Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та витребування майна. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що із відповідачем [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 1998 року по 09 жовтня 2010 року, під час якого у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] За час спільного проживання у шлюбі у 2006 році згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. [ADDRESS] в якому зробили сучасний ремонт, збудували гараж, огорожі, викопали криницю, провели газо,- та водопостачання. Для обслуговування даного житлового будинку її колишньому чоловіку рішенням Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 13.12.2006р. № 52 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1562га, на яку [PERSON] отримав Державний акт на право власності від 19.09.2008р. Також під час спільного проживання у шлюбі вони придбали автомобіль "Форд Транзит", 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] (ринкова вартість згідно висновку спеціаліста НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області від 28.10.2010р. № 21/10 становить 89428 грн.), який з моменту придбання по даний час знаходиться у відповідача [PERSON] Однак, після погіршення подружніх відносин у червні 2010 року з метою ухилення від розподілу спільного майна подружжя, відповідач зняв з обліку вказаний автомобіль та перереєстрував його на свого батька [PERSON], у зв'язку з чим на автомобіль видано новий номерний знак [NUMBER] Даним автомобілем [PERSON] ніколи не володів, а користується ним виключно [PERSON], який за його допомогою займається підприємницькою діяльністю. Таким чином позивач, з посиланням на пункти 24 та 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вважає, що придбаний ними автомобіль, не дивлячись на те, що знаходиться у третіх осіб, має бути включений до складу загального майна подружжя, яке підлягає розподілу, і його вартість має враховуватися при поділі. Крім того, перебуваючи у шлюбі вони придбали пральну машину "LG" Direkt Drieve F 1220 ND5, 2010 року випуску, вартістю 3500 грн., яка теж є спільним майном подружжя та підлягає розподілу. Окрім того, у червні 2010 року відповідач [PERSON] забрав належний їй мобільний телефон "Нокіа 2720" вартістю 650 грн., придбаний під час шлюбу 15.02.2010 року, та який згідно зі ст.ст. 57,60 СК України є її особистою власністю, а тому підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача. У зв'язку із тим, що в добровільному порядку розподілити спільне майно подружжя із відповідачем [PERSON] не можливо, позивач ініціювала в суді розгляд даної справи, та з урахуванням уточнених позовних вимог (т.2 а.с. 1-3) просила суд ухвалити рішення, яким житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що розташовані в [ADDRESS] розподілити по першому варіанту висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 717 від 18 грудня 2013 року ТОВ "Експертно-юридичної фірми "Соломон" (додаток № 1 до експертизи), виділивши їй 56/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка складається із: коридору 1-1 площею 4,6 кв.м., коридору 1-2 площею 5,4 кв.м., кімнати 1-3 площею 14,3 кв.м., коридору 1-5 площею 7,8 кв.м., кімнати 1-7 площею 13,9 кв.м., ванни 1-8 площею 9,1 кв.м., кухні 1-9 площею 7,4 кв.м., ? частини хліва "Б", ? частини криниці "к", ? частини воріт № 1, ганку, ? частини огорожі № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, ? частини огорожі № 5, загальною вартістю 144472 грн.; а відповідачу [PERSON] виділити по цьому ж варіанту розподілу 44/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який складається із: кімнати 1-4 площею 25,9 кв.м., кімнати 1-6 площею 16,4 кв.м., ? частини хліва "Б", ? частини криниці "к", погребу "п/Б", ? частини воріт № 1, ? частини огорожі № 2, ? частини огорожі № 5, загальною вартістю 112614 грн. Оскільки житловий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться на земельній ділянці, одержаній відповідачем [PERSON] шляхом приватизації з метою обслуговування даного будинку, позивач вважає, що до неї в результаті поділу будинку переходить право на земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майні будинку у відповідності до статтей 120 ЗК України, 377 ЦК України. За таких обставин позивач просить суд встановити порядок користування земельною ділянкою площею 1526 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до першого варіанту висновку додаткової будівельно-технічної експертизи (додаток № 5 до експертизи) № 717 від 18.12.2013 року ТОВ "Експертно-юридичної фірми "Соломон", згідно якого виділити їй земельну ділянку загальною площею 763 кв.м., у тому числі: земельну ділянку під двором площею 551 кв.м., земельну ділянку під будівлями площею 125 кв.м., а земельну ділянку площею 87 кв.м. залишити у спільному користуванні. При цьому відповідачу [PERSON] позивач пропонує виділити земельну ділянку загальною площею 763 кв.м., у тому числі: земельну ділянку під двором площею 588 кв.м., земельну ділянку під будівлями площею 88 кв.м., залишивши у спільному користуванні земельну ділянку площею 87 кв.м. Одночасно позивач просить суд відступити від засади рівності часток подружжя на підставі ст. 70 СК України та звільнити її від сплати відповідачу [PERSON] грошової компенсації в сумі 15425 грн. за відступ від ідеальної частки в нерухомому майні врахувавши ту обставину, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку двох неповнолітніх дітей, у зв'язку з чим він має значну заборгованість по аліментам, яка станом на 28.11.2013р. становить 10412,72 грн. Також позивач просить суд визнати спільним майном подружжя автомобіль "Форд Транзит", 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], вартістю 89428 грн., пральну машину "LG" Direkt Drieve F 1220 ND5, 2010 року випуску, вартістю 3500 грн., та виділити їй у власність пральну машину "LG" Direkt Drieve F 1220 ND5, а відповідачу [PERSON] - автомобіль "Форд Транзит", стягнувши з останнього на її користь 42964 грн. грошової компенсації за належну їй частку в спільному рухомому майні подружжя. Крім того, позивач на підставі ст. 387 ЦК України просить витребувати у [PERSON] належний їй на праві особистої власності мобільний телефон "Нокіа 2720" вартістю 650 грн. А у відповідності до ст. 88 ЦПК України позивач просить стягнути на її користь із відповідача [PERSON] понесені судові витрати: 3219 грн. витрат на оплату судового збору, 1500 грн. - витрати на оплату правової допомоги адвоката, 2592, 48 грн. витрат на проведення будівельно-технічної експертизи та 800 грн. витрат на проведення додаткової будівельно-технічної експертизи. У судовому засіданні позивач [PERSON], її представник адвокат [PERSON] заявлені позовні вимоги з урахуванням остаточних уточнень підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених вище. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] проти позову заперечили. Зазначили, що житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, найбільш доцільніше поділити за четвертим варіантом розподілу по остаточній редакції висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 717 від 18.12.2013 року ТОВ "Експертно-юридичної фірми "Соломон", оскільки в цьому разі будуть враховані інтереси обох сторін, так як першому співвласнику залишаться всі облаштовані комунікації (кухня, ванна, санвузол, веранда), а другому співвласнику вказані незручності будуть компенсовані більшою часткою житлової частини будинку. Відносно розподілу земельної ділянки площею 1526 кв.м., вказали, що дана ділянка отримана [PERSON] в порядку приватизації, а тому є його особистою власністю та поділу не підлягає. Також заперечили щодо визнання автомобіля "Форд Транзит", 2004 року випуску, спільним майном подружжя, оскільки ще під час шлюбу із позивачем цей автомобіль на законних підставах відчужений [PERSON], а тому не може бути врахований у вартість майна, яке підлягає розподілу. На переконання [PERSON] пральна машина "LG" Direkt Drieve F 1220 ND5 теж не підлягає розподілу, оскільки спільно із позивачем не придбавалася. Що ж до мобільного телефону "Нокіа 2720", то відповідач погоджується із тим, що вказана річ є особистою власністю позивача, і в разі прийняття судом рішення буде надана [PERSON] (т. 1 а.с. 49-51, 138). Інший відповідач у справі [PERSON] у своїх поясненнях, даних у судовому засіданні під час розгляду справи 17.02.2014 року, категорично заперечив щодо позову в частині вимог про стягнення із його сина [PERSON] ? вартості автомобіля "Форд Транзит", наголошуючи суду, що вказаний автомобіль був придбаний за позичені ним кошти та належить особисто йому. Разом із тим письмовою заявою від 17.02.2014р. (т. 2 а.с.62) просив подальший розгляд справи проводити у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази встановив, що з 06 лютого 1998 року по 09 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2010 року було розірвано. Від цього шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу проживають із позивачем. На утримання дітей відповідач [PERSON] сплачує аліменти на користь позивача в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку, однак станом на 28.11.2013 року має заборгованість в сумі 10412,72 грн. (т. 2 а.с. 4). Так, в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Хмільницької районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в КП "ВООБТІ" за реєстр. № 57 від 31.08.06, відповідач [PERSON] придбав житловий будинок під [ADDRESS] який в подальшому був перенумерований на 27 (т. 1 а с. 112). Відповідно до рішення виконкому Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 13 грудня 2006 року [PERSON] передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку, цільове призначення якої - для будівництва індивідуального житлового будинку, площею 0,15 га по [ADDRESS], на яку, в подальшому, [PERSON] отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №377925 від 19.09.2008 року (т. 1 а.с. 139). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями статті 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи, що житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] придбаний подружжям в період перебування у шлюбі, відтак належать сторонам на праві спільної сумісної власності, частка кожного з яких є рівною на підставі ч. 1 ст. 70 СК України. А оскільки згоди щодо поділу нерухомого майна сторони не досягли, спільно нажите майно підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. Так, із цією метою судом призначено по справі первинну, а в подальшому і додаткову будівельно-технічну експертизи. Згідно висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 717 від 18.12.2013 року проведеної ТОВ "Експертно-юридичною фірмою "Соломон", (з урахуванням виправлених експертом неточностей, виявлених під час судового розгляду) (т. 2 а.с. 38-57), експертом визначено вартість спірного житлового будинку "А" та господарських будівель, яка складає 257086 грн., а також запропоновано чотири варіанти його розподілу між співвласниками ? та ? ідеальних часток. Можливі переобладнання та перепланування, які матимуть місце при поділі цього будинку по кожному із чотирьох варіантів в порядку ст. 152 Житлового кодексу України погоджені виконкомом Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області згідно листа № 67 від 05.03.2014р. (т. 2 а.с. 72). Суд вважає, що для вирішення конфлікту між сторонами поділ житлового будинку та господарських будівель, розташованих [ADDRESS], необхідно здійснити відповідно до першого варіанту розподілу висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 717 від 18.12.2013 року, на якому наполягає позивач. Згідно із цим варіантом [PERSON], як першому співвласнику ? дольової частки, належить виділити у власність 56/100 частини житлового будинку «А» з господарськими будівлями та спорудами, яка складається із: коридору 1-1 площею 4,6 кв.м., коридору 1-2 площею 5,4 кв.м., кімнати 1-3 площею 14,3 кв.м., коридору 1-5 площею 7,8 кв.м., кімнати 1-7 площею 13,9 кв.м., ванни 1-8 площею 9,1 кв.м., кухні 1-9 площею 7,4 кв.м., ? частини хліва "Б", ? частини криниці "к", ? частини воріт № 1, ганку, ? частини огорожі № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4, ? частини огорожі № 5, загальною вартістю 144472 грн. А відповідачу [PERSON], як другому співвласнику ? дольової частки, підлягає виділенню у власність 44/100 частини житлового будинку "А" з господарськими будівлями та спорудами, що складається із: кімнати 1-4 площею 25,9 кв.м., кімнати 1-6 площею 16,4 кв.м., ? частини хліва "Б", ? частини криниці "к", погребу "п/Б", ? частини воріт № 1, ? частини огорожі № 2, ? частини огорожі № 5, загальною вартістю 112614 грн. Для ізольованого користування виділеними дольовими частинами експертом запропоновано провести співвласникам наступні будівельні та ремонтно-будівельні роботи: закласти дверний проріз між приміщеннями 1-5 та 1-6; 1-4 та 1-5; обладнати дверний проріз до приміщення 1-4; побудувати тамбур-шлюз або веранду для входу в приміщення 1-4 другого співвласника ? частки; та виконати будівельні роботи по влаштуванню окремих систем інженерних мереж (електропостачання, газопостачання). Обираючи вказаний варіант поділу суд зважає на те, що при такому розподілі будинку максимально будуть враховуватися як інтереси позивачки, з якою проживають неповнолітні діти, так і інтереси самих дітей, а також будуть забезпечені засади щодо рівності часток співвласників (так як має місце мінімальне відхилення від ідеальної частки). На обґрунтування такої позиції суд бере до увагу ту обставину, що із позивачем [PERSON] проживають двоє неповнолітніх дітей: сини [PERSON], якому у даний час виповнилося 15 років, та [PERSON], якому виповнилося 11 років. Відповідно, для забезпечення