Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить будинок, з надвірними будівлями [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є рідним братом позивача, зареєстрований за вищевказаною адресою в 1998 році, однак, в будинок не заселявся, речей не перевозив, не проживав жодного дня, утримував лише реєстрацію. Перешкод в проживанні йому ніхто не чинив. На теперішній час місцезнаходження відповідача позивачу невідомо. Позивач не може скористалася правом для оформлення субсидії, так як не може надати відомості про зареєстровану у неї особу, про її доходи, у зв`язку з чим виникла необхідність у визнанні відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Леіннського районного суду м.Харкова від 26.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження по справі з викликом сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні позив підтримали, на задоволенні позовних вимог наполягали, не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд вислухавши позивача та його представника, дослідивши докази та з`ясувавши фактичні обставини справи, допитавши свідків, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 1996 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І.В., позивачу належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , житловою площею 51,9 кв. м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Після купівлі будинку позивач заселилася та 31.01.1997 року зареєструвалася в ньому. Разом позивачем в будинку зареєстровані двоє доньок позивача, чоловік, батько, сестра, племінник, а також брат - відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про реєстрацію. Відповідач зареєструвався в будинку в 1998 році, однак, в будинок не заселявся, речей не перевозив, не проживав жодного дня, утримував лише реєстрацію. Перешкод в проживанні йому ніхто не чинив. На теперішній час місцезнаходження відповідача невідомо. На протязі двадцяти років відповідач будинком не користується, не виконує обов`язки по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг, всі платежі за себе та за відповідача сплачує сама позивач. На кожну зареєстровану в будинку особу нараховуються витрати на комунальні послуги. В зв`язку з подорожчанням вартості всіх комунальних послуг та завдяки тому, що відповідач зберігає реєстрацію в будинку, який є власністю, у позивача виникли матеріальні труднощі. Окрім того, позивач на теперішній час не має можливості скористалася правом для оформлення субсидії, так як не може надати відомості про зареєстровану особу, про її доходи. Згідно з листа Харківської дирекції АТ «Укрпошта», відповідно до наданої інформації підрозділів Харківської дирекції, - реєстрована кореспонденція та періодичні друковані видання по передплаті на імья [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у видачі не значиться. Відповідно до листа КНП «Міська поліклініка №24» амбулаторна карта в реєстратурі МП №24 [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , - відсутня, крім того декларацію про вибір лікаря з фахівцями МП №24 останній не заключав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Вказана позиція відповідає висновку, викладеному в постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. У даній справі судом встановлено, що відповідач є рідним братом позивача, який зареєстрований у будинку , з надвірними будівлями [ADDRESS] , як член її сім`ї. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція викладена касаційним судом у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність реєстрації відповідача в будинку [ADDRESS] приводить до обмеження права власності позивача, що виражається в неможливості розпорядитись об`єктом власності на свій розсуд. Беручи до уваги, що позивач є власником житлового будинку за вказаною адресою, а відповідач з 1998 року не проживає у спірному будинку, суд приходить до висновку про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України з огляду на його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік. Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідач суду не надав. За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved