Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем в особі директора Скрильника А.П. 18.04.2013 року було укладено ліцензійний договір № 88/13, відповідно до п.2 якого, він надав відповідачу за винагороду на 5 років (п. 14.1.) виключну ліцензію (виключні права) на використання торговельної марки - знаку для товарів і послуг «[INFO]», яким він володіє відповідно до свідоцтва на знак для товарів та послуг [NUMBER], виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти та науки та зареєстрованого в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.01.2013 року. Вказує, що також було погоджено розмір, порядок і строки виплати винагороди - пунктом 8.1. договору, а саме - передбачено, що за надання права на використання торговельної марки відповідач зобов'язався сплатити йому винагороду у розмірі, порядку і строки, визначені п.3 додатку № 2 до цього нього, тобто - паушальний платіж здійснюється відповідачем у розмірі 24 251,09 грн., який повинен бути сплачений протягом 120 днів з моменту вступу цього договору в силу, шляхом перерахування на його рахунок. Зазначає, що відповідно до п.4 додатку №2 до договору передбачалось, що до закінчення поточного року (до 31.12.2013 року) відповідач зобов'язався сплатити йому поточний платіж у розмірі 61 000 грн., а пунктом 5 передбачалось, що платежі за наступні періоди, починаючи з 01.01.2014 року будуть погоджені сторонами додатково. Звертає увагу суду на те, що на виконання вищезазначеного договору відповідачем на його картковий рахунок № [NUMBER], відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк», після утримання податку на прибуток, було перераховано паушальний платіж у розмірі 20 149,40 грн. та поточний платіж за 2013 рік у розмірі 50 630 грн. Також вказує, що після укладення вищезазначеного ліцензійного договору № 88/13 від 18.04.2013 року до нього не вносились зміни, він не припинявся, однак будь-які інші платежі за ліцензійним договором станом на час подання позовної заяви йому не надходили, хоча, відповідач в офіційному листуванні та діловій документації використовує торговельну марку «[INFO]», яка є предметом ліцензійного договору № 88/13 та використовує її як доменне ім'я сайту ТОВ «Енергетичні системи» - www.[INFO].ua. Вказує, що він звернувся 14.12.2015 року до відповідача з листом про надання пояснень щодо несплати належних йому платежів, однак директором ТОВ «Енергетичні системи» Скрильником А.П. за вих. № 250 від 25.12.2015 року було направлено повідомлення про те, що ТОВ «Енергетичні системи» у повному обсязі виконало свої зобов'язання за ліцензійним договором № 88/13 від 18.04.2013 року, що вважає порушенням умов договору, оскільки поточна винагорода за використання торговельної марки упродовж 2014 та 2015 років не надходила. У зв'язку з вищевикладеним змушений був звернутись до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача 122 000 грн., з яких: 61 000 грн. - поточний платіж за використання торговельної марки за 2014 рік, 61 000 грн. - поточний платіж за використання торговельної марки за 2015 рік, а також 26 420, 93 грн. інфляційних втрат, 2 140,82 грн. - 3 % річних за період з січня 2015 по січень 2016 року, 35 420, 11 грн. пені за перші 6 місяців 2015 року та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити повністю з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необґрунтований та безпідставно заявлений. Представник третьої особи у судовому засіданні позов не підтримала та просила у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необґрунтований та безпідставно заявлений. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2013 року між ТОВ «Енергетичні системи» та [PERSON], як власником свідоцтва від 10 січня 2013 р. [NUMBER] на знак для товарів і послуг "[INFO]" (а.с.12), було укладено ліцензійний договір № 88/13 (а.с.7-10), відповідно до якого відповідач отримав дозвіл у вигляді виключної ліцензії на використання знаку для товарів і послуг (торговельна марка), на яку було отримано свідоцтво, в цілях виготовлення, використання, ввезення, пропозиції до продажу, продажу та іншого введення в господарський обіг товарів і послуг з використанням торговельної марки, відповідно до переліку класів товарів і послуг, зазначених у свідоцтві. Відповідно до п.2 вищезазначеного договору позивач надав відповідачу за винагороду, на термін дії цього договору виключну ліцензію (виключні права) на використання торговельної марки щодо усіх товарів і послуг, зазначених у свідоцтві за класами МКТП, а саме: право на використання торговельної марки на території України та на видачу невиключних ліцензії (субліцензії) на використання торговельної марки на території України третім особам. Відповідно до п.8.1., 8.2. договору, за надання права на використання торговельної марки відповідач зобов'язався сплатити позивачу винагороду у розмірі, порядку і строки, визначені додатком №2 до цього договору (а.с.11), яка складається із паушального платежу (п.1) у розмірі 24 251,09 грн., який було сплачено протягом 120 днів з моменту вступу договору в силу (п.3.) та поточного платежу у розмірі 61000 грн., який було сплачено до кінця поточного року (до 31.12.2013 р.). Як вбачається з матеріалів справи, вказані умови були у повному обсязі виконані відповідачем (з урахуванням податку на прибуток) та перерахування коштів були здійснені на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER], відкритий в ПАТ «КБ «Приватбанк», що підтверджується платіжним дорученням № 596 від 14.08.2013 р. - перерахованого 20 149,40 грн. (а.с.21), платіжним дорученням № 342 від 25.12.2013 р. перерахованого 50 630 грн. (а.с.22). Крім того, відповідно до п.5 додатку №2 до ліцензійного договору (а.с.11) встановлено, що платежі за наступні періоди, починаючи з 01.01.2014 року, будуть погоджені сторонами. Відповідно до п.15.1 ліцензійного договору 15.1. всі зміни та доповнення до цього договору повинні бути вчинені у письмовій формі і підписані уповноваженими на це особами, однак, як вбачається з матеріалів справи, умови щодо наступних платежів так і не були погоджені сторонами у відповідності до умов договору. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору, а саме, про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.3 ст. 1109 ЦК України, у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності, розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно вимог ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, належні та допустимі докази у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України на підтвердження порушення відповідачем умов ліцензійного договору № 88/13 від 18.04.2013 року що до невиплати платежів починаючи з 01.01.2014 року не були надані позивачем, оскільки їх розміри та умови виплати не були погоджені у відповідності до умов договору. Відповідно до ч.1 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. У зв'язку з вищевикладеним, суд, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, дослідженими в судовому засіданні доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 122 000 грн., з яких: 61 000 грн. - поточний платіж за використання торговельної марки за 2014 рік, 61 000 грн. - поточний платіж за використання торговельної марки за 2015 рік не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, є надуманими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного Законодавства України. Що стосується вимог позивача про 26 420, 93 грн. інфляційних втрат, 2 140,82 грн. - 3 % річних за період з січня 2015 по січень 2016 року, 35 420, 11 грн. - пені за перші 6 місяців 2015 року, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від основних вимог щодо стягнення з відповідача 122 000 грн., оскільки основні вимоги задоволенню не підлягають за їх недоведеністю та відсутністю належних доказів. На підставі викладеного, ст.ст. 11, 16, 212, 213, 432, 526, 610, 612, 627, 629, ст. 1109 ЦК України,

Outcome: dismissed