нормальних санітарних та гігієнічних умов проживання дітей, останнім необхідна окрема кімната, виділення якої забезпечується запропонованим варіантом. Крім того, при такому варіанті розподілу позивачу виділяються облаштовані нежитлові кімнати (кухня, ванна, коридор), веранда, що знову ж таки буде відповідати інтересам позивача та дітей, так як передбачається понесення менших витрат по переобладнанню будинку для проживання. У свою чергу відповідачу [PERSON] передбачається виділення дві найбільших кімнати спірного будинку, яких останньому буде цілком достатньо для проживання. Крім того, із пояснень сторін у процесі розгляду справи з'ясувалося, що [PERSON] займається торгово-посередницькою діяльністю, має достатній прибуток, а тому цілком спроможний облаштувати в будинок окремий вхід, кухню, санвузол, тощо. Із урахуванням зазначених вище обставин, єдиною альтернативою такому порядку розподілу житлового будинку "А" та господарських будівель, може слугувати лише варіант № 3 висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 717 від 18.12.2013 року, який передбачає незначний, однак дещо менший відступ кожного із співвласників від ідеальної частки та меншу грошову компенсацію. Однак, оцінивши в сукупності всі способи поділу спільного майна, суд погоджується із доводами позивача, що за варіантом № 3 фактична площа житлових приміщень, виділяємих співвласникам, майже не зміниться, разом із тим збільшаться матеріальні та фізичні витрати, пов'язані із проведенням будівельних та ремонтно-будівельних робіт, необхідних для забезпечення ізольованого користування виділеними дольовими частинами, понесення яких для позивача буде накладним, враховуючи рівень її матеріального забезпечення. Таким чином суд вважає найбільш прийнятним для розподілу житлового будинку "А" та господарських будівель, розташованих [ADDRESS] між співвласниками саме перший варіант висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 717 від 18.12.2013 року. Згідно даного висновку компенсація за відступ від ідеальної частки складає 15425 гривень. У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] просить суд відступити від засад рівності часток подружжя та на підставі ст. 70 СК України звільнити її від сплати [PERSON] зазначеної вище грошової компенсації на тих підставах, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку двох неповнолітніх дітей, оскільки на протязі 2011-2013 років відповідач неналежним чином виконував свої обов'язки по матеріальному утриманні дітей, та допустив заборгованість по сплаті аліментів станом на 28.11.2013 року в сумі 10412,72 грн. Так, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженні № 34956410 слідує, що за період з квітня по листопад 2013 року відповідачем [PERSON] сплачено 3500 грн. на утримання дітей, при цьому залишок заборгованості станом на 28.11.2013 року становить 10412,72 грн. Оцінюючи зазначені вище обставини суд звертає увагу на те, що передумовою для застосування ч. 3 ст. 70 СК України є недостатність одержаних аліментів на дитину для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, що має буде належним чином доведено. На переконання суду позивач помилково вважає, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів та малий розмір аліментів є тотожними поняттями. У даному конкретному випадку суд вважає, що наявність заборгованості по сплаті аліментів може бути підставою для звернення до суду з позовом про стягнення такої заборгованості на підставах встановлених ст.196 СК України, однак ця обставина не впливає ніяким чином на предмет розгляду даної справи. Також позивачкою не надано доказів про наявність інших істотних обставин, перелік яких міститься в ч.2 ст.70 СК України, які б давали підстави суду відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку. За цих обставин спільно нажите майно підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, у зв'язку із чим із позивача необхідно стягнути на користь відповідача компенсацію за відступ від ідеальної частки домоволодіння в розмірі 15425 грн. Що ж до наступної вимоги позивача про встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 1526 кв.м. по [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЖ №377925 від 19 вересня 2008 року, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Статтею 81 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України і ст. 377 ЦК України. Виходячи із вищезазначеного, спірна земельна ділянка площею 1526 кв.