Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "ПриватБанк" звернулося до суду у жовтні 2017 року з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 33854,73 гривні та судового збіру у сумі 1600 гривень. В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору б/н від 14.09.2011 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідачу банком був наданий кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивачем своєчасно було виконано свій обов'язок надати кредитні кошти. Відповідачем було порушено зобов'язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і процентів за користування кредитними коштами, тобто умови кредитного договору щодо погашення кредиту, процентів відповідачем не виконуються. Заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 31.08.2017 року становить 33854,73 грн., яка складається з наступного: - заборгованість за кредитом 510,00 грн.; - заборгованість по процентами за користування кредитом 26861,90 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 4394,51 грн.; А також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: - штраф (фіксована частина) 500,00 грн; - штраф (процентна складова) 1588,32 грн. Тобто, загальна сума грошових зобов'язань, що підлягає сплаті за кредитним договором станом на 31.08.2017 року загалом складає 33854,73 грн. Від представника позивача до суду надійшла письмова заява в якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, прозовні вимоги заперечив у повному обсязі, також надав заяву про застосування позовної давності, адже відповідно до наданого банком розрахунку остання операція по картковому рахунку проводилася 29.09.2014 року. У задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Перевіривши письмові докази у справі, суд вважає позов ПАТ КБ «ПриватБанк» є таким, що не підлягає задоволенню враховуючи наступне. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами по справі договору б/н від 14.09.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначені правовідносини сторін регулюються ст. ст. 257, 258, 526, 527, 530, 1049,1050, 1054-1055 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], отримала кредитні кошти у розмірі 300 грн. на підставі власної заяви, однак не належним чином виконувала умови договору, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Однак позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як розяснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 Про судове рішення у цивільній справі встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Задовольняючи клопотання представника відповідача щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5 ст.261 ЦК України). Судом встановлено, що остання банківська операція здійснена відповідачем 12.06.2014 року. Обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності матеріали справи не містять. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Відповідно до вхідного номеру позовна заява надійшла до Ізюмського міськрайонного суду 05.10.2017 року, а згідно поштової накладної №0115300125222066 позовну заяву відправлено на адресу суду 29.09.2017 року. Тобто на час звернення до суду строк позовної давності сплив. Позивач не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст. 256, 257, 258, 264, 525, 526, 530, 257, 1049, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed