Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

01 квітня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Прокуратури Волинської області (далі - відповідач-1), Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - відповідач-2), Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства. Ухвалою суду від 10 червня 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі - відповідач-3). Ухвалою суду від 10 червня 2020 року, за клопотанням позивача, виключено з числа відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі - третя особа). Іншою ухвалою від 10 червня 2020 року це ж управління залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 березня 2008 року прокурором Волинської обласної прокуратури була порушена кримінальна справа за зверненням громадянина [PERSON] . 30 липня 2008 року слідчим СУ УВС у Волинській області було винесено постанову про притягнення позивача як обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.129 КК України. 11 листопада 2009 року Волинською обласною прокуратурою було закрито кримінальне провадження за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Позивач зазначає, що у зв`язку з незаконним, на його думку, переслідуванням за час здійснення кримінального провадження він був змушений виїхати на постійне проживання у [PERSON] . Крім того, він не міг здійснювати розрахунки за кредитними договорами, які були укладені з АТ «ОТП Банк» та АТ «Альфа-банк». Стверджує, що зазнав моральної шкоди, а також поніс витрати по наданню йому правової допомоги. З наведених вище підстав позивач просить суд стягнути на користь позивача за рахунок коштів Державного бюджету України: 1) 18 000,00 грн. витрат, понесених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги по кримінальній справі; 2) 645 027,00 грн. витрат на вимушене проживання за межами України; 3) 1 000 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; 4) 54 428 920,00 грн. на відшкодування прямих матеріальних збитків як заборгованості перед третьою стороною; 5) 4 723,00 грн. витрат на проведення соціально-психологічного дослідження моральної шкоди (т.1 а.с.4 зворот). Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 54 428 920 грн. «прямих матеріальних збитків, що виникли в результаті незаконного переслідування як заборгованість перед третьою стороною», у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідачі у письмових відзивах та їх представники у судовому засіданні позовні вимоги заперечили, оскільки позивачем не надано доказів притягнення його як обвинуваченого у кримінальному провадженні та про закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави. Також зробили заяву про застосування строку позовної давності. Представник третьої особи у судовому засіданні та у письмовому відзиві позов заперечила. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. З матеріалів справи слідує, що позивач просить суд відшкодувати йому шкоду, яка, на його думку, була завдана органами досудового слідства та прокуратури через незаконне притягнення як обвинуваченого у кримінальній справі (згідно КПК 1960 року), а також у зв`язку з незаконними обшуками у його помешканнях. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, основною умовою для відшкодування шкоди, на підставі пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у зв`язку з незаконним притягненням як обвинуваченого у кримінальній справі та незаконними обшуками, є доведення позивачем того, що він дійсно притягувався як обвинувачений у кримінальній справі, яка згодом була закрита з реабілітуючих підстав, а також факту проведення стосовно позивача обшуків. Всупереч вищенаведеному, позивач жодних доказів того, що він у встановленому порядку був притягнутий як обвинувачений у кримінальній справі (згідно КПК 1960 року), або що в його володінні проводилися будь-які обшуки, суду не надав. До позову додані лише документи, які підтверджують факт проживання позивача за кордоном, довідки про його кредитну заборгованість, дослідження моральної шкоди, звернення самого позивача на ім`я Президента України, МВС, Генеральної прокуратури України. Однак, ні копії постанови про притягнення його як обвинуваченого у кримінальній справі, ні постанови про закриття цієї справи, позивач суду не надав, хоча суд вживав всіх можливих заходів для витребування цієї інформації, чим сприяв позивачу в реалізації ним своїх процесуальних прав, як це передбачено п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України. Зокрема, ухвалою суду від 01 грудня 2020 року зобов`язано Прокуратуру Волинської області, ГУНП у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області надати в судове засідання, яке відбудеться 26 січня 2021 року об 11 год. 00 хв. належним чином завірені копії всіх наявних процесуальних рішень стосовно кримінальної справи (кримінального провадження) №20-079-08 від 14.03.2008 року за ознаками ч. 1 ст. 129 КК України, в тому числі належним чином завірену копію постанови про притягнення [PERSON] як обвинуваченого та копію постанови про закриття кримінального провадження (в тому числі збережених у наглядових справах) (т.1 а.с.227). На виконання цієї ухвали, листом від 23 грудня 2020 року СУ ГУНП у Волинській області повідомило, що кримінальна справа, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.129 КК України №20-078-07 була знищена у зв`язку із закінченням строку зберігання. Знищена також і постанова про закриття кримінальної справи (т.1 а.с.231-238). З наданих СУ ГУНП у Волинській області переліків знищених кримінальних справ вбачається, що кримінальна справа була порушена за фактом погрози вбивством [PERSON] , а не конкретно проти позивача. Крім того, не зазначено з яких підстав кримінальна справа була закрита (реабілітуючих чи ні) (т.1 а.с.233, рядок 32). Волинська обласна прокуратура листом від 04 січня 2021 року повідомила, що у неї відсутні, як копії процесуальних документів у кримінальній справі, так і наглядова справа за нею (т.1 а.с.240). УМВС України у Волинській області листом від 25 січня 2021 року повідомило, що всі кримінальні провадження (справи) були передані на зберігання в ГУНП у Волинській області (т.1 а.с.243). Додатково, листом ГУНП у Волинській області від 08 лютого 2021 року повідомлено суд, що станом на 05 лютого 2021 року у відповідності до автоматизованої підсистеми «Оперативно-довідкова картотека» Єдиної інформаційної системи МВС України, [PERSON] на території України до кримінальної відповідальності не притягується, засудженим за вчинення злочинів не значиться (т.1 а.с249). Отже вжиті судом заходи стосовно витребування доказів не призвели до підтвердження доводів позивача про те, що він був притягнутий як обвинувачений у кримінальній справі, яка закрита за реабілітуючими обставинами. Аналогічно, посилаючись на проведення у його помешканнях обшуків, позивач не зазначає конкретно ким, коли, за якою адресою, в межах якої кримінальної справи (провадження) були проведені ці обшуки, а також жодних доказів на підтвердження цих обставин не надає. Клопотань про витребування процесуальних документів, пов`язаних з можливими обшуками, не заявляв. Суд відмовив у задоволенні усного клопотання представника позивача від 13 квітня 2021 року про витребування оперативно-розшукової справи, оскільки, по перше, це клопотання заявлено вже на стадії судового розгляду справи по суті, і будь-яких доводів чому воно не могло бути заявлено під час підготовчого провадження, сторона позивача суду не надала. Крім того, позивач в якості підстав позову зазначив дві конкретні правові підстави для звернення суду, з посиланням на пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме: 1) незаконне притягнення як обвинуваченого; 2) незаконні обшуки. Позовні вимоги з підстав незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства (п.3 ч.1 ст.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») позивач не заявляв, а отже відомості оперативно-розшукової справи не входять до предмету доказування у даному випадку. Доводи сторони позивача, що в оперативно-розшуковій справі можуть бути процесуальні документи з кримінальної справи є надуманими та нічим не підтверджуються. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів суду факт його притягнення як обвинуваченого у кримінальному провадженні, а також факт проведення у нього обшуків правоохоронними органами, враховуючи, що вжиті судом заходи з витребування доказів не дали змогу підтвердити повідомлені позивачем відомості, на які він посилається обґрунтовуючи свій позов, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Через відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, питання застосування до вимог строку позовної давності судом не вирішувалося.

Outcome: dismissed