м. по [ADDRESS], яка набута [PERSON] під час шлюбу не за спільні кошти подружжя, а в порядку приватизації, не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, тобто правовий режим спільної сумісної власності на неї не поширюється. Разом із тим здійснюючи правосуддя, суд згідно ст. 3 ЦПК України зобов'язаний захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За вимогами ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Так, під час ухвалення рішення суд, згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. У даному випадку судовим розглядом встановлено, що при придбанні подружжям житлового будинку згідно договору купівлі-продажу від 04.07.2006 року, сторонами договору у пункті 1.1. (т. 1 а.с. 44) обумовлено, що земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок, перебуває у користуванні в Продавця та в майбутньому має бути оформлена Покупцем - [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства. У зв'язку із цим за заявою останнього рішенням Великомитницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 13 грудня 2006 року [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га по [ADDRESS], на яку в подальшому відповідач отримав державний акт. Тобто, при придбанні подружжям в період шлюбу житлового будинку, оформленого на [PERSON], саме на останнього в період цього ж шлюбу шляхом приватизації і була оформлена земельна ділянка площею 0,1526га, необхідна для його розміщення та обслуговування. Іншого порядку отримання у власність цієї земельної ділянки на той час не передбачалося, і вказана земельна ділянка спільно використовувалась подружжям за її цільовим призначенням, хоча і оформлялася як особисте майнове право відповідача. А тому поділ та подальше використання співвласниками своїх часток житлового будинку, як спільної сумісної власності подружжя, без виділення відповідної частки земельної ділянки, необхідної для його розміщення та обслуговування, призведе до обмеження прав позивача у спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Таким чином виходячи із аналізу правових норм, які регулюють спірні правовідносини, до позивача [PERSON] у зв'язку з визначенням її частки у спільному сумісному майні подружжя - будинку, переходить і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування цього будинку, у розмірі частки права власності на спільне домоволодіння. У зв'язку із вищенаведеним суд вважає за можливим встановити порядок користування земельною ділянкою площею 1526 кв.м., яка розташована в [ADDRESS], та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до першого варіанту висновку додаткової будівельно-технічної експертизи № 717 від 18.12.2013 року (додаток № 5 до експертизи) ТОВ "Експертно-юридичної фірми "Соломон", згідно якого [PERSON] належить виділити земельну ділянку загальною площею 763 кв.м., у тому числі: земельну ділянку під двором, городом площею 551 кв.м., земельну ділянку під будівлями площею 125 кв.м., а земельну ділянку площею 87 кв.м. залишити у спільному користуванні. В той же час [PERSON] підлягає виділенню земельна ділянка загальною площею 763 кв.м., у тому числі: земельна ділянка під двором, городом площею 588 кв.м., земельна ділянка під будівлями площею 88 кв.м., а земельна ділянка площею 87 кв.м. - залишається у спільному користуванні. Тобто, у цій частині вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також позивачем заявлено вимогу про визнання спільним майном подружжя автомобіль "Форд Транзит", 2004 року випуску, д.н. [NUMBER], вартістю 89428 грн., і пральну машину "LG" Direkt Drieve F 1220 ND5, 2010 року випуску, вартістю 3500 грн., та здійснити їх поділ із стягненням грошової компенсації за відхилення від частки в спільному рухомому майні подружжя. Розглядаючи дану вимогу суд звертає увагу на таке. Як уже зазначалося вище згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Легковий автомобіль "Форд Транзит", 2004 року випуску, (д.н.з. [NUMBER], попередній д.н.з. [NUMBER]), номер кузова [NUMBER], був придбаний та поставлений на облік в Хмільницькому МРЕВ 11.03.2010 року (т. 2 а.с. 69), тобто в період перебування сторін у шлюбі. Даний автомобіль вибув із спільної сумісної власності подружжя у власність іншої особи - другого відповідача по справі [PERSON] на підставі біржової угоди № 011894 від 09.06.2010 року (т. 1 а.с. 61), також в період перебування сторін у шлюбі, тому на час пред'явлення даного позову спірний автомобіль не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Позивач, у даному випадку, невірно розуміє положення п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у тій частині , що поділу підлягає спільне сумісне майно, яке знаходиться у третіх осіб. Вказана правова позиція роз'яснює, що до обсягу спільного майна подружжя належить усе наявне у них майно на час розгляду справи, а також майно яке перебуває у володінні третіх осіб, але належить на праві власності подружжю. Отже, автомобіль "Форд Транзит", 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який був відчужений подружжям у період шлюбу іншій особі - [PERSON] не є спільним майном і, відповідно, поділу не підлягає. У п. 30 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України дійсно вказано, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, в разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого і не в інтересах сім'ї, суд, з урахуванням позовних вимог, може врахувати вартість цього майна і збільшити пропорційно до вартості частки у цьому майні, яка б належала іншому з подружжя, його частку за рахунок іншого майна чи стягнути відповідну грошову компенсацію, але лише за передбачених ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України умов: обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Проте, вказані умови сторонами не були погоджені та дотримані. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що відчуження автомобіля відбулося не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, оскільки, як зазначив у своїх поясненнях [PERSON], отримані за продаж автомобіля кошти були використані ним на облаштування та ремонт спільного будинку та прибудинкової території. При цьому суд зазначає, що позивачка не позбавлена можливості захистити своє право власності на спірний автомобіль, якщо вважає, що це право порушене внаслідок укладення відповідачем договору купівлі-продажу автомобіля, шляхом пред'явлення позову про визнання цього правочину недійсним чи застосування наслідків нікчемного правочину. Також позивачем всупереч ст. 60 ЦПК України не доведено, що пральна машина "LG" Direkt Drieve F 1220 ND5, 2010 року випуску, вартістю 3500 грн. дійсно придбана під час шлюбу та використовується одним із подружжя, оскільки жодних доказів на підтвердження обставин її придбання до матеріалів справи не додано. Із долученої до позовної заяви довідки № 83 від 04.03.2011р. ПХРСТ "Ринок" (т. 1 а.с. 24) можливо встановити лише вартість вказаного товару, однак не сам факт його придбання подружжям. Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання спільним майном подружжя автомобіль "Форд Транзит", 2004 року випуску, д.н. [NUMBER], пральну машину "LG" Direkt Drieve F 1220 ND5, 2010 року випуску, вартістю 3500 грн., здійснення їх поділу та стягнення із відповідача [PERSON] 42964 грн. грошової компенсації за належну частку в спільному рухомому майні подружжя. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судовим розглядом встановлено, що позивачем 15.02.2010 року був придбаний мобільний телефон "Нокіа 2720" вартістю 650 грн. (т. 1 а.с. 25), який згідно ст.ст. 57, 60 СК України є її особистою приватною власністю. Вказаний телефон був забраний відповідачем [PERSON] у червні 2010 року, та перебуває у останнього без законних на те підстав. А тому вимога [PERSON] про витребування у [PERSON] мобільного телефону "Нокіа 2720" є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, у цій частині позов фактично визнаний відповідачем, та останній не заперечує щодо повернення телефону (т. 1 а.с. 138). Враховуючи вищезазначені обставини та визначений судом порядок розподілу майна, встановлення порядку користування земельною ділянкою, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з розподілом судових витрат в порядку ст. 88 ЦПК України. При цьому суд звертає увагу, що понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 3219 грн. (т. 1 а.с. 1), та витрати на оплату послуг адвоката в сумі 1500 грн. (т. 1 а.с. 29, т. 2 а.с. 6) підлягають частковій компенсації зі сторони відповідача [PERSON] в межах ? цих витрат (так як в цілому має місце часткове задоволення позову). У свою чергу понесені витрати на оплату проведеної будівельно-технічної експертизи в сумі 2592,48 грн. (т. 1 а.с. 100) та додаткової будівельно-технічної експертизи в сумі 800 грн. (т. 2 а.с. 5) мають бути відшкодовані відповідачем [PERSON] у повному обсязі, оскільки вимоги позову у тій частині, яка була пов'язані безпосередньо із отриманими висновками експерта (розподіл будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою), судом задоволена у заявленому позивачем обсязі. Підстав для відшкодування судових витрат із іншого відповідача - [PERSON] не має, оскільки жодних позовних вимог до останнього пред'явлено не було.

Outcome: partial