Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 14.11.2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до Російської Федерації, відповідно до якої, позивач просить: стягнути з Російської Федерації моральну шкоду у розмірі 1\~122\~808, 85 грн. та майнову шкоду у розмірі 148\~800, 00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка [PERSON] , є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». У квітні 2014 року, після незаконної анексії Російської Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для неї призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Луганської області, стали причиною її вимушеного переселення у листопаді 2014 року до підконтрольної Україні території м. Одеса. [PERSON] зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за результатами якої рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2018 року у цивільній справі №522/20330/17, яке не оскаржувалось Російською Федерацією у встановленому порядку та набрало законної сили встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області України. [PERSON] вважає, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України завдано їй істотну моральну та майнову шкоди. З урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень особистих прав, свобод та інтересів позивачки, вона оцінює моральну шкоду в розмірі 1\~122\~808,85,00 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову. З приводу матеріальної шкоди позивачка зазначає, що її позбавили можливості користуватися власним житлом та вилучити корисні властивості з належно їй майно, зокрема, передати квартиру в оренду. Тому, розмір упущеної вигоди становить 148\~800 грн., що є еквівалентом 4\~638,37 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позовної заяви. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2018 року, головуючим по справі було призначено суддю Бондаря В.Я. Ухвалою від 19 листопада 2018 року у відкритті провадження було відмовлено. Не погоджуючись з ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року позивачем [PERSON] 03 грудня 2018 року було подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Одеської області. Постановою Одеського Апеляційного суду від 06 березня 2019 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року скасовано. Справа направлена для продовження розгляду щодо відкриття провадження до суду першої інстанції. У якості підстав, скасування вказаної ухвали, було наведено, що суд першої інстанції передчасно вирішив питання про відмову відкритті провадження у справі. 08 квітня 2019 року справу було повернуто до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою від 09 квітня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди залишено без руху, та надано час для усунення недоліків. Заявою на виконання вимог ухвали Приморського районного суду м. Одеси, недоліки були усунуті. Ухвалою від 23 квітня 2019 року провадження у справі було відкрито в загальному позовному порядку, підготовче засідання призначено на 20 годину 10 червня 2019 року. Копію ухвали було направлено до Посольства Російської федерації в Україні (03049 м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27) для отримання згоди на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України та повідомлення про час та місце розгляду справи. 04 червня 2019 року представником позивача адвокатом Ганчук П.Я. було подано клопотання про проведення судового засідання у режимі відео конференції. Ухвалою суду від 05 червня 2019 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Ганчука П.Я про проведення судового засідання в режимі відео конференції було відмовлено. У підготовче засідання 10 червня 2019 року з`явився представник позивача адвокат Ганчук П.Я., представник відповідача у підготовче засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, письмової згоди на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України до суду не надходило. З метою направлення повторного запиту для отримання згоди на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України, розгляд справи відкладено до 10 липня 2019 року. 14 червня 2019 року на електронну адресу Приморського районного суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Ганчук П.Я. про проведення судового засідання у режимі відео конференції. Ухвалою суду від 18 червня 2019 року у задоволені клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції було відмовлено. 10 червня 2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Ганчук П.Я. про проведення підготовчого засідання, призначеного на 10 липня 2019 року, у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, додаткових клопотань не має. Ухвалою суду від 10 липня 2019 року було закрито провадження у справі в частині відшкодування моральної шкоди, в частині відшкодування матеріальної шкоди було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 02 вересня 2019 року. Не погоджуючись з ухвалою суду від 10.07.2019 року в частині закриття провадження у справі, позивач подала апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Постановою Одеського апеляційного суду від 29.11.2019 року ухвалу в частині закриття провадження у справі було скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Справа повернулася 12.12.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси та була призначена до розгляду в судовому засіданні на 15.01.2020 року. У судове засідання 15.01.2020 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи було відкладено на 24.02.2020 року. У судовому засіданні 24.02.2020 року було закінчено з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, оголошено перерву для підготовки до судових дебатів на 23.03.2020 року. До суду 17.03.2020 року надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи. Клопотання було задоволено, розгляд справи у судовому засіданні 23.03.2020 року було відкладено на 21.04.2020 року. До суду 07.04.2020 року надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом та розгляд справи у судовому засіданні 21.04.2020 року було відкладено на 05.05.2020 року. До суду 28.04.2020 року надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом та розгляд справи у судовому засіданні 05.05.2020 року було відкладено на 02.07.2020 року. У судовому засіданні 02.07.2020 року розгляд справи було відкладено на 23.07.2020 року за клопотанням представника позивача. У судовому засіданні 23.07.2020 року розгляд справи було відкладено на 13.08.2020 року за клопотанням представника позивача. У судове засідання 13.08.2020 року учасники справи не з`явилися, розгляд справи відкладено на 08.09.2020 року. У зв`язку з відсутністю інформації про сповіщення позивача, розгляд справи у судовому засіданні 08.09.2020 року було відкладено на 03.11.2020 року. У судове засідання 03.11.2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від позивача надійшло 02.11.2020 року клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з встановленим на території України карантином. Згідно з наказом голови Приморського районного суду м. Одеси №51/с від 07.10.2020 року, передбачена заборона допуску в судові засідання осіб, які не є учасниками справи та заборона допуску в приміщення суду та в судові засідання осіб з ознаками респіраторних захворювань без засобів індивідуального захисту. Тобто наказ голови Приморського районного суду м. Одеси №51/с від 07.10.2020 року не унеможливлює явку до судового засідання сторін та їх представників. Проте заява про відкладення не містить посилання на наявність у позивача підвищеної температури або ознак респіраторного захворювання. Введений на території України карантин сам по собі не є поважною причиною не явки в судове засідання. Клопотання про розгляд справи в режимі відео-конференції від представника позивача не надходило. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п.п.1,2 ч.3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Таким чином, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Таким чином, клопотання позивача про відкладення розгляду справи не приймається до уваги та не підлягає задоволенню. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] з огляду на наступне. Предметом спору у даній справі є стягнення майнової та моральної шкоди із іноземної держави, а саме: Російської Федерації, яка [PERSON] визначена відповідачем у справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] та постійно проживала в м. Стаханов Луганської області, про що свідчить паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 26.02.1999 року Стахановським МВУМВС України в Луганській області (т.1 а.с.7-9). [PERSON] належить квартира [ADDRESS] про що свідчить договір купівлі-продажу від 21.12.2001 року, укладений між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.10-11). [PERSON] 26.08.2015 року була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, про що свідчить довідка №5105005669 від 26.08.2015 року, з якою також вбачається, що позивач з 25.11.2014 року проживає за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.12). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2018 року у цивільній справі №522/20330/17задвоолено заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення та встановлено, що вимушене переселення [PERSON] у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області (т.1 а.с.13-25). Згідно ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Місто Кадіївка (місто Стаханов) відноситься до тимчасово окупованої території Луганської області відповідно до Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» від 7 лютого 2019 року № 32/2019. Відповідно до\~ч.6\~ст.\~5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини. ( ч.1 та 2 ст.1166 Цивільного кодексу України) За змістом цієї статті обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Крім застосування принципу вини шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою. Відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1166 Цивільного кодексу України. Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у понесених ним витратах, втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки й упущена вигода. Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Виходячи з викладеного, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Окрім цього,\~доказуючи наявність\~упущеної вигоди, особа має довести фактичне вжиття нею певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержания очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самої особи, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання\~позивачем доходу,\~на який\~він розраховував (постанова Верховного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 921/377/14-г). [PERSON] вказує, що проживала в належній їй квартирі до вимушеного переїзду в Одесу, при цьому просить стягнути упущену вигоду, яку вона могла отримати здавши квартиру в оренду. Позивачка на момент проживання у власній квартирі не розраховувала отримувати оренду плату за здачу своєї квартири в оренду. Крім того, матеріали справи не свідчать, що [PERSON] вживала заходів з метою отримання орендної плати. Розрахунок упущеної вимоги, наведений у позові не підтверджується жодними доказами. З наведеного слідує, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт спричинення упущеної вигоди, не обґрунтував її розміру, тоді як пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України N 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право власності на майно [PERSON] , зокрема квартиру [ADDRESS] , порушено не було. Суд не приймає до уваги посилання позивача на рішення Європейсько суду з прав людини у справі Лоізіду проти Турецької Республіки (40/1993/435/514, 28.07.1998), оскільки, по-перше, відсутній офіційний переклад даного рішення українською мовою, по-друге, згідно не офіційного перекладу, вказане рішення Європейського суду з прав людини стосується відшкодування шкоди, коли держава-агресор прийняла певні дій, акти, які позбавили особа права власності на майно. Втім, як встановлено з матеріалів справи [PERSON] не була позбавлена права власті на належну їй трикімнатну квартиру. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди. Щодо відшкодування моральної шкоди, суму якої [PERSON] оцінила у розмірі 1\~122\~808,85 грн. суд відзначає наступне. На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII). У преамбулі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» вказано, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення. При цьому зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Відповідно до ч.1 ст. 1, ч. 1 ст. 79 цього Закону приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Положеннями ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено відповідальною за шкоду Російську Федерацію, тобто встановлено того хто має відповідати, однак не змінено принцип судового імунітету, що визначений Законом України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством. Відповідно ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.2 ст.17 ЦК України, у випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи. Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону). Отже, позивачу завдана моральна шкода діями відповідача під час збройної агресії Російської Федерації проти України та участі у антитерористичній операції. Однак, за відсутності згоди Російської Федерації, визначеної ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідач є неналежним, а права та інтереси позивача підлягають захисту в порядку визначеному ст.56 Конституції України, ст.17, 23, 1167 ЦК України, ст.4, ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тому, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати покладаються на рахунок держави.

Outcome: dismissed