Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до наказу ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» за 78-к від 30.09.2015р. був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів ТзОВ фірма «Дует ЛТД» з 01.10.2015р. Згідно з наказом від 02.02.2016р. за №9-к [PERSON] було звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі заяви від 19.01.2016р. [PERSON] важає його звільнено з роботи незаконно, оскільки одночасно з заявою про прийняття на роботу керівництво ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» надало позивачу заяву на звільнення без дати, яку він підписав. У листопаді 2015р. у м.Хмельницькому позивач отримав травму, у звязку з чим з листопада по березень 2016 року перебував на лікарняному. У березні 2016р. позивач надав до відділу кадрів ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» листки з тимчасової непрацездатності, після чого дізнався, що його звільнено із займаної посади за власним бажанням. Вважає звільнення незаконним, оскільки перебуваючи на лікарняному наміру звільнятись не мав, просить визнати звільнення з роботи незаконним, скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, в подальшому подав заяву про слухання справи за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду заперечення, в яких вказала, що позивач працював в товаристві з протягом серпня-вересня 2015 року на підставі цивільно-правової угоди, а з 01.10.2015 позивача прийнято на роботу на посаду водія автотранспортних засобів. В період з 16.11.2015р. по 01.02.2016 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується табелями обліку робочого часу, розрахунки за вказаний період проведено в повному обсязі. 19.01.2016 року позивач подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням з 02.02.2016 року. Звільнення позивача було проведено відповідно до вимог чинного законодавства, позивач ознайомився із наказом, поставив підпис в особовій картці працівника ф.П-2, а в книзі обліку руху трудових книжок розписався за отримання трудової книжки. Про наявність інших листків непрацездатності товариству не відомо, і позивач на підприємство їх не подавав, лише через 1,5 місяця після звільнення позивач звернувся до органів прокуратури та Держпраці із скаргами на дії товариства, проведеною перевіркою встановлено відсутність порушень. Також вказала, що позивач пропустив строк звернення до суду, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. На підставі заяви від 30.09.2015 року [PERSON] прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів ТзОВ-фірма «Дует ЛТД», що підтверджується наказом № 78-к від 30.09.2015р. Відповідно до наказу від 02.02.2016 року № 9-к на підставі заяви від 19.01.2016 року [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням 02.02.2016 року. Згідно з книгою обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» [PERSON] розписався за отримання трудової книжки, а також ознайомився з датою та причиною звільнення 02.02.2016 року в особовій картці ф. П-2. Факт перебування в стані тимчасової непрацездатності [PERSON] з 16.11.2015р. по 01.02.2016р. підтверджується табелями обліку робочого часу. Як вбачається з листа управління Держпраці у Хмельницькій області від 05.04.2016р. №1873/16, за скаргою [PERSON] від 14.03.2016р. проведено перевірку додержанням ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» законодавства про працю та зазначено, що факт перебування [PERSON] у трудових відносинах із ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» впродовж періоду з 27.07.2015 року по 30.09.2015 року не знайшов свого документального підтвердження. Як вбачається з наданих ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» договору про надання послуг від 03.08.2015, а також актів прийому-здачі виконаних послуг від 31.08.2015, 30.09.2015р., між [PERSON] та ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» впродовж періоду з 03.08.2015 року по 30.09.2015 року існували цивільно-правові відносини. Разом з тим, [PERSON] не надано доказів надання ТзОВ-фірма «Дует ЛТД» листів непрацездатності за період з 02.02.2016 року по 11.02.2016 року, з 12.02.2016 року по 10.03.2016 року, не здобуто таких доказів і судом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що позивач трудову книжку позивач отримав 02.02.2016 року, про що зазначив в наказі про звільнення від 02.02.2016р. № 9-К. Разом з тим, з 05.02.2016 по 11.02.2016 позивач перебував на лікуванні, в подальшому звертався із скаргою до управління Держпраці, у звязку з чим суд вважає, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин. Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У своїй позовній заяві [PERSON] вказав, що не мав наміру звільнятись, зважаючи на стан здоровя. Проте, Міністерство соціальної політики в листі від 27.04.2012р. № 70/06/186-12 зауважило, що обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника. Тобто, чинним законодавством не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП). Відповідно до абз.1ч.1, ч.2-4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо оформлення заяви на звільнення за допомогою компютерної техніки та написання її одночасно із заявою про прийняття на роботу під тиском, то судом враховно, що оскільки трудове законодавство не містить імперативної норми щодо форми заяви про звільнення, в т.ч. не містить заборони оформлення заяви друкованим способом, позивач не заперечує свій підпис на заяві, протягом двох тижнів із заявою про відкликання заяви про звільнення позивач не звертався. У справі відсутні докази, які б стверджували чи доводили факт написання позивачем заяви під примусом чи в наслідок обману з боку відповідача. Отже, звільнення [PERSON] із займаної посади здійснено товариством у повній відповідності до вимог ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з чим відсутні будь-які правові підстави для поновлення його на роботі, стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги не доведені належними та допустими доказами, у звязку з чим задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed