Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір поруки від 20.05.2015 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі та витребувати це майно із чужого незаконного володіння [PERSON] Позов обґрунтовувався тим, що 20.05.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] поручилась перед [PERSON] в межах суми, еквівалентній 50 тис. дол. США за виконання [PERSON] зобовязання перед [PERSON], що виникли з розписки від 26.11.2009 року. За умовами п. 6 данного договору, він набуває чинності з моменту набуття законної сили рішення суду у справі №296/600/15-ц, у разі якщо рішенням суду у вказаній справі буде визнано право власності за поручителем на будинок № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі. Вказується, що спірний договір поруки є незаконним, оскільки на момент його укладення [PERSON] не була власником житлового будинку № 10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі, власником якого була [PERSON] Посилається на те, що відповідач [PERSON] зобовязалась спірним нерухомим майном за грошове зобовязання [PERSON], однак договір поруки не був засвідчений нотаріусом та зареєстрований у законному порядку, а також те, що в договорі поруки не встановлений строк до якого він діє, що на думку позивача, не відповідає вимогам закону «Про іпотеку», формі і змісту самого правочину, що є підставою для визнання його недісним. Позивач також вказував, що [PERSON] є власником житлового будинку №10-в по пров. 4-му Першотравневому у м. Житомирі, оскільки придбала його у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2012 року, який в свою чергу придбав його у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.12.2011 року, які не визнані недійсними та не скасовані у встановленому законом порядку. Посилаючись на те, що спірний житловий будинок вибув з володіння [PERSON] поза її волею на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 р., вказує, що положення ст. 387, 388 ЦК України, а тому вважає, що останній має бути витребуваний з незаконного володіння [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що спірний житловий будинок не був предметом договору поруки, а тому не підлягав нотаріальному посвідченню, а також те, що [PERSON] не є власником спірного житлового будинку, просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення, в яких посилаючись на аналогічні викладеним [PERSON] підстави, просив у задоволенні позову відмовити (а.с. 93,151 т.1). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти позову заперечував в повному обсязі та у його задоволенні просив відмовити (а.с. 152 т.1). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 травня 2015 року між [PERSON] як кредитором, [PERSON] як поручителем та [PERSON] як боржником був укладений договір поруки, за умовами якого сторони визнали, що у боржника виникли зобовязання перед кредитором, які оформлені розписками від 26.11.09 та 02.03.10, в яких зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] аванс за будинок та земельні ділянки та аванс за автомобіль, а поручитель в межах суми еквівалентній 50 тис. дол. США поручається перед кредитором за виконання боржником зобовязань, які виникли з вищезазначених розписок (а.с. 157). Відповідно до п. 6 вказаного договору поруки, цей договір набуває чинності з моменту набуття законної сили рішенням суду у судовій справі №296/600/15-ц, у разі, якщо рішенням суду у вказаній справі буде визнано право власності за поручителем на будинок за адресою: м.Житомир, пров. 4-й Першотравневий, 10-В. Відповідно до рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11 червня 2015 року у справі №296/600/15-ц визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 16 березня 2010 року, на житловий будинок №10-В по пров. 4-му Першотравневому у м.Житомирі (а.с. 36,37 т.1). Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно зі ст. 546 ЦК порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобовязань. Поручитель і майновий поручитель є суб'єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб'єктом такого виду забезпечення виконання зобовязання, як порука, а майновий поручитель є суб'єктом іншого виду забезпечення виконання зобов'язання застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону. Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобовязань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення § 3 гл. 49 ЦК (постанова Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 р. у справі № 3-43гс12). Зі змісту оспорюваного договору поруки від 20 травня 2015 року вбачається, що його предметом є взяті на себе поручителем [PERSON] зобов'язання у забезпечення виконання боржником [PERSON] своїх зобов'язань перед кредитором [PERSON] в межах суми еквівалентній 50 тис. дол. США, а не спірним нерухомим майном, а тому суд вважає безпідставними доводи позивача про поширення на дані правовідносини положень Закону України «Про іпотеку» та обов'язковість нотаріального посвідчення спірного договору. Крім того, зі змісту п. 6 спірного договору вбачається, що у даному пункті йде мова про погодження сторонами умови набуття ним чинності зі вказівкою на настання певної події, а саме набуття законної сили рішенням суду у судовій справі №296/600/15-ц, у разі, якщо за поручителем буде визнано право власності на будинок за адресою: м.Житомир, пров. 4-й Першотравневий, 10-В, а не про забезпечення зобов'язання спірним нерухомим майном. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З зазначеної норми вбачається, що у випадку не визначення у договорі поруки закінчення строку її чинності, зазначене питання вирішується з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, та не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки від 20.05.2015 року є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок та витребування його з чужого незаконного володіння, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01.11.2011 року визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок №10-В по пров. 4-му Першотравневому у м.Житомирі, який є спірним по справі. 09.12.2011 року [PERSON], як власник будинку, на підставі зазначеного судового рішення, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким передала у власність останнього спірний житловий будинок. 19.07.2012 року [PERSON] уклав з [PERSON] та [PERSON], які діяли як законні представники від імені малолітньої дочки [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким передав у власність [PERSON] спірний житловий будинок (а.с.4,5 т.1). Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2013 року, що набрало законної сили, рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 01.11.2011 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до виконкому Житомирської міської ради про визнання права власності на спірне нерухоме майно відмовлено. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачено цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння від добросовісного набувача. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що власником спірного житлового будинку №10-В по пров. 4-й Першотравневому у м.Житомирі в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 16 березня 2010 року є [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 року у справі №296/600/15-ц, яке набуло законної сили, є чинним та ніким не скасоване. Зазначеним рішенням суду спірний житловий будинок витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 36,37 т.1). Як розяснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 39149177 від 16.06.2015 вбачається, що обєкт нерухомого майна №65926518101: житловий будинок за адресою: м.Житомир, пров. Першотравневий, 4, буд. 10-в, загальною площею 233,3 кв.м., - зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Апеляційного суду Житомирської області від 11.06.2015 року (а.с. 158 т.1) Суд вважає юридично неспроможними доводи представника позивача про те, що оскільки договір купівлі-продажу спірного житлового будинку від 09.12.2011 року, укладений між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), та в подальшому договір купівлі-продажу від 09.12.2011 року, укладений між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), не визнані у судовому порядку недійсними, то начебто саме [PERSON] є власником спірного нерухомого майна, з огляду на те, що первісне судове рішення від 01.11.2011 р. на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірне нерухоме майно скасоване рішенням суду апеляційної інстанції 11.06.2013 р., а позови про визнання недійсними подальших правочинів щодо відчуження спірного будинку, які були вчинені після недійсного правочину як розяснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, задоволенню не підлягають. Таким чином, суд вважає, що правові підстави визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірний житловий будинок №10-В по пров. 4-му Першотравневому у м.Житомирі відсутні, а так само відсутні підстави для застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України, які передбачають застосування віндикації як способу захисту права власника майна, яким позивач [PERSON] не є. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю за його безпідставністю.

Outcome: dismissed