Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

06 жовтня 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з неї, як спадкоємця померлого [PERSON], заборгованості за кредитним договором №б/н від 25.06.2008 року, який був укладений між позивачем та [PERSON], померлим [INFO] у розмірі 12 281 грн. та судових витрат. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 25 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON], спадкоємцем якого є відповідач, було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн., у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Однак, [PERSON], свої зобов'язання за кредитом не виконував належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту, яка до теперішнього часу не погашена. [INFO] [PERSON] помер, а його спадкоємцем є його дружина - відповідач, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 12 281 гривень 00 копійок та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 378 гривень 00 копійок. В судове засідання представник позивача не з'явився, від нього надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, але від неї надійшло письмове заперечення на позовну заяву де вона просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що вона не є спадкоємцем померлого [PERSON] та розглядати справу у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про неможливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів, передбачених договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і виплати проценти. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч. 3 ст. 1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Відповідно до п. 32 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 25 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником [PERSON] було укладено кредитний договір, копію якого позивачем до матеріалів справи не долучено, але у позовній заяві зазначено, що договір складається із заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору позичальник отримав кредит у сумі 15000 гривень 00 копійок, у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. При укладенні договору позичальник прийняв на себе зобов'язання повернути кредит в термін, встановлений договором, та сплачувати проценти за користування кредитом. Отже, належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення кредиту та сплати процентів за користування коштами в строк, в розмірі та в валюті, які визначені в договорі. У відповідності з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» від 12 червня 2009 року, в установчих документах ЗАТ КБ «ПриватБанк» відбулись зміни, пов'язані із зміною найменування юридичної особи. Найменування банку змінилось на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується довідкою з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.34). Відповідно до абзацу 3 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Враховуючи те, що зміна найменування не тягне за собою припинення юридичної особи ЗАТ КБ «ПриватБанк», підстав для заміни кредитора за договором не має. Таким чином, кредитором за договором є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». На виконання договору позивач здійснив видачу кредитних коштів позичальнику в сумі, визначеній у договорі, у повному обсязі, тим самим позивач повністю виконав свої зобов'язання перед позичальником за договором. Однак, в порушення умов договору позичальник не виконав належним чином зобов'язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування ними, виникла прострочена заборгованість, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позову, станом на дату смерті позичальника, а саме [INFO] мається заборгованість у сумі 12 281,00 грн., яка складається з наступного: 9702,21 грн. - заборгованість за кредитом, 2 578,79 - заборгованість за відсотками. Вказана сума заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, наданого позивачем (а.с.5-11). Згідно свідоцтва про смерть, виданого 02 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON], помер [INFO] у віці 57 років про що складено відповідний актовий запис за №712 (а.с. 22). Разом із цим, судом встановлено, що померлий був зареєстрований за місцем проживання відповідача. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано 02 квітня 1987 року про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу мається запис №117 та про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу в матеріалах справи на а.с. 60. Згідно відповіді завідувача Жовтоводської державної нотаріальної контори від 27 грудня 2016 року після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини не звертався ніхто (а.с.55). За поясненнями відповідача [PERSON] в запереченнях на позовну заяву, померлий [PERSON] взагалі після своєї смерті ніякого спадку не залишив та незважаючи на те, що був зареєстрований за однією із відповідачем адресою у квартирі [ADDRESS], за даною адресою не проживав. Даний факт також підтверджується копією акту обстеження від 24.04.2015 року, який міститься в матеріалах справи на а.с.59. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON]. Розмір часток по ? у кожного (а.с. 53-54). Таким чином посилання позивача на те, що відповідач є такою, що прийняла спадщину, і має відповідати за кредитними зобов'язаннями спадкодавця, судом не можуть бути прийняті до уваги, так як вони є безпідставні та необґрунтовані, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Натомість, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач не є спадкоємицею [PERSON] за законом, так як не перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі на момент його смерті та на момент оформлення спірного кредитного договору, не приймала спадщину, оскільки у померлого не було ніякого майна, яке можливо було б прийняти у спадок та й взагалі не мала ніякого права на прийняття спадщини, а тому не зобов'язана задовольняти вимоги кредитора позивача. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, оскільки в позовній заяві, окрім вищевказаних підстав, з яких позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором зі спадкоємця позичальника, інших підстав не наведено, жодних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог в судовому засіданні встановлено не було, а передбачені діючим законодавством підстави для покладення відповідальності на спадкоємця за кредитними зобов'язаннями спадкодавця відсутні, тому суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємця позичальника, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed