Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

29.11.2017 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус ОМНО Фролова Р.В., та просила визнати недійсним договір дарування від 24.11.2014р., а також скасувати записи про реєстрацію права власності за [PERSON] на житлові приміщення саме: 68/100 частин житлового будинку, загальною площею 100,3 кв.м., що складається з наступних приміщень: перший поверх: 1-1 - кухні, площею 14,2 кв.м.; 1-2 - житлової кімнати, площею 9,8 кв.м.; 1-3 - житлової кімнати, площею 9,8 кв.м.; другий поверх: 1-1 - кухні, площею 9,9 кв.м.; 1-2 - житлової кімнати, площею 8,8 кв.м.; 1-3 - житлової кімнати, площею 15,9 кв.м., що знаходяться в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування вимог позивач вказувала на те, що 24.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування нерухомого майна, відповідно до якого позивач здійснила відчуження, а відповідач прийняла нерухоме майно, а саме: 68/100 частин житлового будинку, загальною площею 100,3 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування посвідчений 24.11.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., про що зроблений запис в реєстрі за №2301. Позивач вказує на те, що на момент підписання сторонами договору дарування та реєстрації нерухомого майна за відповідачем, вказане майно знаходилось під арештом, відповідно до постанови про арешт боржника та оголошення заборони про його відчуження №928 від 04.11.2013. Тобто нотаріус не мав права здійснювати будь які нотаріальні дії з вищевказаним майном, а відповідач, шляхом введення в оману позивача, запропонував укласти у свого знайомого нотаріуса [PERSON] договір дарування з метою уникнення стягнення на нерухоме майно та згодом повернути нерухоме майно шляхом підписання між відповідачем та позивачем відповідного договору дарування. На початку 2015 року відповідач оманом заволоділа нерухомим майном та відмовила у доступі до нерухомого майна. У листопаді 2017 року на останнє звернення позивача до відповідача із вимогою повернути майно [PERSON] знову надала відмову. Всі ці обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні представники позивача позивні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі та зазначили, що приватним нотаріусом проігноровано вимоги закону та не витребувано інформацію про наявність обтяжень. Оскільки майно було під арештом нотаріус повинна була відмовити у вчиненні нотаріальних дій та не посвідчувати договір дарування. Представник відповідача заперечував проти позову вказуючи на те, що позивач, оскаржуючи вищевказаний договір дарування, не заперечує той факт, що вона його підписувала добровільно та жодного тиску на її волевиявлення не здійснювалось. Позиція позивача побудована на тому, що спірне нерухоме майно на момент укладення договору дарування знаходилось під арештом, однак ці твердження не відповідають дійсності, оскільки постановою ДВС від 21.11.2014 року арешти з майна [PERSON] були зняті. А те, що інформація про припинення обтяження у реєстрі з`явилась після укладення договору дарування, можна вважати технічними проблемами пов`язаними з відправленням до реєстраційної служби підтвердження зняття обмежень. Звертав увагу на те, що позивач на моменту укладення угоди знала про зняття арешту, тому і вказувала в договорі про відсутність перешкод для укладення угоди, тому подання позову через три роки викликає лише здивування. Крім того, представник відповідача вказував на те, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду. Заслухавши представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 24.11.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. був посвідчений договір дарування нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого позивач здійснила відчуження, а відповідач прийняла нерухоме майно, а саме: 68/100 частин житлового будинку, загальною площею 100,3 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач просить, визнати договір дарування 68/100 частин житлового будинку, загальною площею 100,3 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] недійсним, оскільки на момент посвідчення його приватним нотаріусом ОМНО Фроловою Р.В. на будинок було накладено арешт. Як видно із змісту договору дарування [PERSON] свідчила про відсутність заборон обтяжень та арештів на майні (а.с.157 т.1). Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи під час проведенні нотаріальних дій пов`язаних з посвідченням договору дарування та реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] приватному нотаріусу було надано копію постанови головного державного виконавця Другого Суворовського ВДВС ОМУЮ від 21.11.2014 року за № ВП 44290963 за змістом якої вказано про закінчення виконавчого провадження з виконання постанови №928 виданої 04.11.2013 р. Державною архітектурно-будівельною інспекцією України про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 13600 грн. та зняття арешту з майна боржника накладеного постановою Другого Приморського ВДВС ОМУЮ від 04.04.2014 р., реєстраційний номер обтяження 5440532. Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №78036871 від 26.11.2014 р. 12:15:51 складеним за параметрами пошуку по будинку [ADDRESS] , відомості про арешт вказаного майна відсутні. Відповідно до витягу №78037059 від 26.11.2014 р. 12:16:31 складеного за параметрами спірного будинку зареєстровано арешт нерухомого майна на підставі постанови державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮ від 04.04.2014 року за виконавчим провадженням №41133677, запис перенесено з спеціального розділу, номер запису 5440532, 23.04.2014 р. (а.с.171 т.1) Відомості про майно по параметрам запису по фізичній особі відсутні (а.с.172 т.1). З матеріалів справи вбачається, що дійсно постановою державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮ від 04.04.2014 року за виконавчим провадженням №41133677 було накладено арешт на все майно позивача. Вказаний арешт застосовано під час виконання виконавчого провадження на виконання постанови №928 виданої 04.11.2013 р. Державною архітектурно-будівельною інспекцією України про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 13600 грн. 10.06.2014 р. вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку направленням виконавчого документу за належністю для подальшого виконання (а.с.137 т.1). 06.08.2014 р. державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС ОМУЮ відкрито виконавче провадження ВП №44290963 (а.с.133 т.1). Постановою державного виконавця Другого Суворовського ВДВС ОМУЮ від 21.11.2014 року за № ВП 44290963 виконавче провадження було закінчено, а арешт накладений постановою Другого Приморського ВДВС ОМУЮ від 04.04.2014 року знято , реєстраційний номер обтяження 5440532 та 7335832 (а.с.134 т.1). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №181538672 отриманою 18.09.2019 р. о 16:49:54 окремо по будинку [ADDRESS] обтяження накладене за постановою від 04.04.2014 року, номер запису обтяження 7335832 , перенесений із запису 5440532, було припинено 10.04.2015 р. на підставі постанови від 21.11.2014 року (а.с.131,249 т.1). При цьому необхідно звернути увагу на те, що на підставі цієї ж постанови від 21.11.2014 р. обтяження іншого майна [PERSON] , а саме з квартири [ADDRESS] , припинено 21.11.2014 р. о 16.10.33 (а.с.252 т.1). Також необхідно звернути увагу на те, що за даними вказаного реєстру міститься інформація по номеру запису обтяження:5440532, припинено 21.11.2014 р.. Як видно з рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №20632562 від 10.04.2015 р., наданого на виконання ухвали суду, державним реєстратором Шушулковим М.Д. розглянуто заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подану [PERSON] , Другий Суворовський відділ ДВС ОМУЮ для проведення державної реєстрації обтяження (а.с.120 т.1). Як визначено нормами ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції станом на час укладення угоди, нотаріус як спеціальний суб`єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. Згідно до ч.6 ст.28 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Нотаріус при вчиненні нотаріальних дій користується інформацією з Державного реєстру прав, порядок доступу до якого встановлює Міністерство юстиції України. Нормами ст.46-1 Закону «Про нотаріат» визначено, що нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно, здійснює пошук у ньому відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Згідно з нормами ч.1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно з вимогами ч.1 ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з нормами ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону . Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] обгрунтовувала свої вимоги з підстави наявності під час укладення договору арешту на спірному будинку, та вказувала на порушення публічного порядку по вчиненню нотаріальних дій. При цьому позивач не заперечувала, що інших перешкод для укладення договору дарування не існувало. Проаналізувавши надані докази суд прийшов до висновку, що на час укладення договору дарування арешт з майна позивача державним виконавцем знято, однак реєстрація припинення обтяження державним реєстратором проведено не в повному обсязі, як було з`ясовано, по частині майна реєстраційні дії по виконанню постанови виконавця від 21.11.2014 р. проведені відразу 21.11.2014 року, а по іншій, з незрозумілих причин, 10.04.2015 р. При цьому, суд звертає увагу на те, що права [PERSON] під час укладення угоди не були порушені. Протягом трьох років вона не оскаржувала дії нотаріуса. Щодо доводів представника відповідача про пропущений строк звернення до суду з позовом, то враховуючи вимоги ст.257 ЦК України, то в цій частині суд не погоджується з таким твердженням, оскільки трирічний строк на звернення до суду не було пропущено, так як позовна заява направлена до суду поштою 22.11.2017 р., до закінчення вказаного строку. На підставі викладеного, оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed