Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 25.11.2010 року та 17.04.2013 року, просив стягнути на свою користь з відповідачів в солідарному порядку матеріальну шкоду в сумі 4426,81 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. В обгрунтування позову вказував, що він є власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 01.11.2006 року. Відповідачі по справі є співвласниками іншої частини цієї квартири і чинять йому перешкоди у користуванні належним йому майном, в квартиру не пускають. Внаслідок неправомірних дій відповідачів йому заподіяна матеріальна шкода, оскільки позивач вимушений був нести витрати, повязані з утриманням нерухомого майна, а саме: 2285,92 грн. сплаченого податку на прибуток та 2168,13 грн. витрати по оплаті внесків до ЖБК Полісся на утримання будинку та прибудинкової території. Ухвалою суду від 06.11.2013 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог, закрито провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, виселення, вселення та зобовязання вчинити певні дії. В судовому засіданні 06.11.2013 року позивач позовні вимоги в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди підтримав, просив позов задоволити. В судове засідання 30.01.2014 року позивач не зявився, направив клопотання про розгляд справи в його відсутності, просив позов в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с.210), позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Крім того, до вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди просила застосувати строк позовної давності, оскільки заява про збільшення позовних вимог була подана 25.11.2010 року. Письмові заперечення відповідачів приєднані до справи. (а.с. 247-248). Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що між позивачем, нею та членами її родини склались неприязні стосунки, оскільки позивач, не будучи членом їх родини, став співвласником квартири, в якій вони проживали всією сімєю, в даній квартирі ніколи не проживав, а тому вони не бажали, щоб він мешкав разом з ними, проте жодних перешкод та протиправних дій у користуванні його частиною квартири вони не чинили. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 06.11.2013 року позов не визнала, пояснила, що позивачу перешкод у користуванні квартирою вони з родиною не створювали, неправомірних дій, що призвели до заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди також не чинили. В судові засіданні 16.12.2013 року та 30.01.2014 року відповідач не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с.229, 235, 242). Відповідно до ст. 169 ЦПК України справу розглянуто в її відсутність. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач був власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 01.11.2006 року. Відповідачам по справі належало 4/5 частин вказаної квартири в різних частках. Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18.05.2011 року право власності позивача на 1/5 частину квартири [ADDRESS] припинено, визнано за відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на вказану частину квартири в рівних частках, зобовязано відповідачів сплатити [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/5 частини квартири в сумі 76118грн. Рішення набрало законної сили (а.с. 170-172). Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 22 ЦК України вбачається, що внаслідок порушення цивільного права особи, вона має право на відшкодування як реальних збитків, тобто втрат, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, так і упущеної вигоди, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач на свою користь просить стягнути витрати, які він поніс на утримання належного йому майна, зокрема, сплачений податок на прибуток, вступний внесок члена ЖБК Полісся та витрати, повязані з утримання будинку та прибудинковою територією квартирна плата. В обгрунтування своїх вимог позивач надав квитанцію № 131 від 11.06.2007 року, копії квитанції ЖБК Полісся про сплату членського внеску та сплату комунальних платежів (а.с. 115-116,120,182,246). Згідно зі ст. 323 ЦК України тягар утримання майна покладено на його власника, який зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, і не заперечувалось позивачем, останній добровільно в березні 2007 року звернувся до ЖБК Полісся з заявою про розподіл особового рахунку і почав вносити відповідні платежі. При цьому в квартирі не проживав, відповідачі до нього з вимогою розподілити особовий рахунок не звертались і до того часу самостійно сплачували комунальні платежі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, в порушення наведених норм, позивач не надав належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження встановлення того, що відповідачами були вчинені протиправні дії та які саме, що призвели до того, що позивач вимушений був нести витрати на утримання належного майна, як і не надано докази наявності вини у діях відповідачів та причинного звязку між діями відповідачів та негативними для позивачами наслідками. Позивач з власної ініціативи здійснював витрати, повязані з утриманням нерухомого майна, що є його обовязком, вони не можуть розцінюватись як завдана матеріальна шкода, оскільки не відповідають змісту поняття "матеріальні збитки" в розумінні статей 22, 1166 ЦК України. За відсутності в сукупності вказаних ознак відшкодування матеріальної шкоди виключається. Крім того, зі змісту наданої позивачем квитанції № 131 від 11.06.2007 року про сплату податку з прибутку фізичних осіб в сумі 2285,92 грн. (а.с. 115) взагалі не вбачається, що податок сплачений у звязку з набуттям у власність саме частини квартири [ADDRESS]. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Підстави для застосування строку позовної давності за клопотанням представника відповідача відсутні, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Позивач не представив суду докази, що спричинення йому моральних, душевних страждань мало місце, яким діями відповідачів було здійснено, а також, що шкода завдана з саме вини відповідачів, а тому суд також відмовляє в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed