірні будівлі є складовими частинами житлового будинку і мають спадкуватися в тих самих частках, що й будинок; - у тексті заповіту не вказана адреса житлового будинку з надвірним будівлями який має спадкуватися. Просить винести рішення суду яким тлумачити заповіт [PERSON], посвідчений секретарем Перемилівської сільської ради Млинівського району Рівненської області Хмілевською Р.І. 30.04.2010 р. за реєстровим №15, а сааме: вважати волю заповідача такою, що полягала у розпорядженні ним майном - житловим будинком з надвірними будівлями наступним чином: «Житловий будинок, який заповів [PERSON] є житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]» «Житловий будинок з надвірними будівлями заповідається: [PERSON], 1947 року народження, [PERSON], 1950 року народження, [PERSON], 1949 року народження, [PERSON], 1959 року народження, [PERSON] 1979 року народження в рівних частках по 1/5 кожному спадкоємцю; Зазначена у заповіті умова спадкування спадкоємцями житлового будинку з надвірними будівлями «без права продажі» є нікчемною та не підлягає врахуванню в процедурі спадкування. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, звернулись до суду з письмовими заявами в яких вказали, що позовні вимоги визнають повністю, просять справу розглядати у їх відсутності. (а.с.17, 22, 23) Відповідач [PERSON] та його предствник - адвокат Жилінська Т.П. в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю, просили їх задовольнити. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з'явилися будучи належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. Дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є сином спадкодавця [PERSON], який помер [INFO]. Згідно копії заповіту, посвідченого секретарем Перемилівської сільської ради Млинівського району Рівненської області Хмілевською Р.І. 30.04.2010 р. за реєстровим №15 заповідач зробив наступне розпорядження: - житловий будинок без права продажі, колодязь заповів: [PERSON] 1947 року народження, [PERSON] 1950 року народження, [PERSON] 1949 року народження, [PERSON] 1959 року народження, [PERSON] 1979 року народження - літню кухню, хлів комору, прибудову на гуси: [PERSON] 1979 року народження - льох, курник: [PERSON] 1979 року народження, [PERSON] 1949 року народження гараж, вагончик, погріб: [PERSON] 1947 року народження. Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок серії [NUMBER] від 22.11.2007 року, [PERSON] за життя належав житловий будинок по [ADDRESS], що також підтверджується, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16987444 від 10.12.2007 року. (а.с.8-9) Відповідно до листа вих.№424/02-14 від 18.05.2017р. нотаріус повідомив позивача про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, а саме частину житлового будинку, залишився після смерті [PERSON], який помер [INFO], у зв'язку з тим, що деякі частини заповіту суперечать чинному законодавству, а саме: - заповідач при розподілі нерухомого майна вказав, що це майно має успадковуватися спадкоємцями «без права продажі», що є прямим обмеженням права власності; - заповівши житловий будинок по 1/5 частині, спадкодавець розподілив надвірні будівлі між спадкоємцями не в пропорційних частках по відношенню до заповіданого будинку, що суперечить чинному законодавству, так як надвірні будівлі є складовими частинами житлового будинку і мають спадкуватися в тих самих частках, що й будинок; - у тексті заповіту не вказана адреса житлового будинку з надвірним будівлями який має спадкуватися. (а.с.7) У відповідності до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Водночас, ч. 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч.ч. 1 та 5 та ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Щодо суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.1216-1219 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1233-1236 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Водночас, ст. 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Згідно ч.4 ст.213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на вищевикладене суд зазначає, що метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Водночас, наведені правила тлумачення правочину суд застосовує при тлумаченні заповіту з урахуванням специфіки спадкових правовідносин. Тлумачення заповіту здійснюється після відкриття спадщини. Крім цього, суд здійснює тлумачення виходячи із одностороннього характеру заповіту, в якому дія лише однієї особи (заповідача) породжує права та обов'язки для інших осіб. До того ж, встановлений ст. 213 ЦК України перелік обставин, які мають значення для тлумачення змісту правочину, не є вичерпним. Виходячи з аналізу положень норм ст.ст. 213, 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також те, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Як визначено ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, заповідаючи своє майно (житловий будинок) [PERSON] дійсно у заповіті висловив не відповідаючу закону умову «без права продажі». Згідно ч.2 ст.1242 ЦК України умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства. Згідно ст.380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно- правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Як визначено ч.1, 2 ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 та 2 ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи норми ст.ст.186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об'єкти визнаватися не може. Дане твердження міститься у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ". Таким чином, житловий будинок як головна річ підлягає спадкуванню спадкоємцями у визначених заповідачем частках (по 1/5 кожному) разом з господарсько-побутовими будівлями, як приналежністю до головної речі. На праві власності [PERSON] належав лише один будинок житловий з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно) Отже, адресою житлового будинку, який відноситься до спадкового майна [PERSON] необхідно вважати вищезазначену. З огляду на зазначені приписи ЦК України, докази надані учасниками справи, враховуючи наявність між сторонами спору щодо тлумачення заповіту, останній підлягає тлумачення в порядку визначеному ст. 1256 ЦК України. Враховуючи наведене, на підставі статей 213, 316, 319, 1242, 1256 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved