Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

15.07.2016 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з вказаною позовною заявою, та просив суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 04.12.2012 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартира загальною площею 20,30, житловою площею 15,60 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». В судовому засіданні представник позивача підтримав усі обставини викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачів позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що рішенням Заводського районного суду від 04 грудня 2012 року Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Згідно довідки ПП "ЖЕК-10" від 20.10.2016 року вбачається, що в квартирі зареєстрований [PERSON] [INFO] з 05.04.2013 року. Вирішуючи питання про виселення неповнолітнього [PERSON], суд враховує положення Конвенції «Про права дитини» (від 20 листопада 1989р.) із змінами схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995р., Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», якими передбачено право дитини на житло. Як зазначено у ст.7 «Конвенції» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ст.16 «Конвенції» жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч.3 ст.27 Конвенції). Як зазначено у ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» - держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Орган опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Як зазначено у ч.1 ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. Як вбачається з позову позивач фактично просить позбавити єдиного легітимного житла неповнолітнього [PERSON] залишивши його бездомною особою. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. По даній справі позивачем не доведено позовні вимоги, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Outcome: dismissed