Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому вказала, що в [ADDRESS] , який належить [PERSON] , проте фактично знаходиться у її володінні впродовж 22 років. Зазначає, що майно створене за невідомих їй обставин в 1949 році. Станом на 1990 рік в даному будинку проживав відповідач, хоча будинок належав гр. [PERSON] . Після смерті останнього його брат [PERSON] написав заяву до Гірської сільської рад, в якій просив передати спірний будинок церкві. 12.04.1992 року після смерті [PERSON] дві його сестри [PERSON] та [PERSON] написали розписки про те, що належні їм частки у спадковому майні після смерті брата передають церкві і ніяких претензій не мають. Рішенням Спаської сільської ради від 24.12.1993 року даний будинок передано у власність греко-католицької громади с. Спас. За невідомих їй обставин будинок надано в користування відповідачу, який на той час був священиком Церкви Преображення Господнього у с. Спас, що також знаходиться по вул. Церковна. 16.05.1995 року на підставі рішення Спаської сільської ради № 21 відповідачу передано дане будинковолодіння у приватну власність, що стверджується відповідним свідоцтвом про право власності від 30.05.1995 року та технічним паспортом на будинок від 24.08.1988 року. В 1995 році відповідач з однієї сторони та вона з чоловіком [PERSON] з іншої сторони домовились про купівлю-продаж даного будинковолодіння. Сторони узгодили всі істотні умови запланованого договору, а саме предмет договору, ціну - 2000 доларів США та термін виконання зобов`язання. На виконання умов договору, щодо якого існувала домовленість, [PERSON] ( мама померлого чоловіка позивачки), в присутності [PERSON] , передала відповідачу 2000 доларів США, що належали [PERSON] та їй,позивачці [PERSON] . Відповідач передав їй ключі від будинку, наявне у нього свідоцтво про право власності на житловий будинок та технічний паспорт. Сторони мали намір належним чином оформити купівлі-ю-продаж будинку, однак відповідач за декілька днів після отримання грошей виїхав за кордон і повністю припинив з нею будь-які зв`язки. Всупереч вимог ст. 657 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення правовідносин, даний договір не було укладено у письмовій формі і не відбулось його нотаріального посвідчення, а отже такий договір є неукладеним відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК УРСР. Доказом, що підтверджує наміри її та відповідача є також довідка-характеристика № 975 від 25.05.1995 року, видана Коломийським МБТІ для подання в Косівську державну нотаріальну контору з метою відчуження будинку. Посилаючись на норми ст. 344 ЦК України зазначає, що добросовісність володіння нею вказаним будинком випливає з того, що вона мала намір укласти договір купівлі-продажу цього майна, передала кошти за це майно, отримала від відповідача належні документи та колючі від будинку. Отже, на момент заволодіння вона не знала про відсутність у неї правових підстав для набуття права власності, адже не могла передбачити того, що відповідач ухилиться від укладення договору в належній формі та виїде за кордон. Володіння майном було відкритим, адже вона відкрито проживала в цьому будинку (використовувала його за призначенням), сплачувала за спожиті комунальні послуги, страхувала даний будинок та сплачувала земельний податок за закріплену за будинком земельну ділянку, що стверджується розрахунковими книжками по розрахунку за електричну енергію: за вересень 1999 року - липень 2002 року, серпень 2003 року - вересень 2005 року, листопад 2005 року - лютий 2008 року, січень 2008 року - січень 2010 року, вересень 2010 року - вересень 2011 року, березень 2015 року - липень 2016 року, квитанціями на прийом податкових платежів за період з 1996 по 2013 роки; страховими свідоцтвами про страхування будівель, домашнього майна і тварин, що належить громадянам, за період з 1998 по 2017 роки. Зазначеними доказами підтверджується безперервність володіння спірним майном, яка також є підставою для визнання за нею права власності за набувальною давністю. З травня 1996 року по березень 1998 року вона проживала з сім`єю без реєстрації в спірному будинку, а з 19.03.1998 року зареєстрована в ньому, що стверджується відповідними актом та довідкою Спаської сільської ради від 12.10.2017 року. 16.02.2001 року вона намагалась звернутися до відповідача для врегулювання зазначеної ситуації та направила на відому їй адресу йому листа, в якому просила видати довіреність, якою уповноважити [PERSON] на здійснення цивільно-правових дій від його імені, однак відповіді на цей лист не отримала. Отже, на момент звернення з даним позовом до суду вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним будинком більше 17 років. Такий строк є більшим, ніж 10 років, вимагається відповідною нормою ст. 344 ЦК України. Просить визнати за нею право власності на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., 1949 року будівництва, та господарських будівель і споруд: вбиральні «літ.Р», криниці «№1», огорожі « №2-3», в порядку набувальної давності. В судовому засіданні представник позивачки свої вимоги підтримав,просить позовну заяву задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважної причини, про дату, час і місце слухання справи був належним чином повідомленим шляхом публыкації оголошення про виклик відповідача в судове засідання через сайт «Судова влада». Представник третьої особи Спаської сільської ради подав до суду заяву, в якій вимоги позовної заяви визнав та просив справу слухати у відсутність представника. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили,що позивачка дійсно заплатила відповідачу кошти в сумі 2000 дол.США і протягом тривалого часу живе в спірному будинку. Суд, дослідивши матеріали справи, розглянувши письмові клопотання позивачки та представника третьої особи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 28.03.1990 року [PERSON] звернувся до Гірської сільської ради із заявою, яка 03.04.1992 року посвідчена секретарем виконкому Гірської сільської ради та зареєстрована в реєстрі за № 1173, про передачу будинку, в якому проживає священик - відповідач по справі - [PERSON] і який числився за його братом [PERSON] , який помер, церкві. Претензій з його сторони про передачу даного будинку церкві не має (а.с. 43). Відповідно до розписок від 12.04.1992 року [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що частини будинку, який був куплений для церкви і оформлений на їхнього брата [PERSON] , які після його смерті належать їм, передали на церкву, жодних претензій не мають (а.с. 14, 15). Рішенням Спаської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 24.12.1993 року передано в приватну власність будинок резиденції, який знаходиться в [ADDRESS] , греко-католицькій громаді с. Спас (ас. 16). Згідно із записом в погосподарській книзі, особовий рахунок [NUMBER] ,будинок належить греко-католицькій церкві, [PERSON] , священик, вказаний як квартирант (а.с. 17). 24.08.1988 року Коломийським МБТІ виготовлено технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду в [ADDRESS] , де в графі «власник» вказано « [PERSON] », загальна площа будинку 35,0 кв.м. , житлова - 16,1 кв.м., рік будівництва -1949 (а.с. 21-27). 25.05.1995 року Коломийським МБТІ [PERSON] було виготовлено довідку-характеристику № 975 для подання в Косівську державну нотаріальну контору з метою відчуження на житловий будинок в [ADDRESS] (а.с. 28). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 30.05.1995 року, виданого виконкомом Спаської сільської ради на підставі рішення № 21 від 16.05.1995 року, житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.19-20). Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння спірним майном було відкритим, позивачка відкрито проживала в цьому будинку (використовувала його за призначенням), сплачувала за спожиті комунальні послуги, страхувала даний будинок та сплачувала земельний податок за закріплену за будинком земельну ділянку, що стверджується розрахунковими книжками по розрахунку за електричну енергію: за вересень 1999 року - липень 2002 року, серпень 2003 року - вересень 2005 року, листопад 2005 року - лютий 2008 року, січень 2008 року - січень 2010 року, вересень 2010 року - вересень 2011 року, березень 2015 року - липень 2016 року, квитанціями на прийом податкових платежів за період з 1996 по 2013 роки; страховими свідоцтвами про страхування будівель, домашнього майна і тварин, що належить громадянам, за період з 1998 по 2017 роки (а.с.30-71). Зазначеними доказами підтверджується безперервність володіння спірним майном. З травня 1996 року по березень 1998 року позивачка з сім`єю проживала без реєстрації в [ADDRESS] , що стверджується копією акту №24 по встановленню факту місця проживання від 12.10.2017 року (а.с. 72). З 19.03.1998 року [PERSON] зареєстрована в спірному будинку, що стверджується копією довідки Спаської сільської ради № 1611 від 12.10.2017 року (а.с. 73). Відповідно до копії листа, долученого до матеріалів позовної заяви, 16.02.2001 року позивачка зверталася до відповідача з проханням надання ним довіреності на уповноваження [PERSON] на здійснення цивільно-правових дій від його імені (а.с. 74). Згідно даних технічного паспорту, в [ADDRESS] розташовані: житловий будинок «літ. А» (загальна площа 36, 6 кв.м., житлова - 17,3 кв.м.), сарай «літ. Л», стодола «літ. М», комора «літ. Н», літня кухня «літ. С», вбиральня «літ. Р», криниця «№ 1», огорожа «№ 2-3» (а.с. 77-82). Відповідно до копії виписки з інвентаризаційних матеріалів № 59890 від 10.10.2017 року загальна площа будинку змінилась з 35,0 кв.м. на 36,6 кв.м., житлова з 16,1 кв.м. на 17,3 кв.м. за рахунок демонтажу печей, гараж «літ. Б», сараї «літ. В, Д», навіси «літ. Ж,З», літня кухня «літ. Г» - знесені; сарай літ. «Л», стодола «літ. М», комора «літ. Н» , літня кухня «літ. С» - побудовані самочинно (а.с. 76). Згідно висновку про оцінку вартості майна від 19.12.2017 року, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] становить 97 700 грн. (а.с.83-84). Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження їм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франціївід 16.12.1992) . У справі Беллет проти Франції Європейський Суд з прав людини зазначив про те, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Із змісту п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України вбачається, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, в тому числі, верховенство права. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. У відповідності до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з п. п. 9, 11, 13, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях, зокрема у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння майном повинно бути безтитульним. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. В постанові від 24.01.2019року у справі № 755/16913/16-ц , Верховний Суд зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Суд касаційної інстанції зазначив, що у цій справі позивач, вселяючись у спірну квартиру без належних правих підстав, не могла не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у нею не буде підстав. ВС зауважив, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником зазначив ВС/КЦС у справі № 175/4741/16-ц від 29.03.2018року. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. При цьому на позицію суду не вплинули ті обставини, що позивачка ще у 1994 році отримала від радгоспа у користування та для проживання вказану квартиру, але будь-яких документів, які б підтверджували її право на користування зазначеною квартирою або вказували б на статус цієї квартири позивачці видано не було. Більш того, - питання щодо права на спірну квартиру на час розгляду справи так і не було вирішено за відсутності необхідних документів на житловий фонд. Доречно нагадати, що в п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України зазначено, що правила ст. 344 цього кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦКУ, тобто не раніше 1 січня 2001 р. В постанові у справі № 153/608/17, від 03 грудня 2018 року) КЦС назвав умови для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю. Так,п ереглядаючи рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд прийшов до висновку, що тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: - річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; - володілець суб`єктивно вважає майно своїм; - володілець майна має бути добросовісним; - володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно. Встановивши, що відсутні підстави, передбачені статтею 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову. Касаційна скарга залишена без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції без змін. Стаття 119 ЗК України є декларативною і не надає жодних переваг для набуття права власності за набувальною давністю особі яка без документів понад 15 років користується земельною ділянкою (ВС/КЦС, справа № 742/2916/15-ц від 11.04.2018р.) Враховуючи те, що в Україні багато людей як і раніше не поспішають оформлювати «правильні» документи на нерухомість популярність набуття права власності особи на певну річ за набувальною давністю ймовірно буде зростати, особливо коли навколо цієї речі будуть виникати спори та рейдерство. Зокрема ВС висловився наступним чином. Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Тобто, при бажанні набути право власності на з/д, яка перебуває у комунальній чи державній власності в принципі байдуже, що особа відкрито та добросовісно нею користувалася 15 і більше років. Це не працює. Так чи інакше особі слід в загальному порядку звертатися до органу місцевого самоврядування чи органу державної влади та за встановленою ЗКУ процедурою набувати право власності на з/д в межах норм безоплатної передачі з/д визначених ст. 121 ЗК України. При цьому компетентний орган може відмовити у набутті права заявнику із підстав передбачених ЗК України незважаючи на відкрите та добросовісне користування з/д понад 15 років. Подібні висновки зробив Верховний Суд в своїх постановах від 25 червня 2018 року у справі №293/312/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі №922/1574/17, від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц. Згідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року № 910/17274/17,зазначено,що Правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт законність об`єкта володіння добросовісність заволодіння чужим майном відкритість володіння безперервність володіння сплив установлених строків володіння відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння чи користування, проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння чи користування, проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Спірний будинок має власника, за яким зареєстровано право власності на підставі відповідного свідоцтва, який відомий позивачці, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку. Позивачкою не доведено добросовісність заволодіння майном, оскільки вона знала про відсутність у неї законних підстав для набуття права власності на спірний будинок. [PERSON] також не доведено безтитульність володіння оскільки, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] заволодівши будинком, сплатила його власнику грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, тобто заволоділа майном зі згоди власника. Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.16,328,344 ЦК України , правових позицій Верховного Суду та Верховного Суду України від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, постанова від 24.01.2019 у справі № 755/16913/16-ц, у справі № 153/608/17 від 03 грудня 2018 року,у справі № 175/4741/16-ц від 29.03.2018 року, справа № 742/2916/15-ц від 11.04.2018р., постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року № 910/17274/17 та,

Outcome: dismissed