Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з травня 2005 року вона почала проживати однією сім'єю з [PERSON]. Як стверджує позивач, приблизно в січні 2007 року вони з відповідачем спільно придбали будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], який в подальшому позивач реконструювала за особисті кошти. При цьому, позивач зазначає, що зареєстрували вони з відповідачем шлюб 03 листопада 2007 року, однак після народження їхньої спільної доньки [PERSON], [INFO], їхні стосунки значно погіршилися, а тому вона просить визнати вищезазначений будинок спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного майна. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 січня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Бобковим О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2-33 [PERSON] придбав у власність житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №3473522 від 19 січня 2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14042257. Відповідно до актового запису про розірвання шлюбу №325 від 06 червня 2007 року, наданого відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, зареєстрований 10 червня 2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції Луганської області. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03 листопада 2007 року, що також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00015220242 від 31 березня 2015 року. Як вбачається з довідки №03/05 від 25 травня 2015 року наданої житлово-будівельним кооперативом "Університет-4", [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з весни 2007 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається з показів свідків позивача - [PERSON], [PERSON], останнім відомо, що позивач перебувала в офіційному шлюбі з [PERSON] по 2007 рік, при цьому стверджують, що позивач в той же час з червня 2005 року проживала з [PERSON], та що останні придбали спірне майно та за кошти позивача здійснювали ремонт у вищезгаданому будинку. Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу. Вимогами ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте ним, нею до шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Такий висновок міститься в Постанові Верховного суду України №6-97цс11 від 20 лютого 2012 року. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного при обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачнобудівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи, що позивачем не було заявлено вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні було встановлено та підтверджено показами свідків, що позивач в період придбання відповідачем спірного майна, перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншою особою, тобто між сторонами по справі не могли скластися усталені відносини, що притаманні подружжю, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed