Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

17.03.2016 року позивач [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про примусове виконання грошового зобов`язання в натурі, в якому просив суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 72000,00 (сімдесят дві тисячі) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 1909255,32 (один мільйон дев`ятсот дев`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн. 32 коп. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2016 року дана справа зареєстрована та розподілена на суддю Саган В.М. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним, 18.02.2015 року між ним, [PERSON] , та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач у присутності двох очевидців отримав від нього позику в сумі 72000,00 (сімдесят дві тисячі) доларів США. що за офіційним курсом Національного банку України, на сьогоднішній день становить 1909255,32 (один мільйон дев`ятсот тридцять тисяч триста сімдесят чотири) гривень 86 коп. Відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути позику до 01.09.2015 року, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем [PERSON] власноручно. Крім того, 18.02.2015 між ним, [PERSON] , та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] у присутності двох очевидців отримав від нього позику в сумі 110000,00 (сто десять тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України, становить 2949183,82 (два мільйони дев`ятсот сорок дев`ять тисяч сто вісімдесят три гривні) 82 коп., що підтверджується розпискою написаною відповідачем [PERSON] власноручно. Вказані розрахунки вчиненні відповідно до офіційного курсу долара до гривні, станом на 15.03.2016 року, тобто 2651.7435 грн. за 100 доларів США. Відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути позику до 01.09.2015 року, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноручно. У вищевказаний строк, на порушення своїх договірних зобов`язань, відповідач [PERSON] позику не повернув. На його прохання про добровільну сплату заборгованості ніяким чином не відреагував. Крім того, як йому стало відомо, відповідач [PERSON] намагається навмисно ухилитись від виконання свого грошового зобов`язання, а саме: в розписці вказав невірну адресу фактичного проживання: [ADDRESS] , хоча насправді зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] ; розмістив оголошення про продаж житлового будинку та земельної ділянки на різних сайтах з продажу нерухомості, намагається відчужити майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить йому на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; виготовив паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Невиконання відповідачем [PERSON] свого зобов`язання порушує його права, що відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України дає йому право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, відповідно до встановленої підвідомчості цивільних справ. Також до позовної заяви позивач надав до суду заяву про забезпечення позовних вимог, відповідно до якої просить суд накласти арешт на житловий будинок, загальною площею 155,8 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності та земельну ділянку, площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Дударків, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. 1 квітня 2016 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 01.04.2016 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 155,8 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності та земельну ділянку, площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Дударків, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. 18.04.2016 року до суду надійшла заява від позивача про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь за договорами позики від 18.02.2015 року борг на загальну суму 182 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 4 636 457,64 грн. (чотири мільйони шістсот тридцять шість тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень 64 коп. та врахувати раніше сплачений судовий збір в максимальному розмірі - 6890 грн. 04.05.2016 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суд накласти арешт на транспортний засіб: бренд Volvo, модель ХС70, рік виготовлення 2008, дата реєстрації об`єм двигуна 3192, державний номер транспортного засобу [NUMBER] , що належить [PERSON] 04.05.2016 року ухвалою суду задоволено заяву позивача про забезпечення позову т накладено арешт на транспортний засіб: бренд Volvo, модель ХС70, рік виготовлення 2008, дата реєстрації об`єм двигуна 3192, державний номер транспортного засобу [NUMBER] , що належить [PERSON] 31.05.2016 року до суду надійшли від відповідача [PERSON] заперечення на позовну заяву, в яких він зазначає, що у поданій позовній заяві позивачем повідомляється про укладення між Сторонами Спору договору позики, даний факт не відповідає дійсності, між [PERSON] та ним, тобто [PERSON] ніколи не було укладено ніякого договору позики, якби такий договір було укладено, його у якості доказів було б додано до позовної заяви. Подані до суду копії розписок від 18 лютого 2015 року, були написані під примусом. Шляхом залякування та силою отримані від нього. Розписки на суму 182 тисячі доларів було написано ним під страхом розправи із ним та його сім`єю, про що до поліції та прокуратури подано відповідні заяви. Коштів, зазначених у розписках, він від [PERSON] ніколи фактично не отримував. Вважає, поданий позов [PERSON] до нього «Про примусове виконання грошового зобов`язання в натурі», таким, що ґрунтується на сфальшованих документах, отриманих із застосуванням погроз та насильства, а отже на цій підставі не може бути задоволений судом. У зв`язку з вищевикладеним просив, суд у задоволенні позову [PERSON] до нього «Про примусове виконання грошового зобов`язання в натурі» відмовити в повному обсязі. 09.12.2016 року до суду надійшли від відповідача [PERSON] доповнення до заперечення від 31.05.2016 року. Які обґрунтовує тим, що розписка на суму 72 тисячі дол. США від 18.02.2015 року, та розписка на суму 112 тисяч дол. США від 18.02.2015 року недійсні, оскільки при їх вчиненні недотриманні вимоги закону ст.192 ЦК України-гроші (грошові кошти)., ст. 1047ЦК України - щодо письмової форми договору позики, ст. 524 ЦК України - щодо валюти зобов`язання, ст.1046 ЦК України щодо обов`язку фактичної передачі коштів, або речей. Дії позикодавця повністю суперечать вимогам закону. Тому просив суд у позові позивачу- [PERSON] до нього відповідача - [PERSON] «Про примусове виконання кошового зобовязання в натурі» - відмовити в повному обсязі. Відповідно до розпорядження № 504 № 27.12.2016 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики, оскільки відповідно до рішення Вищої ради юстиції № 3286/0/15-16 від 19.12.2016 року суддю [PERSON] звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 27.12.2016 року дану справу зареєстрована та розподілена на суддю Вознюка С.М. Ухвалою суду суддя Вознюк С.М. 12.12.2016 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про примусове виконання грошового зобов`язання в натурі - прийняв до свого провадження та призначив дану цивільну справу до судового розгляду в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області. 31.03.2017 року представник відповідача через канцелярію суду подав клопотання про зупинення провадження у даній цивільній справі до вирішення цивільної справи № 761/46311/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики удаваним правочином, що перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва, оскільки предметом судового розгляду у цій справі є визнання договору позики і виданих на його виконання розписок від 18.02.2015 року - удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину - інвестиційного договору, що суттєво впливає на правильне встановлення обставин у цивільній справі №359/2483/16-ц. 04.04.2017 року ухвалою суду клопотання представника відповідача - адвоката Чернюшка Івана Григоровича, - задоволено. Зупинено провадження у цивільній справі №359/2483/16-ц позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі №761/46311/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики удаваним правочином, що перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва. 29.09.2017 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, оскільки ухвалою від 31.07.2017 року цивільний позов у справі № 761/46311/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики удаваним правочином, залишено без розгляду. 30.08.2017 року вказана цивільна справа разом з апеляційною скаргою на ухвалу суду від 31.07.2017 року була направлена до апеляційного суду м.Києва. Згідно копії ухвали апеляційного суду м. Києва від 05.09.2017 року апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 31.07.2017 року призначено до розгляду на 10-10 годину 25.09.2017 року. 13.10.2017 року представник відповідача через канцелярію суду подав клопотання про зупинення провадження у даній цивільній справі до вирішення цивільної справи № 761/46311/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики удаваним правочином, що перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва, оскільки предметом судового розгляду у цій справі є визнання договору позики і виданих на його виконання розписок від 18.02.2015 року удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину інвестиційного договору, що суттєво впливає на правильне встановлення обставин у цивільній справі №359/2483/16-ц. 17.10.2017 року клопотання представника відповідача - адвоката Чернюшка І.Г. - задоволено. Зупинено провадження у цивільній справі №359/2483/16-ц позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі №761/46311/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] до про визнання договору позики удаваним правочином, що перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва. 07.02.2019 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про поновлення провадження по справі, оскільки обставини, що викликали зупинення провадження у даній цивільній справі відпали. Набрало законної сили судове рішення Шевченківського районного суду м. Києва в цивільній справі №761/46311/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики удаваним правочином. 08.02.2019 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення коштів за договором позики. 09.04.2019 року позивач подав клопотання про залучення в якості співвідповідача [PERSON] , оскільки на момент отримання безпроцентної позики (18.02.2015 р.) відповідач: [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] Кошти позичались для закінчення будівництва і проведення ремонту будинку відповідача вважає, що дана позика використана в інтересах сім`ї, чим було створено обов`язок повернення боргу для дружини відповідача - [PERSON] 09.04.2019 року до суду надійшли заява від позивача про часткову зміну підстав позову, в якій суд просить солідарно стягнути з співвідповідачів на його користь за договорами позики від 18.02.2016 року борг на загальну суму 182 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 4 636 457,64 грн. (чотири мільйони шістсот тридцять шість тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень 64 коп та врахувати раніше сплачений судовий збір в максимальному розмірі - 6890 грн. В судовому засіданні 09.04.2019 року від позивача [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову, згідно якої позивач просив суд забезпечити поданий ним позов, шляхом накладення арешту: на Ѕ частини житлового будинку загальною площею 155,8 м.кв. який розташований за адресою : [ADDRESS] . Реєстраційний номер суб`єкта нерухомого майна : 395940532208; та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 322883601:01:035:0410, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер: 160902432208. Дане майно належить [PERSON] на підставі Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року по справі 359/6085/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; на все майно, що належить [PERSON] , т.я. в разі задоволення касаційної скарги у справі №61-13479 ск 18 [PERSON] повертається право власності на Ѕ частини житлового будинку загальною площею155,8 м.кв. та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , після чого [PERSON] не буде мати будь-яких перешкод в розпорядженні своїм майном. 09.04.2019 року ухвалою суду розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики здійснюється в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, оскільки провадження у справі було відкрито за вимогами ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15.12.2017 р., і підготовче судове провадження проведено без представника відповідача, з метою недопущення прав учасників судового розгляду, суд вважає за необхідне надати представнику відповідача право на подання письмового відзиву на позовну заяву, а позивачу право надати письмові пояснення на відзив у справі до початку розгляду справи по суті. 11.04.2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, - відмов лено. 10.05.2019 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, у відзиві вказував, що позивач надає суду розписки від 18 лютого 2015 року на суму 182 тисячі доларів. Дана розписка написана відповідачем [PERSON] під залякуванням та страхом розправи, що до прокуратори було подану відповідну заяву. Дані кошти відповідач [PERSON] від позивача фактично ніколи не отримував і не враховувались, що можуть підтвердити свідки. Позивачем у позові не наведено підстав для стягнення заборгованості, не надано історії їх виникнення, свідомо замовчується відсутність доказів. Вимога про повернення коштів є неправомірною, ґрунтується на зобов`язаннях, які не відбувались у реальності. Вимога позивача щодо повернення коштів є обманом суду, є недобросовісною та несправедливою щодо відповідача [PERSON] , який був змушений під страхом погроз взяти на себе борг щодо коштів, які фактично не отримував, і сума боргу якого фактично не підтверджується укладеним договором позики. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивач не надав суду укладений письмовий договір позики, який би містить всі обов`язкові ознаки укладеного договору та зобов`язання, строку щодо повернення суми позики. Розписка як документ, що підтверджує зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У зв`язку з вищевикладеним просив суд винести рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви позивачу. 10.05.2019 року ухвалою суду залучено до участі в розгляді справи у якості співвідповідача [PERSON] 17.05.2019 року через канцелярію суду від позивача [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову, згідно якої позивач просив суд забезпечити поданий ним позов, шляхом накладення арешту: житловий будинок загальною площею 155.8 м.кв., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 395940532208; земельну ділянку площею 0.1 га., кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер: 160902432208. 01.04.2016 року ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на: житловий будинок, загальною площею 155,8 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності ( [INFO] . РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] ); земельну ділянку, площею 0.1 га. яка знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Дударків, яка належить [PERSON] на праві приватної власності ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] ). Судом допущено негайне виконання ухвали про накладення арешту від 01.04.2016. 04.04.2016 року представником позивача адвокатом Осадчук М.П. отримано копію ухвали суду про накладення арешту від 01.04.2016 та власноруч передано для негайного виконання до канцелярії Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції, про що є відмітка від 04.04.2016 на відповідній заяві. 12.04.2016 [PERSON] уклав на користь [PERSON] такі договори відчуження майна: договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку загальною площею 155,8 м.кв., який розташований за адресою: [ADDRESS] , від 12.04.2016 року номер 1023, укладений між [PERSON] , який діяв в якості продавця та [PERSON] , який діяв в якості покупця. Договір купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1 га., кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , від 12.04.2016 року номер 1026, укладений між [PERSON] , який діяв в якості продавця та [PERSON] , який діяв в якості покупця. Дані договори були укладені після винесення ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01.04.2016 у справі №359/2483/16-ц позивач був вимушений звернутись до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про визнання цих Договорів недійсними. Рішенням Бориспілького міськрайонного суду Київської області від 01.09.2016 позов задоволено. Договори визнано недійсними. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016 рішення суду 1-ї інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Верховним судом по справі №359/3506/16-ц, провадження №61-13479 ск 18 винесено постанову, якою задоволено касаційну скаргу, скасовано рішення Апеляційного суду Київської області від 17.11.2016, залишено в силі рішення Бориспілького міськрайонного суду Київської області від 01.09.2016. Станом на 14.05.2019 відомості про перехід права власності на 1/2 вказаних будинку і земельної ділянки ( [ADDRESS]) від [PERSON] до [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесено. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області по справі №359/6085/16-ц про поділ майна подружжя визнано право власності за [PERSON] на Ѕ частини будинку загальною площею 155.8 м.кв., та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,1 га., кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Дане рішення набрало законної сили 30.09.2016, однак воно не було використано як підставу для реєстрації права власності на вказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] мала фізичну можливість реалізувати дане нерухоме майно за ринковими цінами та повернути частину боргу позивачу. З метою ухилення від виконання боргових зобов`язань [PERSON] вчиняються технічні спроби для затягування судового розгляду у даній справі №359/2483/16-ц. Рішенням суду 1-ї інстанції відмовлено, залишено без змін судом апеляційної інстанції, після чого одразу відновлено розгляд даної справи №359/2483/16-ц в Бориспільському міськрайонному суді Київської області. 22.05.2019 року ухвалою суду заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, - задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 155.8 м.кв., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 395940532208 та земельну ділянку площею 0.1 га., кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер: 160902432208. Заборонено вчиняти будь-які дії щодо відчуження вищезазначеного нерухомого майна, а саме житлового будинку, загальною площею 155.8 м.кв., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 395940532208 та земельної ділянки площею 0.1 га., кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер: 160902432208. 12.06.2019 року [PERSON] подала до суду апеляційну скаргу на ухвалу про забезпечення позову від 22.05.2019 року. 28.08.2019 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 року в частині заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 155,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 395940532208, та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, яка розташована зі адресою: [ADDRESS] . реєстраційний номер: 160902432208, скасовано. В іншій частині ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року залишено без змін. 17.07.2019 року до суду [PERSON] надала відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що не погоджується з вимогами позовної заяви та вважає, що позовні вимоги [PERSON] до неї є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач зазначає в позовній заяві, що 18.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені розписки на суму 182 000 (сто вісімдесят дві тисячі) доларів США. Позивач наголошує, що факт використання коштів в інтересах сім`ї та факт надання її згоди на укладення даних розписок підтверджується свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в даній справі. Але дані твердження позивача є неправдивими, оскільки жодний із допитаних свідків не підтвердив факт моєї присутності при укладенні даних розписок та не підтвердив факт її присутності при переданні коштів. Позивач зазначає в позовній заяві, що «дана позика використана в інтересах сім "і, чим було створено обов`язок повернення боргу для дружини відповідача, тобто неї - [PERSON] ». Твердження позивач є неправдивими, оскільки жодний із допитаних свідків: не підтвердив мети отримання коштів; не підтвердив цілей використання коштів; не зазначив, що кошти будуть використовуватися в інтересах сім`ї. Фактично, позивачем не надано жодних доказів, які б могли свідчити, що «кошти позичались для закінчення будівництва і проведення ремонту будинку відповідача, дана позика використана в інтересах сім "ї».Позивач 05.04.2016 року надіслав відповідачу [PERSON] вимогу про повернення грошового зобов`язання в натурі на суму 182 00 доларів США. Жодної інформації про факт укладання розписки, вимоги про повернення грошових коштів позивач до неї не висував. Оскільки між позивачем та відповідачем існували корпоративні відносини з приводу заснування спільної компанії, відповідач [PERSON] їй не надавав жодної інформації про свої робочі моменти, про необхідність підписання будь-яких документів вона не знала. На той час вона перебувала вдома в декретній відпустці по догляду за дитиною та приділяла увагу дитині, жодними робочими справами чоловіка не цікавилась. Просить при винесенні рішення врахувати обставини, що встановленні судом при поділу майна подружжя, що Ѕ частина будинку та земельної ділянки на особистою приватною власністю, яка належить їй особисто та не є спільно нажитим майном подружжя. Також безпідставні доводи позивача про те, що кошти відповідач отримував на будівництво будинку та використав в інтересах сім`ї. Жодних доказів які б могли підтвердити доводи про використання коштів на будівництво будинку не відповідають дійсності, оскільки розписка написана 18.02.2015 року, а будинок будований 24.04.2014 року, тобто фактично за рік до написання розписок, що є підставою для позову. У зв`язку з вищевикладеним просила суд винести рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в повному обсязі. 18.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики, до розгляду у відкритому судовому засіданні. 29.07.2019 року від представника відповідачів надійшло клопотання, в якому він просив зупинити провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №761/9378/19, що розглядається Шевченківським районним судом м. Києва, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики фіктивним правочином. 29.07.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідачів - адвоката Лисенко Ірини Олександрівни про зупинення провадження в цивільній справі №359/2483/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, - до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №761/9378/19, що розглядається Шевченківським районним судом м. Києва, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики фіктивним правочином, - відмовлено. В судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали і просили суд його задовольнити. Відповідачі, представник відповідачів позов не визнали, в його задоволенні просили відмовити в повному обсязі. Вважають, що позовні вимоги [PERSON] до них є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. При розгляді справи судом були допитані як свідки позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Також при розгляді справи допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які не підтвердили факт присутності [PERSON] при укладенні даних розписок та не підтвердили факт передачі коштів відповідачам. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів та їх представника, свідків дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч.3 цієї статті суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13цього Кодексу. Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За змістом ч.2 та 3 цієї статті при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом встановлено, що 18.02.2015 року між позивачем [PERSON] , та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] у присутності двох очевидців отримав від позивача позику в сумі 72000,00 (сімдесят дві тисячі) доларів США. Відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути позику до 01.09.2015 року, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем [PERSON] власноручно. 18.02.2015 року між [PERSON] , та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] у присутності двох очевидців отримав від нього позику в сумі 110000,00 (сто десять тисяч) доларів США, що підтверджується розпискою написаною відповідачем [PERSON] власноручно. Відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути позику до 01.09.2015 року. Вказана вимога відповідачем залишена без виконання, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його порушенням зобов`язань, які виникли з договору позики. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ст. 509 ЦК України «зобов`язанням є право відношення у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності, справедливості. Відповідно до судової практики, зокрема згідно з постанови Верховного Суду України від 2 липня 2014 року суд дійшов висновку про те що, відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Аналогічні висновки містяться і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року та 18 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої є якості. Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивач не надав суду укладений письмовий договір позики, який би містить всі обов`язкові ознаки укладеного договору та зобов`язання, строку щодо повернення суми позики. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] про повернення коштів за позикою, позивач обґрунтовує тим, що «кошти позичались для закінчення будівництва і проведення ремонту будинку відповідача [PERSON] , дана позика використана в інтересах сім`ї, чим було створено обов`язок повернення боргу для дружини відповідача - [PERSON] . 10 травня 2019 року у якості співвідповідача по справі залучено [PERSON] , яка дізналася про це лише 30 травня 2019 року, отримавши з суду ухвалу про залучення її у якості співвідповідача про стягнення боргу за договором позики у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] . Але жодний із допитаних свідків не підтвердив факт присутності відповідача [PERSON] при укладенні даних розписок; не підтвердив факт присутності відповідача [PERSON] при переданні коштів. Позивач зазначає в позовній заяві, що «дана позика використана в інтересах сім`ї, чим було створено обов`язок повернення боргу для дружини відповідача - [PERSON] ». Але жодний із допитаних свідків не підтвердив мети отримання коштів; не підтвердив цілей використання коштів; не зазначив, що кошти будуть використовуватися в інтересах сім`ї. Фактично, позивачем не надано жодних доказів, які б могли свідчити, що «кошти позичались для закінчення будівництва і проведення ремонту будинку відповідача, дана позика використана в інтересах сім`ї». Жодної інформації про факт укладення розписки, вимоги про повернення грошових коштів позивач до відповідача [PERSON] не висував. Також судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , з метою розлучення та поділу майна, відповідачем [PERSON] було подано позов до Бориспільського міськрайонного суду Київської області про визнання особистою приватною власністю частки на нерухоме майно частину земельної ділянки та будинку, оскільки відповідачем [PERSON] було використано свої власні кошти для купівлі земельної ділянки та будівництва будинку. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 19 вересня 2016 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було винесено рішення та визнано за [PERSON] право власності на: Ѕ частину житлового будинку загальною площею 155, 8 кв.м., житловою площею 86 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 395940532208 та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3220883601:01:035:0410 (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер 160902432208. Як встановлено судом в даній справі подружжя придбало земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 3220883601:01:035:0410 (цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 15.09.2013 року). На даній земельній ділянці подружжя побудувало будинок, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 01.07.2014 року. Судом по даній справі встановлено, що 20 серпня 2013 року та 15 жовтня 2013 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, шляхом складання двох розписок, відповідно до яких остання позичила Позивачу 60 000 грн. 00 коп. та 275 000 грн. 00 коп. для придбання Ѕ частини вищевказаної земельної ділянки та для проведення будівництва будинку на даній земельній ділянці. Отже, з вищевикладеного вбачається, що спірне майно придбане відповідачем [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, не внесені до сімейного бюджету, хоча і придбані в період перебування в шлюбі з відповідачем [PERSON] , є особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Як свідчить судова практика Постанова Верховного суду від 03 травня 2018 року по справі №639/7335/15-ц судом не встановлено, що кошти були використані в інтересах сім`ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зокрема, судова практика покладає на суд обов`язок досліджувати боргові розписки чи договори позики, виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такої думки дотримується і судова колегія у постанові Верховного суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967 цс 15. Де вказано, що дослідивши укладену між сторонами розписку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів, не встановлено й обов`язку повернути грошові кошти. Також судами враховано, що відповідач не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язання повернути їх. Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя необхідно, щоб позивач довів у суді, що дружина позичальника знала про позику та була згодна на таку позику, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені чоловіком в інтересах сім`ї, однак у справі, таких доказів немає, і в договорі позики не зазначено, з якою метою та на які саме потреби позичаються кошти. Суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені чоловіком (відповідачем) в інтересах сімї, однак у справі, таких доказів немає, і в договорі позики не зазначено, з якою метою та на які саме потреби позичаються кошти. Позивачу було доведено до відома необхідність надання певних доказів суду, на підставі яких суд мав би можливість встановити наявність солідарного боргового обов`язку у подружжя в розумінні ст. 65 частини 4 СК України, але позивачем жодних доказів суду надано не було. Аналізуючи зібрані у справі докази та вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що факт передачі коштів позивачем у зазначеній в позові сумі відповідачам не доведено, також позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що сторони в належній письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору позики, зокрема щодо передачі відповідачу вказаних коштів саме на умовах терміновості та зворотності і відповідно не підтверджено факту укладення між сторонами договору позики. При цьому суд виходить з того, що за своїм змістом розписки від 18.02.2015 року не можуть вважатися борговим документом, оскільки не містять умов зобов`язального характеру для відповідачів в частині повернення будь-яких грошових коштів позивачу . Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, дослідивши подану в підтвердження позовних вимог розписки надані позивачем, суд приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог про солідарне стягнення коштів за договором позики (із змінами та уточненнями), оскільки позивачем не доведено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, зокрема, що відповідачі отримали грошові кошти в якості позики та брали на себе зобов`язання щодо їх повернення, а тому відсутні підстави для застосування норм ст. 1049 ЦК України. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено можливості ним надання відповідної позики в розмірі, що указаний у відповідних розписках, а тому достатніх доказів тому, що відповідачем [PERSON] було отримано від [PERSON] грошову суму 18.02.2015 року при обставинах, які оспорюються відповідачами. При цьому, докази з цього приводу, не свідчать поза розумним сумнівом щодо дійсності таких обставин та фактичної передачі відповідної суми коштів. Наявність інших судових рішень, що набрало законної сили, з приводу оспорювання договору позики (письмової розписки) згідно якого відмовлено у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з введенням останнього в обману, не є підставою для беззаперечного висновку про передачу таких коштів позивачем відповідачу, а лише свідчить про недоведеність вимог [PERSON] з цього приводу, що чітко проглядається за змістом відповідного рішення суду. Згідно ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 року, із змінами внесеними згідно постанови Київського апеляційного суду від 28.08.2019 року, був накладений арешт на нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 155,8 м.кв., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 395940532208 та земельну ділянку площею 0.1 га., кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер: 160902432208. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, вбачається, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що накладений згідно ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2019 року, із змінами внесеними згідно постанови Київського апеляційного суду від 28.08.2019 року, арешт нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 155.8 м.кв., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 395940532208 та земельну ділянку площею 0.1 га., кадастровий номер 3220883601:01:035:0410, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер: 160902432208, - підлягає скасуванню після набрання судовим рішенням законної сили. У відповідності до вимог ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, понесені витрати щодо сплаченого судового збору підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed