Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання недійсним договору про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) в групах №406184 від 20 жовтня 2012 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та визнання недійсним договору поруки від 15 травня 2013 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на виконання умов договору №406184 від 20 жовтня 2012 року. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 20 жовтня 2012 року між [PERSON] та відповідачем було укладено угоду N 406184 з додатками N 1 та N 2, які є невід`ємними частинами угоди. Предметом даної угоди є надання учаснику системи АвтоТак грошових коштів, спрямованих на придбання автомобіля марки «Chevrolet», модель «Aveo New» вартістю 128 700 грн. із сплатою 84 внесків. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 15 травня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» було укладено договір поруки. На виконання умов договору у період з 14 листопада 2012 року по 08 квітня 2016 року [PERSON] сплатив на користь відповідача 208\~949 грн. 59 коп. 28 травня 2013 року за [PERSON] було зареєстровано автомобіль марки «Chevrolet Niva 2123», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Аналізуючи пункти оспорюваного договору суть останнього спрямована на захист інтересів лише лізингодавця так як право зміни вартості платежів та розміру предмета лізингу належить лізингодавцю, що в свою чергу позбавляє лізингоодержувача впливати на зміну істотних умов договору, що свідчить про недійсність укладеного договору. Також, згідно пункту 4 частини 1 статті 34 Закону України\~Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. На момент укладення угоди №406184 від 20 жовтня 2012 року, адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не було залучено у Законі як фінансова послуга, однак згідно із п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України\~Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг\~від 12.07.2001 року №2664-ІІІ, діяльність ТзОВ\~«АВТО ПРОСТО»\~була пов`язана з надання фінансових послуг, що передбачали пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, яке могли здійснюватись фінансовими установами лише після отримання відповідної ліцензії. На момент укладення оскаржуваної Угоди ТзОВ\~«АВТО ПРОСТО»\~ліцензією не володіло, а відповідно не мало права укладати угоду з надання фінансових послуг. Умови договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, є несправедливими та неприйнятними, виходячи з норм Закону України\~«Про захист прав споживачів», оскільки порушують його права як споживача послуг. Позивачі вважають Угоду № 406184 та Додатки № 1, № 2 до неї такими, що укладені з порушенням норм закону, оскільки при їх укладенні відповідач не довів до його відома реальні умови надання фінансової послуги, ввів їх в оману, допустивши нечесну підприємницьку діяльність. Положення угоди та додатків до неї містять несправедливі умови, створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, оскільки фактично між сторонами був укладений договір лізингу. Тому просять позов задовольнити та визнати згадані угоди недійсними. Ухвалою судді від 25 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом. 13 січня 2020 року від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на адресу суду надійшов відзив на позов у якому проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні з огляду на наступне. Договір між позивачем [PERSON] та відповідачем було укладено з метою придбання автомобіля «Aveo New». [PERSON] скористався своїм правом передбаченим ст.7 розділу ІІ та звернувся до відповідача з заявою про вибір іншої марки автомобіля, а саме марки «Chevrolet Niva», при цьому позивачем було сплачено різницю між вартістю обраного автомобіля та автомобіля вказаного в додатку №1 до угоди в розмірі 21 300 грн. В подальшому розрахунок щомісячних платежів продовжувався здійснюватися на підставі поточної ціни автомобіля «Aveo New». 28 травня 2013 року [PERSON] отримав автомобіль «Chevrolet Niva 2123» та зареєстрував його на своє ім`я. Так оспорюваний договір не передбачає передачу майна як в оренду так і в лізинг, умовами договору не передбачено зобов`язання відповідача передати позивачу у користування на певний строк і за встановлену плату майно, яке належить відповідачу, а у позивача відсутній обов`язок сплачувати лізингові платежі. Крім того статтею 1 Договору прямо передбачено, що предметом договору є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля. Також доводи позивача про відсутність на момент укладення оскаржуваної Угоди у ТзОВ\~«АВТО ПРОСТО»\~ліцензії на право надання фінансових послуг на увагу не заслуговують, оскільки на час укладення спірної угоди не існувало закону, який би визначав послуги з адміністрування придбання в групах як фінансові послуги. Також не існувало нормативно-правового акта уповноваженого органу про віднесення цих послуг до фінансових. Посилання позивача на несправедливість умов оспорюваного договору не відповідають дійсності оскільки опис послуг детально проведено у договорі та додатку №1 до нього, щоб виключити необхідність їх усного тлумачення та уникнення подальших непорозумінь між сторонами договору з приводу його трактування. Позивач підписав договір та погодився з тим, що умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Верховним судом у своїй постанові від 13 березня 2019 року у справі №126/1105/16-ц досліджувалося питання відповідності укладених між ТОВ «АВТО ПРОСТО»\~та учасниками системи Авто Так договорів нормам Закону України «Про захист прав споживачів», який прийшов до висновку про відсутність порушень норм вказаного закону. Крім того, вказує щодо спливу позовної давності, оскільки саме в день підписання угоди 25 жовтня 2012 року позивач довідався або міг довідатися про те, що умови угоди нібито порушують його права, тому перебіг позовної давності повинен бути закінченим 26 жовтня 2015 року. Також безпідставними є доводи позивача щодо визнання недійсним договору поруки, оскільки поручитель ознайомлений та має належне уявлення про зміст зобов`язань боржника, що виникають з основного зобов`язання та погодився відповідати перед кредитором за їх виконання боржником. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився попередньо звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав зазначених у ньому. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» в судове засідання не з`явився, попередньо звернувшись до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує з підстав зазначених у відзиві на позов та просить відмовити в його задоволенні. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, враховуючи що сторони належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, свої доводи\~щодо суті\~спору вони\~виклали у\~заявах по\~суті та неявка\~останніх не\~перешкоджає розгляду\~справи по\~суті,\~суд постановив у відповідності з ч. 2 ст.\~247 ЦПК\~України здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5\~ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20 жовтня 2012 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] було укладено договір N 406184 (далі - Договір) з додатком № 1 який є невід`ємною частинною цього договору. Предметом Договору є надання учаснику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля марки «Chevrolet», модель «Aveo New» вартістю 128 700 грн. із сплатою 84 внесків. Відповідно до додатку № 1 до Договору, сторони погодили, що учасник системи сплачує: винагороду за послуги, пов`язані зі вступом до Системи - 4\~633,20 грн.; щомісячний цілий чистий внесок (частина щомісячного повного внеску, який використовується для оплати автомобіля) 1,1905 %; щомісячний платіж за послуги з адміністрування 0,35% ПДВ; щомісячний страховий платіж - 0,1 %; плату за отримання автомобіля (одноразовий платіж, що підлягає сплаті учасником, якому було надано право на отримання автомобіля) - 3 % ПДВ. Згідно з вимогами пунктів 2.1, 2.2 статті 2 розділу ІІ Договору поточна ціна автомобіля зазначена у додатку № 1 до договору - це остання поточна ціна автомобіля, повідомлена ТОВ «Авто Просто» постачальником на день укладення Договору. Поточна ціна автомобіля є критерієм-основою для розрахунку складових повних внесків та інших платежів, передбачених договором, протягом всього строку існування групи, та повідомляється Авто Просто постачальником. Положеннями пункту 2.6 статті 2 розділу ІІ Договору, чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від повної вартості автомобіля та не підлягають перерахунку. Позивач скористався правом, передбаченим ст.7 Договору, і звернувся до ТзОВ «Авто Просто» з заявою про вибір іншої марки автомобіля, а саме, автомобіля марки «Chevrolet Niva 2123». 14 травня 2013 року [PERSON] отримав автомобіль марки «Chevrolet Niva 2123», 2013 року випуску, та зареєстрував транспортний засіб на своє ім`я. Вартість автомобіля склала 146 000 грн. 15 травня 2013 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] з метою забезпечення належного виконання умов Договору №406184 від 20 жовтня 2012 року було укладено договір поруки, оскільки між кредитором і боржником [PERSON] укладено Договір, спрямований на придбання автомобіля через організовану кредитором систему «АвтоТак». Відповідно до ч.1\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). За змістом частини першої\~статті 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої\~статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~(який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг), є фінансовою послугою. Предметом угоди від 20 жовтня 2012\~року № 406184 є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак», тому правовідносини, які виникають на підставі цього правочину, регулюються\~вищевказаним законом та іншими актами цивільного законодавства. Судом також встановлено, що умови укладеного між сторонами договору містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання. Статтею 204 ЦК України\~закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Згідно з частинами першою, другою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього\~Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої\~статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом\~(частина перша\~статті 229 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За приписами частин першої, другої\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Підписання позивачем договору та додатку до нього є підтвердженням факту ознайомлення з ними, розуміння їх умов, визначень та іншого. Ці умови та визначення детально і ясно викладені в угоді та додатках до неї, підстави для твердження про їх незрозумілість, спробі введення в оману відсутні. Позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги Товариства та порядок їх надання, яка закладена в самому змісті угоди та додатках до неї, підписаних ним. Позивач не довів, що відповідач відмовив йому у відповідях на запитання щодо договору та додатку до нього, або ж давав неповні відповіді, іншим чином ухилявся від роз`яснень умов договору або ж намагався ввести його в оману. Позивач отримав за договором автомобіль і зареєстрував його на своє ім`я, тобто прийняв виконання зобов`язання відповідачем без заяв і претензій. Згідно з умовами договору відповідач зобов`язався забезпечити придбання автомобіля для позивача за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи, а позивач зобов`язався здійснити необхідну кількість періодичних платежів для повної оплати поточної ціни автомобіля та вартості послуги. Суд не приймає на уваги посилання позивача на те, що умови Договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, є несправедливими та неприйнятними, з врахуванням норм Закону України\~«Про захист прав споживачів», оскільки порушують права Позивача як споживача послуг. Однак позивач на спростування цих доводів свого розрахунку не надав. Безпідставним є посилання позивача на те, що відповідач не мав права надавати послугу придбання товарів у групі, оскільки не мав ліцензії. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-ІV\~(введено в дію з 9 січня 2012 року), внесено зміни до ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг»\~та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього\~Закону\~Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі Ліцензійні умови). Тобто, на час укладення договору згадані зміни до закону не діяли. Не існувало також нормативно-правового акту про затвердження ліцензійних умов провадження діяльності з надання послуг з адміністрування придбання в групах, висновку Держкомфінпослуг про віднесення цих послуг до фінансових послуг. Отже, діяльність ТзОВ «АВТО ПРОСТО» з надання послуг спрямованих на придбання товарів в групах станом на жовтень 2012 року не визнавалася як діяльність з надання фінансових послуг, а отже, не підлягала ліцензуванню. Позивач також зазначає, що оскаржувана угода містить усі особливості, що містить в собі договір фінансового лізингу та по своїй суті і своєю правовою природою є змішаною та містить, в тому числі, елементи договору фінансового лізингу. У контексті таких доводів необхідно врахувати, що за договором лізингу, відповідно до\~ст.806 ЦК України, одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Спірною угодою передбачено, що відповідач надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах. Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль. Як вбачається зі спірної угоди, її предметом є надання учаснику послуг спрямованих на придбання автомобіля, а не купівля-продаж автомобіля в кредит чи лізинг. Укладений між сторонами договір не є договором лізингу та не містить в собі його ознаки, тому помилковими є доводи позивача про застосування до спірних правовідносин\~ст.799 ЦК України\~щодо обов`язкової нотаріальної форми укладеного договору та, як наслідок, визнання цього договору недійсним (нікчемним) на підставі ч.1\~ст.220 ЦК України\~в зв`язку із недодержанням форми його укладення. Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору поруки укладеного 15 травня 2013 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] з метою забезпечення належного виконання умов Договору №406184 від 20 жовтня 2012 року, оскільки поручитель не є споживачем послуг відповідача, а навпаки, є особою, яка забезпечує відповідальність боржника у договорі, а сам договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, тому поручитель не може розглядатись як споживач послуг і на нього не може поширюватися дія\~Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідності до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Позивачі погодилися з умовами угоди та договору поруки, підписавши їх. Посилання позивача за на те, що він не був проінформований про збільшення розміру забезпеченого порукою зобов`язання, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності та що вони не давали згоди на зміну зобов`язання, зокрема, щодо збільшення поточної ціни автомобіля, суд вважає безпідставними та такими, що спростовується п. 2.4 ст. 2 договору поруки в тім, що сторони погодили, що поручитель і кредитор з цим погоджуються, що розмір забезпечених порукою вимог кредитора до боржника дорівнює сумі всіх повних внесків та інших, передбачених угодою платежів, що підлягають сплаті боржником. На момент підписання договору поруки розмір забезпечених порукою вимог складає 102\~829,74 грн. Зазначена умова договору поруки є результатом досягнення домовленості між сторонами, які є вільними у визначенні змісту зобов`язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Вказаний договір у цій частині не визнавався недійсним у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Суд приходить до висновку, що зміни поточної вартості автомобіля передбачені умовами договору і обумовлені зміною вартості автомобіля протягом дії угоди, а тому вони не призвели до зміни обсягу відповідальності поручителя і припинення поруки, оскільки поручителі, підписавши договір поруки, на такі зміни надали свою згоду. Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивачів, оскільки умови укладеного договору №406184 від 20 жовтня 2012 року містять детальний опис послуг, що надаються ТОВ «Авто Просто», із визначенням поточної ціни автомобіля та інших платежів, порядку зміни ціни, вибір марки та моделі автомобіля і процедури його отримання, позивачем було отримано автомобіль, зареєстровано його, а також виконувалися умови оспорюваного правочину, які були погоджені сторонами, тому у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання недійсним договору про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів (автомобілів) в групах №406184 від 20 жовтня 2012 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» та визнання недійсним договору поруки від 15 травня 2013 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на виконання умов договору №406184 від 20 жовтня 2012 року слід відмовити. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому суд перевіривши обґрунтованість позовних вимог та прийшовши до висновку про безпідставність позовних вимог, питання пропуску позовної давності не вирішує. Враховуючи положення ст.141\~ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed