Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач 19.02.106 року звернулась до суду з позовом до Підприємства із іноземним капіталом «ААЗ ТРЕЙДІНГ КО», за яким просила стягнути на її користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 гривень. В обґрунтування позову позивачка відзначила, що є переселенцем з міста Луганська та є мати - одиначкою, яка виховує дитину [PERSON], 2006 року народження. У зв'язку із скрутним становищем, перебуваючи в місті Одесі без житла, їй необхідно було влаштовуватись на роботу, для оплати житла та виховання малолітньої дитини. 13 грудня 2014 року на підставі Наказу № 471-к Підприємства із 100% іноземним капіталом "ААЗ ТРЕЙДІНГ КО" (далі - ПІК) позивачка була призначена із трьохмісячним іспитом на посаду оператора-касира, з повною матеріальною відповідальністю, у представництві підприємства в місті Одесі. У подальшому 25 серпня 2015 року на підставі Наказу № 320-к від 25.08.2015 року ПІК, [PERSON] була звільнена з посади оператора-касира представництва в м. Одесі за ст. 41, п. 2 КЗпП України (недовіра з боку власника). Підставою для винесення такого наказу про звільнення слугувала, заява співробітника ПІК [PERSON] до чергової частини Хмельницького ВМ Малиновського РВ, щодо прийняття мір до невстановленої особи, яка таємно скоїла крадіжку цінного вантажу з офісу на загальну суму 21 800 грн.. На протязі чотирьох місяців проводились слідчі дії по вищевказаній заяві, неодноразово здійснювали допит позивачки. Лише у грудні місяці позивачка отримала постанову слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 16.08.2015 року про закриття кримінального провадження. На підставі вказаної постанови позивачка звернулась до відповідача з заявою про поновлення на роботі та виплату компенсації за час вимушеного прогулу. Листом №11020 від 23.12.2015 року ПІК повідомив позивачу, що її звільнення було неправомірним, про поновлення позивачки на роботі та виплату їй компенсації. Унаслідок незаконного звільнення позивачка вважає, що їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що остання безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім'ї. Також, постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім'ю, тримало позивачку в постійній нервовій та психологічній напрузі. Незаконне звільнення відбулось раптово, більш того без будь-яких законних підстав, що спричинило їй значні моральні страждання. Також додатково зазначила, що запис у трудовій книжці не дозволяв їй влаштуватись на іншу роботу, у такий спосіб принизив честь, гідність та ділову репутацію позивача перед іншими підприємства. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 50 000, 00 грн.. Позивач та її представник - [PERSON] (діє на підставі ордеру серії ОД №248434) у судове засідання не з'явились. У минулих судових засіданнях позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позивачка додатково пояснила, що переїхавши з Луганської області, будучи мати-одиначкою, через центр зайнятості була прийнята на роботу до Підприємства із іноземним капіталом «ААЗ ТРЕЙДІНГ КО». У вказаному підприємстві пропрацювала 1 рік та до неї ніколи не було претензій. Проте, 25.08.2015 року позивачка була звільнена з посади за ст. 41, п. 2 КЗпП України (недовіра з боку власника) та керівництво підприємства, не маючи належних підстав, звернулось до міліції з заявою та було відкрито кримінальне провадження. У минулому судовому засіданні позивачка відзначила, що про своє незаконне звільнення дізналась з моменту її звільнення 25.08.2015 року, при цьому їй не видавали трудову книжку. 16.08.2015 року кримінальне провадження було закрите, про що позивачка дізналась лише у грудні 2015 року. Вона звернулась до підприємства з листом, у відповідь на який відповідач визнав, що її звільнення було неправомірним, її було поновлено на роботі та виплачено компенсацію. Проте, вважає, що її незаконне звільнення та відповідний запис у трудові книжці завдало їй моральні страждання, вона була позбавлена протягом тривалого часу заробітку та не могла знайти роботу. Крім того, відносно неї проводились слідчі дії та вона допитувалась за обставини, пов'язаних зі зникнення коштів. Просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Ференц О.