Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

08.08.2016 року позивач Лисянська селищна рада звернулася до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого стверджує, що відповідач [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку по [ADDRESS]. Зокрема, позивачем зазначено, що згідно п. 13 рішення Лисянської селищної ради від 02.06.2016 року № 8-3/VII «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок» територіальній громаді селища Лисянка в особі Лисянської селищної ради надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га громадської забудови за адресою вул. Поштова в постійне користування для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування із земель комунальної власності Лисянської селищної ради. Позивач зазначає, що вказана земельна ділянка незаконно огороджена сусіднім землевласником - відповідачем, який безпідставно стверджує, що є її законним користувачем та відмовляється звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. На підставі викладеного позивач просить суд зобов'язати останнього звільнити спірну земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача Лященко Т.В. підтримала заявлені вимоги у повному обсязі пояснила, що згідно п. 13 рішення Лисянської селищної ради від 02.06.2016 року № 8-3/VII територіальній громаді селища Лисянка надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га. громадської забудови за адресою: вул. Поштова в постійне користування для будівництва та обслуговування закладів комунального обслуговування. Представник стверджує, що відповідно до ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» вказане рішення є обов'язковим для виконання відповідачем, який огородив вказану вище земельну ділянку. Також стверджує, що відповідач не має жодних законних підстав для користування спірною земельною ділянкою, та не може вважатися таким, що скористався принципом «мовчазної згоди» згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України, оскільки, незважаючи на звернення із заявою про передачу у власність, до цього часу не виготовив, не погодив, та не надав на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Також зазначила, що після виділення спірної земельної ділянки первісному користувачу [PERSON] у розмірі 0,10 га., відповідач на підставі державного акту набув право власності лише на 0,0457 га.. При цьому інша частина земельною ділянки (спірна) згідно договору оренди перебувала у користуванні [PERSON], яка в подальшому повернула її селищній раді. Пояснень, щодо дотримання порядку публікації рішення селищної ради від 02.06.2016 року № 8-3/VII, відсутності відомостей про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки укладеного між селищною радою та [PERSON], наявності відповідних рішень про вилучення земельної ділянки, а також причин не прийняття рішення по суті за заявою [PERSON] щодо надання земельної ділянки представником не надано. Щодо неконкретності заявлених позовних вимог пояснила, що технічна документація на спірну земельну ділянку, яка перебувала на початку судового розгляду у стадії затвердження, до цього часу не затверджена і кадастровий номер земельної ділянки не визначено. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечили у повному обсязі. В обґрунтування заперечень в судовому засіданні, зокрема зазначили, що рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім.. Чапаєва від 29.12.1973 року спірна земельна ділянка була виділена первісному користувачу [PERSON] у розмірі 0,10 га. як присадибна ділянка під забудову. 20.05.2003 року відповідач придбав будинок по [ADDRESS], але розмір земельної ділянки для обслуговування будинку склав лише 0,0457 га. Інша частина спірної земельної ділянки перебувала у користуванні [PERSON], яка 08.10.2013 року повернула її селищній раді. При цьому вважає, що право користування спірною земельною ділянкою у [PERSON] не виникло, оскільки укладений між нею і позивачем договір оренди не було зареєстровано у встановленому порядку. 28.01.2014 року відповідач звернувся до Лисянської селищної ради з заявою про надання у власність земельної ділянки по [ADDRESS] для обслуговування будинку і господарських споруд за наслідками розгляду якої мотивованої відмови не отримав. Діючи на підставі ч. 7 ст. 118 ЗК України за принципом «мовчазної згоди» відповідач замовив виготовлення проекту з землеустрою. Крім того, відповідач зазначив, що, позивачем не приймалося жодного рішення про вилучення спірної земельної ділянки, як у первісного користувача [PERSON], так і подальших користувачів. Тому відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України він є особою, яка набула право власності на житловий будинок, а отже право користування земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку перейшло до нього згідно умов, встановлених попередньому землекористувачу. Додатково відповідач зазначив, що за відсутності вказаних вище рішень, невстановленою особою внесено рукописний запис до земельно-шнурової книги Лисянської селищної ради згідно якого площу земельної ділянки по [ADDRESS] безпідставно зменшено з 0,10 га