Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання укладеним договору купівлі-продажу та визнання права власності наквартиру. Вказавши, що 20.10.2006 року між нею та відповідачами досягнуто згоди щодо купівлі-продажу квартири під [ADDRESS]. На підтвердження угоди купівлі-продажу та факту передачі грошей складено розписки від 20.10.2006 року та від 29.05.2007 року, про те, що [PERSON] отримала завдаток загальною сумою 4000 доларів США за продаж квартири під [ADDRESS]. Вважає, що набула права власності на зазначену квартиру. Просить суд визнати угоду купівлі-продажу квартири під [ADDRESS], укладену між нею та [PERSON], [PERSON] дійсною. Також просить визнати за нею право власності на квартиру. Позивач та її представник у судове засідання з'явилися, підтримали позовні вимоги на підставі обставин, викладених в позові. Крім того, зазначила, що саме відповідачі затягують оформлення належним чином договору купівлі-продажу, а зокрема посилаючись на реєстрацію неповнолітньої дитини в вказаній квартирі. Відповідачі у у судове засідання не з»явилися. Про час, місце та дату розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають за наступних підстав. За правилами статей 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 ч.2 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що згідно розписки від 20.10.2006 року та розписки від 29.05.2007 року [PERSON] отримала завдаток за продаж квартири під [ADDRESS], у розмірі 4000 доларів США, про що свідчить підпис. Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договір купівлі-продажу у формі розписок від 20.10.2006 року та від 29.05.2007 року між позивачем та [PERSON] на квартиру під [ADDRESS], нотаріально не посвідчено в порушення вимог ст.657 ЦК України. Тобто позивач не набула права власності на зазначену нерухомість. Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Як роз'яснив у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. З огляду на наведене вище суд вважає, що за таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач звернулася до суду не за вирішенням спору, а з приводу належного оформлення права власності на нерухоме майно. На підставі викладеного, ч.4 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.216, ст.321, ч.1 ст.655, ч.1 ст.657, ЦК України,

Outcome: dismissed