З. (діє на підставі довіреності від 02.07.2015 року) у судове засідання не з'явилась. У минулих судових засіданнях позов не визнала та просила відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності. Додатково пояснила, що дійсно 10.08.2015 року було виявлена недостача та працівник [PERSON] 13.08.2015 року звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів. Оскільки причетною до зникнення коштів вважали позивачку та [PERSON], 25.08.2015 року її було звільнено. Позивачка знала про звільнення своєчасно, оскільки 30.09.2015 року отримала копію наказу. У грудні 2015 року позивачка дізналась про закриття кримінального провадження, та звернувшись до відповідача з листом, просила поновити її на роботі та виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу. При цьому питання про відшкодування моральної шкоди нею не порушувалось. Підприємство визнало, що звільнення позивачки було неправомірним та 24.12.2015 року позивачку добровільно було поновлено на посаді та виплачено компенсацію у повному обсязі. 28.12.2015 року позивачку було звільнено з посади за власним бажанням. З урахуванням вимог ст.. 233 КЗпП України, вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду з відповідним позовом, вважає, що позивачка, звертаючись 18.09.2015 року з відповідним листом до підприємства, знала про порушення своїх прав. Проте, з відповідним позовом звернулась лише у 2016 році. Крім того, зазначила, що не надано жодних доказів на обґрунтування розміру завданої моральної шкоди. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що наказом ПІК «ААЗ Трейдінг КО» №471-к від 13.12.2014 року [PERSON] з 09.12.2014 року була призначена з трьохмісячним іспитовим терміном на посаду оператора-касира з повною матеріальною відповідальністю, представника підприємства у м. Одеса (а.с.59). Замісник представника підприємства [PERSON] звернувся до генерального директора ПІК «ААЗ Трейдінг КО» з доповідною запискою, за якою повідомив, що 10.08.2015 року в 16 год. 19 хв. за адресою м. Одеса, пров. Будівельний,3, центральний офіс, відправник ЧП «[PERSON]» [PERSON] оформив відправку цінного вантажу (вартість 21 800 грн.). Даний вантаж оформив оператор -касир [PERSON], після оформлення відправки у порушення інструкції останній цінний вантаж (гроші) у сейф для подальшої відправки не поклав, залишив конверт за монітором на робочу столі та вийшов до магазину. У доповідній записці також вказано, що за час відсутності [PERSON] на його робоче місце прийшла оператор -касир [PERSON], яка у той день працювала в інформаційному відділі в іншому приміщенні. Після повернення з магазину [PERSON] виявив відсутність конверту, проте нікому цього не повідомив. Цінний вантаж пропав. За цим фактом [PERSON] також зроблено заяву до Хмельницького відділу міліції (а.с.60). За матеріалами доповідної заступника представника підприємства в м. Одеса ([PERSON]), пропозиції начальника управління ОППБВ ([PERSON]) від 25.08.2015 року стосовно недбалого виконання трудових обов'язків операторами -касирами ([PERSON], [PERSON]), в результаті чого підприємству нанесені значні збитки, 25.08.2015 року відповідачем було видано наказ №320-к «Про дисциплінарне стягнення та штрафні санкції» (а.с.61). Згідно даного наказу позивачку було звільнено з 25.08.2015 року з посади оператора-касира представництва підприємства в м. Одеса за ст.. 41 п.2 КЗпП України (недовіра з боку власника). З матеріалів справи вбачається, що 18.09.2015 року позивачка зверталась до відповідача з заявою, за якою просила направити на її адресу копію наказу про прийняття на роботу №471-к від 03.12.2014 року та копію наказу про звільнення №320-к від 25.08.2015 року (ас.с.62). Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с.62) позивачка отримала вказані документи 30.09.2015 року, про що свідчить її підпис на повідомленні. Також судом встановлено, що 13.08.2015 року на підставі заяви [PERSON] Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження №12015160470005072 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 185 ч.1 КК України. 16.08.2015 року слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було винесено постанову, якою кримінальне провадження №12015160470005072 від 13.08.2015 року було закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.64). У зв'язку з чим, позивачка звернулась до відповідача з заявою, за якою просила поновити її на роботі та виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу (а.с.63). Згідно листа ПІК «АЗЗ Трейдінг КО» вих.. №11020 від 23.12.2015 року (а.с.65), вищевказану заяву позивачки було отримано 07.12.2015 року та, за розглядом якої, адміністрація підприємства прийшла до висновку про неправомірність звільнення позивачки та прийнято рішення про поновлення її на роботі на посаді оператора -касира представництва у м. Одеса та виплату компенсації за всі дні вимушеного прогулу. Вказаний лист позивачка отримала 24.12.2015 року. Вказані обставини підтвердили і сторони у судовому засіданні. Наказом ПІК «АЗЗ Трейдінг КО» №494-к від 24.12.2015 року позивачку було поновлено на посаді оператора-касира з повною матеріальною відповідальністю, в представництві підприємства (м. Одеса) з 25.08.2015 року (а.с.66). Наказом ПІК «АЗЗ Трейдінг КО» №498-к від 28.12.2015 року позивачка була звільнена з вказаної вище посади з 28.12.2015 року за власним бажанням, ст.. 38 КЗпП України (а.с.67). Вказані обставини підтверджуються також копіює трудового книжки позивачки серії [NUMBER] (а.с.70-71). Згідно довідки про виплату [PERSON] компенсації за час вимушеного прогулу від 25.03.2016 року (а.с.69) позивачці було виплачено за весь час вимушеного прогулу з 26.08.2015 року по 24.12.2015 року, у тому числі за частину невикористаної щорічної відпустки, була нарахована компенсацію у розмірі 10 922, 14 грн. та 28.12.2015 року отримана позивачкою. Звертаючись з відповідним позовом, позивачка просила стягнути на її користь компенсацію за завдану моральну шкоду з підстав, встановлених ст.. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Одне з провідних місць в реалізації гарантованих Конституцією України трудових прав громадян займає Кодекс законів про працю України, який у статті 237-1 передбачив відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Так, згаданою статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При здійсненні правосуддя у цивільних справах по трудовим спорам з відшкодуванням моральної шкоди суд, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі N 1-5/2012 вирішено, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З матеріалів справи та пояснень позивачки, вбачається, що позивачу стало відомо про її незаконне звільнення 30.09.2015 року (з моменту отримання за поштою копію наказу про звільнення) та про закриття кримінального провадження у грудні 2015 року. Крім того, слід зазначити, що зверненні 07.12.2015 року до відповідача з заявою про поновлення на роботу, у позивача не було претензій до відповідача щодо відшкодування їй моральної шкоди. Проте, з позовом про стягнення відшкодування моральної шкоди позивач звернулась до суду лише 19.02.2016 року, тобто, пропустивши строк позовної давності, передбачений трудовим законодавством України. Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Розглянувши матеріали справи, суд вбачає, що дійсно права та законні інтереси позивачку були порушення унаслідок її незаконного звільнення та остання має право на стягнення компенсації за завдану моральну шкоду з підстав, встановлених ст.. 237-1 КЗпП України. Проте, представник відповідача в судовому засіданні заявив суду клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого статтею 233 КЗпП України, та надав суду відповідну письмову заяву від 28.03.2016 року (а.с.73-74). При цьому слід зазначити, що позивачем та його представником не було надано суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строків позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. З урахуванням вищевикладеного, суд вбачає, що позивачку дійсно було звільнено неправомірно, зазначене не заперечувалось і представником відповідача. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги позивачки щодо відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими. При цьому, суд приймає до уваги клопотання представника відповідача та враховує, що позивач, звернувшись з відповідним позовом лише 19.02.2016 року, пропустила строк звернення до суду, оскільки дізналась про порушення свого права з моменту отримання наказу про звільнення 30.09.2015 року. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed