Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

[PERSON] свій позов мотивує тим, що з 01.04.2014 року він працював на посаді керуючого магазину товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс».Наказом відповідача №26-к від 28 вересня 2016 року його було звільнено з роботи 01 серпня 2016 року за прогул без поважних причин за ст.40 п.4 Кодекс законів про працю України (надалі КЗпП України). Ст.148 КЗпПУ передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Посилається на те,що у відповідності з діючим законодавством, відповідач по справі мав право звільнити його з підстав, передбачених законодавством, не пізніше 01 вересня 2016 року, однак не 28 вересня 2016 року, а тому відповідачем порушено строк притягнення до дисциплінарної відповідальності. Крім того, п.2.27 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом №58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, зареєстрованої в Мінюсті України 17.10.1993 року за №110 передбачено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Він 13.10.2016 року отримав цінним листом з описом трудову книжку, що підтверджується поштовим конвертом, опис ф.107, витягом з сайту ДП «Укрпошта» . Вищевказаними незаконними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві зв'язки, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення його прав та глибину душевних страждань, вважає за необхідне стягнути з відповідача в його користь 2500 грн. моральної шкоди. Позивач вважає, що строку звернення до суду з даним позовом не пропустив, оскільки рахує його з дня отримання на руки трудової книжки - 13.10.2016р. Посилається на те, що відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти для себе та для своєї сімї, оскільки звільнення за ст.40 п.4 КзпП України позбавило його права невідкладно зареєструватись в Луцькому міському центрі зайнятості населення і отримувати відповідну матеріальну допомогу. Посилаючись на вищенаведене, позивач просив суд визнати недійсним наказ ТОВ виробничо-монтажне підприємство Електросервіс» №26-к від 28.09.2016 в частині звільнення його з роботи, з 01.08.2016 року за прогул без поважних причин, за ст.40 п.4 Кодексу Законів про працю України; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс» в його користь середній заробіток в розмірі 14332,14 грн. за час затримки виплати заробітної плати та 2500 грн. моральної шкоди, а також просить стягнути з останнього в його користь судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, подав суду заяву про уточнення позовних вимог, та просив визнати незаконним наказ та скасувати наказ ТОВ виробничо-монтажне підприємство Електросервіс» №26-к від 28.09.2016р. в частині звільнення його з роботи, з 01.08.2016 року за прогул без поважних причин, за ст.40 п.4 Кодексу Законів про працю України; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс» в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2016 року по 17.10.2016р. в розмірі 9379,00 грн. та 2500 грн. моральної шкоди, а також просить стягнув з останнього в його користь судові витрати по справі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити та подав суду письмове заперечення, та пояснив, що з 01 квітня 2014 року [PERSON] був призначений на посаду керуючого магазином ТОВ «ВМП» «Електросервіс». Того ж дня із вказаним керівником структурного підрозділу товариством було укладено угоду про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Наказом від 15.06.2016р. № 10 керівництвом підприємства було призначено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей. В магазині, де керівником був позивач, за наслідками інвентаризації був складений акт від 18 серпня 2016року, та встановлено нестачу товару на суму 158688,27грн. Із результатами інвентаризації був ознайомлений позивач. Проте, під час проведення інвентаризації позивач перестав з'являтись на роботу, зокрема, останній був відсутній на робочому місці більш ніж три години у наступні дні: 02.08.2016, 03.08.2016, 04.08.2016, 05.08.2016, 08.08.2016, 09.08.2016, 10.08.2016, 11.08.2016, 15.08.2016, 16.08.2016, 17.08.2016, 18.08.2016, 19.08.2016, 22.08.2016, 23.08.2016, 25.08.2016, 26.08.2016, 29.08.2016, 30.08.2016, 31.08.2016, 01.09.2016, 02.09.2016. Про даний факт було складено відповідні акти відсутності на робочому місці позивача. 02.09.2016р. на домашню адресу позивача товариством надіслано лист № 59, згідно з яким [PERSON] запрошувався на підприємство для надання письмових пояснень з приводу відсутності на роботі. Вказаний лист позивач отримав 13.09.2016р., що підтверджується повідомленням про вручення листа, однак, не з'явився на підприємство для надання письмових пояснень. 13.09.2016р. на домашню адресу позивача товариством надіслано лист №63, згідно з яким позивача запрошено було в товариство для ознайомлення із актом інвентаризації. Даний лист позивач отримав 17.09.2016р., що підтверджується повідомленням про вручення листа. [PERSON] до 28.09.2016р. не з'явився в товариство для надання пояснень та оформлення документів, у зв'язку з чим 28.09.2016р. був винесений наказ № 26-к про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Позивач не з'явився на підприємство, жодних письмових чи електронних звернень в товариство не надіслав. Наказ №26-к про звільнення позивача був винесений 28.09.2016р., в той самий день на адресу позивача було направлено наказ про звільнення та лист з проханням з'явитися на підприємство для видачі розрахунку із заробітної плати та отримання трудової книжки. В разі неявки пропонувалося направити трудову книжку поштою. Даний наказ про звільнення з листом позивач отримав 04.10.2016р., про що свідчить повідомлення про вручення листа, витяг з онлайн ресурсу Укрпошти та копія витягу з наказу, додана до позовної заяви. 10.10.2016р. товариство надіслало на домашню адресу позивача трудову книжку, що підтверджується описом вкладення в цінний лист. 13.10.2016р. [PERSON] отримав трудову книжку, що підтверджується повідомленням про вручення листа. Крім того, позивач копію наказу про звільнення отримав 04.10.2016р., а звернувся в суд з позовом 14.11.2016р., тобто з пропуском встановленого законом місячного строку звернення до суду. Позивача звільнено з посади у відповідності з вимогами чинного законодавства, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, пояснення допитаної в попередньому судовому засіданні в якості свідка [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що з 01.04.2014 року позивач працював на посаді керуючого магазину товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс».Наказом відповідача №26-к від 28 вересня 2016 року його було звільнено з роботи 01 серпня 2016 року за прогул без поважних причин за ст.40 п.4 Кодекс законів про працю України. Згідно наказу товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-монтажне підприємство «Електросервіс».від 28 вересня 2016 року № 26-к, [PERSON], керуючого магазином, було звільнено останнім робочим днем 01 серпня 2016 року за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.13) Підставою звільнення позивача з роботи стали акти про відсутність на роботі, починаючи з 02.08.2016р. по 02.09.2016р. Судом встановлено, що відповідачем порушені строки притягнення до адміністративної відповідальності, передбачені статтею 148 КЗпП України, а саме: наказ про звільнення з роботи позивача видано 28.09.2016 року за прогули, починаючи з 01.08.2016 року. Згідно ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Судом встановлено, що 28.09.2016р. в день прийняття наказу про звільнення, відповідачем було направлено копію наказу про звільнення та лист з проханням з'явитися на підприємство для видачі розрахунку із заробітної плати та отримання трудової книжки. Копію даного наказу про звільнення з листом позивач отримав 04.10.2016р., про що свідчить розписка та позивач підтвердив даний факт в судовому засіданні. Згідно п.4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом №58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, зареєстрованої в Мінюсті України 17.10.1993 року за №110, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою заявою працівника. Судом встановлено, що трудову книжку позивач мав право особисто отримати, починаючи з 04.10.2016р., однак до 10.10.2016р. останній цього не зробив, як встановлено судом, в телефонному режимі, попросив направити трудову книжку поштою, про що свідчить пояснення допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] та не заперечував у своїх поясненнях позивач. У відповідності до п. 6.2 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом №58 від 29.07.1993р. Міністерства праці України, зареєстрованої в Мінюсті України 17.10.1993 року за №110, трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Судом встановлено, що 10.10.2016 року позивачу, на його домашній адрес, було надіслано трудову книжку, яку він отримав 13.10.2016р. У відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті , міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відтак, місячний строк звернення до суду повинен відраховуватися з дня отримання позивачем наказу про звільнення 04.10.2016р., адже саме з цього дня позивач дізнався про порушення його прав, однак звернувся до суду 11.11.2016р. Отримання позивачем трудової книжки 13.10.2016р. по причинах, незалежних від товариства, не свідчить про поважність причин пропуску звернення до суду з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП України, строк звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому в поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як встановлено судом, копію наказу про звільнення позивач отримав 04.10.2016р., а позовну заяву до суду надіслав поштовим звязком 10.11.2016р. (в суд дана позовна заява надійшла 14.11.2016р.), тобто з пропуском місячного строку, встановленого для визнання недійсним наказу про його звільнення, який передбачено ст.233 КЗпП України. Таким чином, слід вважати, що перебіг строку позовної давності для захисту [PERSON] свого порушеного права розпочався саме з 04.10.2016р. Згідно із ч.ч. 4, 5ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З заявою про поновлення строку звернення до суду позивач та його представник не зверталися. Як слідує з розяснень\~постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі»\~(п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, позовна давність для вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи позивача сплила 05.11.2016 року, а тому на підставі ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~є підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON], у звязку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed