Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач ЧМР звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування збитків. В позові посилається на те, що згідно рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19.10.2016 р. у справі №726/1639/16-ц, у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва, за [PERSON] визнано право власності на нежитлову будівлю-склад, загальною площею 1154,80 кв. м. за адресою [ADDRESS] . Вказує на те, що відповідно до частини другої статті 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, в порядку, встановленому органом місцевого самоврядування. Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України, пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Посилається на те, що розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін; невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Вказує на те, що норми законодавства покладають на замовника об`єкта містобудування обов`язок сплати коштів на розвиток інфраструктури відповідного населеного пункту. Стверджує, що за відсутності належним чином оформленої дозвільної документації [PERSON] здійснив будівництво нежитлової будівлі-складу на [ADDRESS] загальною площею будівлі 1154,80 кв.м. З проведених позивачем розрахунків, величина пайової участі складає 791615,40 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на витяг з державного реєстру від 25.11.2019 р. за №190142574, згідно якого за відповідачем 21.12.2017р. зареєстрована нежитлова будівля складу літ. «А» загальною площею 1154,80 кв. м., альтанка літ. «Б», навіс літ. «Г», ворота №1-2, огорожа № 3-4, фонтан І за адресою [ADDRESS] . На основі зазначеного позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ЧМР заподіяні збитки в сумі 791615, 40 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 11874, 24 грн. 16.03.2020 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки державна реєстрація речових прав на нежитлову будівлю-склад, загальною площею 1154,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була здійснена на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19.10.2016 року по справі №726/1639/16-ц, де одним із відповідачів по справі була ЧМР, представник якої в судове засідання не з`явився, однак подав заяву в якій вказав, що проти задоволення позову не заперечує, справу просить розглянути без його участі. Вважає, що позивачем був пропущений строк позовної давності визначений ЦК України, оскільки рішення Садгірського районного суду м. Чернівці по справі №726/1639/16-ц було прийняте 19.10.2016 року, а Чернівецька міська рада була стороною по справі і не заперечувала проти задоволення позову, а отже знала про те що на той час може звернутися до [PERSON] з листом щодо укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Чернівців, а три роки позовної давності закінчилися 19.10.2019 проте позовна заява Чернівецькою міською радою була подана тільки 12.12.2019 року. Крім того, позивач у позовній заяві посилається на те, що підставою укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є положення ст.40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року, проте вказана стаття 40 була виключена з Закону на підставі Закону № 132-ІХ від 20.09.2019 р. як така, положення якої суперечать чинному законодавству і порушують права та законні інтереси фізичних і юридичних осіб-забудовників жилих і нежилих приміщень, тобто на момент подання позовної заяви законодавчі положення на які посилається позивач вже не діяли майже три місяці. Також, в обґрунтування розміру позовних вимог позивач посилається на Розрахунок величини пайової участі (внеску) у розвитку інфраструктури міста Чернівців (упущеної вигоди внаслідок невиконання обов`язку в частині сплати пайової участі), проте даний розрахунок складений з численними порушеннями чинного законодавства і не може бути прийнятий судом в якості належного доказу по справі. Згідно інформаційної довідки №203728262 від 11.03.2020 р. стосовно об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 1448440373101, цей об`єкт позивачем визначений як нерухомість за адресою: [ADDRESS] , не міститься жодної інформації про право власності на цей об`єкт, а згідно інформаційної довідки №204108655, виданої 13.03.2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г., вказано, що об`єкт нерухомості з № 1448440373101 закрито, а право власності погашено 24.12.2019 року. Крім того, [PERSON] є інвалідом 1 групи, а згідно ч.9 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" він звільняється від сплати судового збору, тому вимоги позивача про стягнення з нього судового збору є безпідставними. 26.03.2020 року представник позивача подав відповідь на відзив, де зазначив, що дійсно ЧМР не заперечувала проти прийняття рішення Садгірським районним судом м. Чернівці у справі № 726/1639/16-ц, оскільки предметом було не звільнення від сплати коштів, а виникнення права власності та з`являється обов`язок щодо введення об`єкта в експлуатацію. Оскільки рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці, визнано за [PERSON] право власності на будівлю, він визнаний замовником та забудовником, також державна реєстрація здійснена за [PERSON] , таким чином відповідач у відповідності до ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в чинній редакції яка діяла на момент здійснення державної реєстрації, являється замовником, який в розумінні Закону зобов`язаний взяти участь у сплаті пайового внеску. 09.04.2020 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких вказав, що позивач пропустив строки позовної давності стосовно заявлених позовних вимог, крім того відповідач не є власником нерухомого майна з реєстраційним номером 1448440373101, а тому і вимоги стосовно сплати пайового внеску на корись позивача не можуть бути задоволені. 04.06.2020 року представником відповідача були подані письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки позивачем був пропущений строк позовної давності, визначений ст. 257 Цивільного кодексу України. Окрім цього зазначає, що позивач у позовній заяві посилається на те, що підставою укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є положення ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року. Натомість представник відповідача звертає увагу, що стаття 40 була виключена з Закону на підставі Закону № 132-IX від 20.09.2019 р., а отже на момент подання позовної заяви законодавчі положення на які посилається позивач вже не діяли три місяці. Додатково представник відповідача звертає увагу на те, що згідно інформаційної довідки №203728262 від 11.03.2020 р. стосовно об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 1448440373101, а цей об`єкт позивачем визначений як нерухомість за адресою: [ADDRESS] , не міститься жодної інформації про право власності на цей об`єкт. Натомість згідно інформаційної довідки №204108655, виданої 13.03.2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г., вказано, що об`єкт нерухомості з № 1448440373101 закрито, а право власності погашено 24.12.2019 р. Як наслідок відповідач та його представник вважають, що в сукупності наведених підстав позивачеві - Чернівецькій міській раді, слід відмовити повністю у задоволенні позову до [PERSON] про відшкодування збитків. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позов задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити в задоволенні позову повністю. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19.10.2016 року у справі №726/1639/16-ц, за [PERSON] визнано право власності на нежитлову будівлю-склад, загальною площею 1154,80 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Згідно із ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. На підставі зазначеного вище рішення суду, як вбачається з витягу державного реєстру від 25.11.2019 р. за №190142574 [PERSON] є власником нежитлової будівлі складу літ. «А» загальною площею 1154,80 кв. м., альтанка літ. «Б», навіс літ. «Г», ворота №1-2, огорожа № 3-4, фонтан І за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, судом встановлено, що згідно інформаційної довідки №203728262 від 11.03.2020 р. стосовно об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 1448440373101, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не міститься жодної інформації про право власності на цей об`єкт. Згідно інформаційної довідки №204108655, виданої 13.03.2020 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г., зазначено, що об`єкт нерухомості з № 1448440373101 закрито, а право власності погашено 24.12.2019 р. Звертаючись до суду із позовом, Чернівецька міська рада в обґрунтування своїх вимог вказала, що відповідно до ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, в порядку, встановленому органом місцевого самоврядування. Однак, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року, статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено. Таким чином, судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду правові підстави для стягнення сум відшкодування шкоди відповідачем були відсутні, оскільки вказані вище норми законодавства не покладають на замовника об`єкта містобудування обов`язок сплати коштів на розвиток інфраструктури відповідного населеного пункту. Враховуючи наведене, до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК України, що регламентують відповідні договірні зобов`язання, а саме норми щодо пожертви. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Натомість позивачем суду не надано належних доказів того, що він звертався до відповідача з пропозицією щодо укладення договору про пайову участь. Відповідно до ст.729 ЦК України, пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети. Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви. До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, враховуючи те, що між позивачем та відповідачем у встановленому законом порядку не було досягнуто згоди щодо укладення договору про пайову участь, даний договір є неукладеним, а отже не породжує жодних зобов`язань для його сторін, в тому числі стосовно відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Крім того, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем [PERSON] та його представником надано суду письмові пояснення, в яких вони просили застосувати позовну давність до вимог позивача. Дане клопотання підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач просить суд задовольнити вимогу про стягнення відшкодування збитків з відповідача у зв`язку із невиконанням ним обов`язку щодо сплати коштів на розвиток інфраструктури м. Чернівці, які мали бути сплачені після визнання відповідача власником нежитлової будівлі-складу загальною площею 1154,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Натомість право власності на вказаний об`єкт нерухомості було визнано за відповідачем 19.10.2016 року на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці по справі №726/1639/16-ц. Таким чином, суд вважає, що згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності розпочався 19.10.2016 року і відповідно, закінчився 19.10.2019 року, однак позивач звернувся з позовом до суду лише 13.12.2019 року, тому ним пропущено, визначений ст.257 ЦК України, строк позовної давності. Поважних причин пропуску цього строку позивачем наведено не було. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивач та відповідач, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Чернівецької міської ради до [PERSON] про відшкодування збитків необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed