Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із вказаною скаргою на постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ м.Києва. Скарга обґрунтована тим, що оскаржувана постанова державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ м.Києва Фещук О.А. від 24.04.2018 року винесена з порушенням норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародного пакту про громадянські права та ЦК України. Посилаючись на вказані норми законодавства зауважив, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Вважає, що в оскаржуваній постанові йдеться лише про наявність у нього невиконаних зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, при цьому ні державним виконавцем ні судом не доведено і не з`ясовано, які саме його дії, як боржника спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань з погашення заборгованості зі сплати аліментів. На підставі наведеного вважає постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню. В судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд скарги повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. За наведених обставин враховуючи скороченні строки розгляду скарги, та те що справа тривалий час знаходиться в провадженні, суд визнав можливим розглянути скаргу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.05.2014 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Рішення звернуто до виконання. Рішення перебуває на виконанні в Голосіївському районному ДВС м. Київ ГТУЮ м.Києва. При виконанні рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.05.2014 року головним державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ ГТУЮ м.Києва Фещук О.А. встановлено, що у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої становить 86 304,74 грн, за період з 01.11.2014 р. по 01.02.2018 р., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Крім того, встановлено факт ухилення боржника від виконання рішення суду, що згідно із Законом України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Враховуючи наведене, державним виконавцем було прийнято рішення встановити тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа. Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», порядок стягнення аліментів визначається законом. Відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. На підставі ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (п.1 ч.9 ст. 71). У відповідності до ч.ч. 2,3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. З огляду на викладене вбачається, що державним виконавцем вчинено виконавчі дії щодо примусового виконання рішення, що передбачає ст.10 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак доводи скарги щодо визнання постанови протиправною не знаходять свого підтвердження, а тому скарга задоволенню не підлягає. З`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що скарга є безпідставною. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed