Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] Міністерства охорони здоровя України» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за навчання в розмірі 130624,90 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі рішення приймальної комісії від 31 липня 2008 року [PERSON] було зараховано студентом першого курсу медичного факультету Університету. У зв»язку із зарахуванням відповідачки на навчання за державним замовленням до ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України», 01 вересня 2008 року між Університетом та відповідачкою укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою №25, відповідно до умов якої [PERSON] зобов»язалася прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови працювати за призначенням - відшкодувати навчальному закладу відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання у встановленому порядку. У червні 2014 року відповідачка закінчила вказаний вищий навчальний заклад та отримала направлення на роботу в Лановецьку центральну районну комунальну лікарню Департаменту охорони здоровя Тернопільської обласної державної адміністрації на посаду лікаря з медицини невідкладних станів. Із пропозицією щодо працевлаштування відповідачка була ознайомлена та згідна, про що свідчать її підписи в Обліковій картці випускника Університету та Картці працевлаштування випускника. Направлення на роботу №94 було вручено [PERSON] особисто, про що свідчить її підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2014 року. В подальшому, [PERSON] проходила інтернатуру в КЗТОР «ЦЕМД та МК» на посаді лікаря-інтерна з 01 серпня 2014 року, звідки відповідачку 31 січня 2016 року було звільнено з роботи у звязку з закінченням строку навчання в інтернатурі за спеціальністю «Медицина невідкладних станів». Зважаючи на те, що навчання одного студента медичного факультету ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет ім.І.Я. [PERSON] МОЗ України» за державним замовленням випуску 2014 року складає 75582,89 грн., а також враховуючи те, що відповідачці за період навчання було виплачено 55043,01 грн. стипендії, позивач просить стягнути з [PERSON] 130\~624,9 гривень заборгованості за навчання. Із посиланням на\~статтю 52 Закону України «Про освіту»\~(в редакції від 24.07.2014 р.), Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22.08.1996 р., Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений\~наказом МОЗ України №367 від 25.12.1997р., просить задовольнити позов. Представник позивача в судове засідання не зявився, надіславши на адресу суду клопотання про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоч належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилася, подавши заперечення на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що механізм визначення та відшкодування випускниками вищих навчальних закладів вартості навчання у разі порушення ними угоди про працевлаштування відсутній, тому розрахунок вартості навчання, наданий позивачем, не може застосовуватися до спірних правовідносин. Крім того, відсутні докази щодо надання повноважень позивачу права пред»явлення вимоги про відшкодування витрат, здійснених за рахунок державного бюджету та не зазначено жодного нормативного акту, який уповноважував би його захищати інтереси держави у спірних правовідносинах. Не надано доказів, які б вказували на те, що саме позивачем здійснені витрати на навчання відповідача. Угода, укладена між позивачем та відповідачем, передбачає лише обов»язок останнього відшкодувати вартість навчання у разі відмови їхати за призначенням, та не передбачає обов»язок відповідача щодо відшкодування вартості навчання за невиконання обов»язку передбаченого угодою в частині відпрацювання не менше трьох років, тому відсутні підстави для стягнення з [PERSON] вартості навчання за порушення обов»язку щодо відпрацювання протягом строку не менше трьох років. Також, вважає, що обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. [PERSON] навчалася відмінно та добросовісно і у позивача відсутні підстави щодо стягнення з неї стипендії, яка нараховувалась і видавалась за успішне навчання. Крім того,\~Закони України «Про освіту» та «Про вищу освіту»\~не наділяють вищі навчальні заклади правом та не встановлюють обов»язків щодо звернення із позовами про відшкодування до Державного бюджету витрат на навчання, які понесла держава. Також, просить суд встановити нікчемність частини правочину угоди №. 25 від 01.09.2006р., а саме: «Студент зобов'язується:... прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років...» та відмовити у задоволенні позову Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] Міністерства охорони здоров'я України» в звязку з безпідставністю позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. 27 червня 2008 року відповідачка [PERSON] звернулася до ректора ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я.Горбачевського» із заявою про допуск її до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету цього університету. У заяві відповідачка зобовязалася в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання. 01 вересня 2008 року сторони уклали Типову угоду №25 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобовязується забезпечити студентові місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. Натомість студент зобовязується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод. Згідно протоколу від 16 січня 2014 року засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України» (медичний факультет 2014 рік випуску), [PERSON] направлена на роботу в Лановецьку ЦРКЛ Департаменту охорони здоровя Тернопільської обласної державної адміністрації на посаду лікаря медицини невідкладних станів. Дата прибуття 01 серпня 2014 року. Як вбачається з витягу з Наказу №106 ректора Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України» від 26 червня 2014 року, на підставі результатів державних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом. 02 липня 2014 року [PERSON] отримала направлення №94 на роботу в Лановецьку ЦРКЛ Департаменту охорони здоровя Тернопільської обласної державної адміністрації на посаду лікаря медицини невідкладних станів, що підтверджується її підписом в Журналі обліку направлень на роботу випускників освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст за 2014 рік. Згідно Довідки №28, виданої директором-головним лікарем Комунального закладу Тернопільської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» 17 березня 2017 року, [PERSON] проходила інтернатуру в КЗТОР «ЦЕМД та МК» на посаді лікаря-інтерна з 01 серпня 2014 року на підставі наказу №126 від 01 серпня 2014 року та звільнена у звязку з закінченням строку проходження інтернатури та відмовою працевлаштовуватися на посаду лікаря з медицини невідкладних станів. Відповідно до витягу з наказу №12, виданого 01 лютого 2016 року директором-головним лікарем Комунального закладу Тернопільської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» [PERSON] лікаря-інтерна, з 31.01.2016 року звільнено з роботи у звязку з закінченням строку навчання в інтернатурі за спеціальністю «Медицина невідкладних станів» на підставі заяви [PERSON] Як вбачається з Акту про відмову працевлаштуватися лікаря-інтерна, 05 лютого 2016 року зявилася лікар-інтерн [PERSON], яка була направлена на працевлаштування в комунальний заклад Тернопільської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастрофи». [PERSON] відмовляється написати заяву про переведення з лікаря-інтерна на лікаря з медицини невідкладних станів з 01.02.2016 року. Як вбачається із розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року вартість навчання відповідачки становить 75581,89 грн. Згідно довідки про доходи №07/1450, виданої [PERSON] 14 березня 2017 року Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України» за період навчання в університеті з серпня 2008 року по червень 2014 року відповідачці було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 55043,01 грн. Відповідно до положень ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч.5 ст.8 ЦПК України). Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Положення ст. 43 Конституції України узгоджуються зі статтею 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В пункті 2 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов'язкову працю. В пункті 3статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов'язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов'язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов'язків. Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. У статті 53 Конституції України вказано те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04 березня 2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у зв'язку із прийняттям Закону №1556-VII від 01 липня 2014 року «Про вищу освіту». Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то у статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду, була не чинна. Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22 серпня 1996 року, на який посилається позивач, приймався на виконання ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», яка, як зазначено вище, на час звернення позивача із позовом до суду була нечинна. 31 травня 2017 року прийнято Постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» №376 від 31 травня 2017 року. Зокрема, втратила чинність і Постанова Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». З огляду на зазначене, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин. Також це стосується і Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25 грудня 1997 року. Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22 серпня 1996 року і Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України №367 від 25 грудня 1997 року, в частині зобов'язання випускників відпрацювати за направленням три роки, або відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання у разі не прибуття за місцем розподілу, відмови приступити до роботи, не відпрацювання трьох років, суперечать статтям 43, 53 Конституції України та статті 64 Закону України «Про вищу освіту» і, відповідно, не можуть бути застосовані судом. Також слід зазначити, що згаданий у п.14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ №992 від 22 серпня 1996 року встановлений порядок, згідно якого випускник має відшкодувати вартість навчання, не існує. Пунктом 4 постанови Кабміну від 22 серпня 1996 року №992 Мінфіну разом з Міносвіти, Мінекономрозвитку, Мін'юстом і Нацбанком доручено розробити та затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування. На цей час зазначений Порядок не затверджений, а тому для визначення конкретної суми, яку позивач просить стягнути з відповідачки, не існує нормативного підґрунтя. І, як наслідок, суд не може взяти до уваги наданий позивачем розрахунок фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року. Окрім того, безпідставним є й посилання позивача на невиконання відповідачкою умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобовязань. Згідно Типової угоди №25, укладеної між сторонами 01.09.2008 року відповідачка зобовязується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод. Тобто, умовами угоди передбачено відповідальність студента за відмову виїхати на місце працевлаштування за призначенням. В ході судового розгляду судом не встановлено, що відповідачка відмовилася виїхати на місце працевлаштування за призначенням після закінчення навчання у Державному вищому навчальному закладі «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] Міністерства охорони здоровя України». Матеріали справи не містять жодного письмового підтвердження цьому. Окрім того, умовами укладеної між сторонами угоди передбачено відшкодування вартості навчання в установленому порядку. Однак, як було зазначено вище, на даний час відсутній нормативно затверджений порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування. Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що згідно укладеного між сторонами договору, якими чітко передбачено відповідальність студента у вигляді відшкодування відповідно до державного або місцевого бюджетів вартості навчання в установленому порядку за відмову їхати за призначенням після закінчення навчання, до якого не було внесено будь-яких змін шляхом підписання додаткових угод і який недійсним не визнавався, і як наслідок - вимог закону, що передбачають презумпцію правомірності правочину, оскільки умовами укладеної між сторонами угоди відповідальність у вигляді відшкодування вартості навчання передбачено лише за відмову їхати за призначенням, а не за відпрацювання менше трьох років. Також, слід зазначити, що положення угоди формувались відповідно до чинної на той час\~статті 52 Закону України «Про освіту», яка на даний час виключена із цього\~закону, і в силу\~статті 58 Конституції України\~втратила свою дію. Тому, положення\~Цивільного кодексу України\~щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобовязань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Як вже зазначалося, обовязковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником порушує конституційне право громадянина на працю, що вільно ним обирається або на яку він вільно погоджується, та право на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, суперечить зобовязанню держави скасувати обов»язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку (ст.1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, ратифікованоїЗаконом України від 05.10.2000 №2021-III). Згідно із\~статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно\~статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В силу ч. 1\~статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи положенняКонституції України, Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, Закону України «Про вищу освіту», суд вважає, що будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними, оскільки не існує законних підстав, які б зобовязали його відшкодувати вартість навчання. З огляду на вище зазначене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] Міністерства охорони здоровя України» слід відмовити у зв»язку із необґрунтованістю позовних вимог. Відповідно до\~статті 88 ЦПК України, судові витрати у разі відмови у позові не відшкодовуються.

Outcome: dismissed