до 0,04 га.. З приводу даних обставин відповідач звернувся з заявою про службову підробку до Лисянського ВП Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області та 25.07.2016 року вказані відомості внесені слідчим до ЄРДР за № 12016250200000255 з попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України. На даний час слідство триває. Окремо відповідач зазначив, що пункт 13 рішення Лисянської селищної ради від 02.06.2016 року № 8-3/VII «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних документацій, та вилучення надання земельних ділянок», як і інші рішення, які приймалися у вказаний період, є не чинними, оскільки їх не було опубліковано позивачем у друкованому засобі масової інформації всупереч вимог ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації». Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З архівного витягу від 24.09.2014 року № 299-р/05-08 вбачається, що згідно рішення загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім.. Чапаєва від 29.12.1973 року протокол № 4 затверджено рішення правління про наділ земельних присадибних ділянок під забудову, огороди та зняття огородів, зокрема [PERSON] наділена земельна ділянка у розмірі 0,10 га. по [ADDRESS].(т.1 а.с.83) З державного акта на право власності на земельну ділянку від 28.03.2003 року [NUMBER] вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу присадибної земельної ділянки [PERSON] є власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,0457 га, яка розташована по [ADDRESS]. (т.2 а.с.53) З наданого позивачем договору оренди земельної ділянки від 20.01.2004 року вбачається, що його укладено між орендодавцем - Лисянською селищною радою та орендарем-[PERSON].. Згідно пунктів 1.1, 1.3 вказаного договору [PERSON] приймає у тимчасове користування строком на 5 років, на умовах оренди земельну ділянку для ведення городництва загальною площею 0,06 га із земель селищної ради. Згідно пункту 1.2 вказаний договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Також вбачається, що договір не містить відомостей про його державну реєстрацію, а отже, є не чинним. (т.2 а.с.47) З заяви [PERSON] від 28.01.2014 року вбачається, що останній звернувся до Лисянської селищної ради з проханням виділити йому земельну ділянку для обслуговування будинку і господарських споруд, яка знаходиться по [ADDRESS]. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначено, що вказана ділянка є суміжною з належною йому ділянкою і на ній розташовані комунікації та під'їзд до належного йому житлового будинку. Також вбачається, що вказана заява містить відомості про вхідну реєстрацію за № 13-2 від 29.01.2014 року.(т.1 а.с.84) З п. 35 рішення Лисянської селищної ради «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних та вилучення, надання земельних ділянок» від 06.03.2014 року № 41-3/VI вбачається, що за заявою [PERSON] про надання земельної ділянки 0,06 га по вул. Поштова для обслуговування будинку і господарських споруд рішення не прийнято. Доручено виконавчому комітету вивчити питання щодо зазначеної земельної ділянки, правил її забудови, та правомірності забудови суміжної земельної ділянки і надати на розгляд сесії ради пропозиції, щодо можливого її використання.(а.с.32) З пункту 13 рішення Лисянської селищної ради «Про надання дозволів на розробку землевпорядних документацій, затвердження землевпорядних та вилучення, надання земельних ділянок» від 02.06.2016 року № 8-3/VII вбачається, що територіальній громаді селища Лисянка надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,07 га. громадської забудови за адресою: вул. Поштова в постійне користування для будівництва та обслуговування закладів комунального обслуговування. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами абз. 1 п. 12 р. Х "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (була чинною на час укладення договору оренди спірної земельної ділянки між позивачем та [PERSON].) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до п. 3.1 рішення Конституційного суду України від 29.06.2010 року № 17-рп/2010 одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. З аналізу указаних норм вбачається, що всупереч вимогам законності, не прийнявши рішення про вилучення земельної ділянки з первісно виділеної площі земельної ділянки 0,1 га, до вирішення питання про надання спірної земельної ділянки за зверненням відповідача, позивач прийняв рішення, яким обмежив законне право відповідача на отримання земельної ділянки. Тобто, при застосуванні правових норм допустив порушення принципу правової визначеності. Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок досліджених доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки судом встановлено, що рішення позивача, яким останній обґрунтовує позовні вимоги є ухваленим з порушенням принципу правової визначеності, а отже, не може бути підставою для задоволення вимог позивача. Крім того, позивачем не спростовані твердження відповідача про недотримання порядку офіційного оприлюднення ухвалених позивачем рішень. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed