Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, яку в процесі розгляду справи уточнила (а.с. 18-20), та якою просить визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 26,1 кв. м., яка складається з кімнати жилою площею 10,6 кв. м., кімнати жилою площею 8,5 кв.м., кухні площею 5,2 кв. м. та коридору площею 1,8 кв. м. Позовні вимоги мотивовані тим, що разом із неповнолітнім сином понад 10 років проживає та добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірною житловою прибудовою пошти за адресою: [ADDRESS], яка була надана їй відповідачем для проживання та забезпечення житлом у зв'язку з трудовими відносинами. З моменту вселення за власні кошти та власними силами проводила в ній необхідні ремонтні роботи, провела газопостачання, щомісячно оплачує всі комунальні послуги, тобто, виконує всі обов'язки власника квартири. Відповідачем у процесі розгляду справи було подано заперечення, у якому зазначив, що позивачу було дозволено тимчасове проживання в частині будинку, який належить підприємству на праві державної власності. Просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 30-32). У судове засідання з'явилися сторони у справі. Позивач просила задовольнити позовні вимоги, зазначила, що це єдине їх з сином житло. Ппредставник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що приміщення, у частині якого проживає позивач, перебуває у власності Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (раніше - Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта"). Представник третьої особи просила зодовольнити позов. Наголосила, що у разі відмови у задоволенні позову неповнолітній син позивача буде позбавлений єдиного житла. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, встановив такі обставини справи і відповідно ним правовідносини. Із січня 2006 року позивач разом із неповнолітнім сином [PERSON], 1999 ррку народження, проживає без реєстрації в наданій їй відповідачем для тимчасового проживання прибудові за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою №?395 від 10 березня 2016 року, виданою Виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 4). 12 квітня 2016 року на ім'я позивача виготовлено технічний паспорт на житлову прибудову, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-8). З матеріалів справи вбачається, що спірна будівля [ADDRESS] належить відповідачу на праві загальнодержавної власності (а.с. 33-34). Проаналізувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог з огляду на наступне. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України - далі - ЦК України). Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України) Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, набувається за рішенням суду. Як роз'яснено в пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №?5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала й не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом усього строку набувальної давності. Отже, право власності на майно набувається за набувальною давністю лише за сукупності всіх цих обставин. Сам факт тривалого користування спірною частиною нерухомого майна та догляд за ним не породжують права власності, відтак судом не приймається у якості доказу у даній справі висновок суб'єкта оціночної діяльності про вартість майна, копія якого міститься у матеріалах справи (а.с. 113). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України). На переконання суду, позивачем під час судового розгляду не було доведено суду наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема, те, що їй не було відомо, що законним користувачем спірного приміщення є відповідач. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном повинна була бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи й не знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, з огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що позивачу було відомо, що спірне житлове приміщення належить відповідачу, про що також було зазначено нею в позовній заяві, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed