Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

07 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з [PERSON], що зареєстрований 17.09.1993 року Комсомольським відділом ЗАГС м.Херсона, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів 1993 року вересня місяця 17 числа зроблено запис № 653. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. В обгрун6тування позову зазначила, що останній рік не може проживати з відповідачем, як єдина сім'я, виконувати обоюдні сімейні обов'язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються, причиною є несумісність характерів, відсутність поваги до звичок та уподобань тощо. Вважає, що діаметрально протилежні погляди на життя, неприязнь один до одного та втрата почуття любові унеможливлюють збереження шлюбу. В судовому засіданні позивач підтримала позов в повному обсязі, просила розірвати шлюб. Вказала, що фактично 3 роки не мають спільного господарства, до декілька місяців не розмовляють один з одним, відповідач на протязі півроку не надає коштів в сім'ю, вони разом з їх повнолітнім сином проживають лише на її зарплатню у 1200,00 грн. остаточною крапкою стало те, що відповідач вдарив їх сина. Вважає, що примирення неможливе, вона не бажає зберегти сім'ю, просила розірвати шлюб. Вказала, що відповідач бажає відтягти розірвання шлюбу для продажу квартири. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вважав, що примирення є можливим, він зараз знайшов роботу на поїде на заробіток до вересня 2016 року на море, тому зможе прийняти заходи для збереження сім'ї шляхом телефонних розмов, а також буде приїжджати на маршрутках додому та вести бесіди з позивачем. Вказав, що фактично сімейні відносини припинені лише з 16.11.2015 року: в цей день він прийшов з кладовища у нетверезому стані, виникла сварка, в ході якої він вдарив сина. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18 квітня 2016 року сторонам наданий строк для примирення 1 місяць. В судовому засіданні після наданого строку для примирення позивач позов підтримала в повному обсязі, наполягала на розірванні шлюбу, відповідач заперечував проти розірвання шлюбу, наполягав на тому, що сумісний бюджет у них існував до подання позову до суду, оскільки він влітку 2015 року заробив 10 тис.грн. та віддав їх у сім'ю, влітку 2014 року також віддав дружині зароблені гроші, робив ремонт у квартирі, де вони проживають. Зазначені факти позивач не оспорювала. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 вересня 1993 р. Комсомольським відділом ЗАГС м.Херсон, актовий запис № 653, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (арк. справи 7). Неповнолітніх дітей сторони не мають. Судом встановлено, що остаточно сімейні стосунки між подружжям припинені 16 листопада 2015 року з причин втрати позивачем почуття любові до відповідача, пов'язаної з нестабільним заробітком відповідача, виникнення неприязні. З вказаного часу подружжя хоча і проживає в одній квартирі, але окремо один від одного, як чужі люди, не ведуть сумісного господарства, позивач не має наміру на подальше збереження сім'ї та категорично заперечує проти примирення. Незважаючи на невизнання відповідачем позову, за таких обставин суд вважає збереження сім'ї між подружжям неможливим. В судовому засіданні 18 квітня 2016 року позивач висказала думку про підстави невизнання відповідачем позову з огляду на наявність у неї квартири. Судом роз'яснено сторонам про їх право при наявності майнового спору подати відповідний позов до суду протягом строку позовної давності. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, згідно припису статті 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Відповідно до положень статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21.12.2007 року № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд, проаналізувавши встановлені конкретні обставини у справі, оцінивши надані в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх сім'ї неможливе і суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, заява відповідає дійсній волі жінки, суд не може примусити позивача за відсутності її бажання проживати у шлюбі, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Враховуючи бажання сторін, суд вважає необхідним після розірвання шлюбу залишити позивачеві прізвище "[PERSON]", а відповідачеві "[PERSON]". На підставі ст.ст. 105 ч.3, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved