Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким витребувати у відповідача належну позивачу квартиру [ADDRESS] , що є предметом позову. 14 грудня 2018 року Дніпровським раойнним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 12 лютого 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 26 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позов представника відповідача Савенко О.І., за змістом відзиву на позов відповідач просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі за відсутності у позивача правових підстав для звернення з цим позовом до суду, оскільки позивач не є власником квартири [ADDRESS] . Представник позивача - адвокат Носенко О.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, вкладених у позовній заяві, пояснив, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2005 року позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS] . В 2015 році квартира, яка була позивачем передана в іпотеку ПАТ «Універсал Банк», в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника [PERSON] , чоловік позивача, за кредитним договором, продана з прилюдних торгів, покупцем квартири став [PERSON] , який 20.08.2015 року перепродав квартиру [PERSON] .. Позивач вважає, що угоди купівлі-продажу квартири наступних власників відбулись без дозволу органу опіки та піклування, оскільки в цій квартирі була зареєстрована донька позивача - [PERSON] - інвалід з дитинства за психічним захворюванням 1 групи, що зумовлювало попереднє звернення до органу опіки піклування для отримання дозволу на відчуження квартири, однак ця процедура не була дотримана, тому відчужена квартира вибула із законного володіння позивача без її волі та участі, що дає підстави вимагати повернення належного майна із незаконного володіння сторонніх осіб у спосіб визначений ст. 387 ЦК України. Представник відповідача - адвокат Савенко О.І., в судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов, який долучено до матеріалів справи, наголосила, що на даний час спірна квартира належить на праві власності відповідачу, яка в свою чергу придбала квартиру у [PERSON] . Обраний позивачем спосіб захисту вимагає доведення обставин набуття та володіння спірним майном особою, яка звертається з позовом до суду, однак позивач не є власником майна, належне їй майно продане на прилюдних торгах, правомірність набуття права власності на це майно попереднім власником [PERSON] встановлено судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення для вирішення даного спору та не потребують доказування, тому відсутні підстави для витребування у відповідача майна на користь інших осіб, яке набуте на законних підставах. Треті особи - [PERSON] , Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення по суті предмету позову не скористались. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно. До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду. Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, при вирішення даного спору позивачем має бути доведено факт права власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявності майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутності у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, покупця-учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, [PERSON] , [PERSON] , Державного підприємства «Сетам», Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання недійсними результатів прилюдних торгів та договору купівлі-продажу. Визнано недійсними електронні торги, проведені ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 27 квітня 2015 року з реалізації квартири [ADDRESS] , визнано недійсним протокол № 76853 проведення електронних торгів від 27 квітня 2015 року з реалізації вказаної квартири. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу [PERSON] , яка подана представником [PERSON] , залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2017 року залишено без змін. Як встановлено у мотивувальній частині судового рішення суду касаційної інстанції: «16 квітня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у місті Києві було відкрито виконавче провадження № 32147972 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5201/2011, виданого 15 лютого 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва, про солідарне стягнення із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 456 661, 29 грн та судових витрат у розмірі 1 950, 00 грн. 24 квітня 2014 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею - 129,8 кв. м, житловою площею - 79,0 кв. м. Вказана квартира належала позивачу на праві власності згідно даних, зазначених у довідці-характеристиці Київського міського бюро технічної інвентаризації від 23 листопада 2007 року № 1295141 та інформаційній довідці Київського міського бюро технічної інвентаризації від 24 листопада 2010 року. 27 квітня 2015 року організатором торгів ДП «Інформаційний центр» МЮУ проведено повторні електронні торги з продажу квартири [ADDRESS] , за результатами яких переможцем визнано [PERSON] , про що складено протокол № 76853. 23 червня 2015 року державним виконавцем складено акт про проведені електронні торги. 20 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.М. та зареєстрований у реєстрі за №173». Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дніпровського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві про вселення задоволено. Вселено [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 551,20 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ надання адміністративних послуг Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення, позбавлення права користуватися житловим приміщенням відмовлено. 20 червня 2017 року Апеляційним судом міста Києва ухвалено рішення, яким апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року скасовано. Ухвалене нове рішення наступного змісту. Позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах недієздатної [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дніпровського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві про вселення залишити без задоволення. Зустрічний позов задовольнити. Усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності. Визнати [PERSON] , 1986 року народження, такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Виходячи з предмету позову, суд враховує судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Між тим, Постановою Верховного суду України від 17.12.2014 року по справі № 6- 140цс14 встановлено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі за № 6-53цс12. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування. Обираючи спосіб захисту порушеного права, позивач посилається на положення ст.387 Цивільного кодексу України, якою передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, мотивуючи тим, що позивачу на праві власності належала квартира [ADDRESS] , у 2015 році квартира, яка була предметом іпотеки, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника [PERSON] , чоловік позивача, перед ПАТ «Універсал Банк» за кредитним договором, продана з прилюдних торгів, покупцем квартири став [PERSON] , який 20.08.2015 року перепродав квартиру [PERSON] .. Зазначені угоди купівлі-продажу квартири відбулись без дозволу органу опіки та піклування, оскільки в цій квартирі була зареєстрована донька позивача - [PERSON] - інвалід з дитинства за психічним захворюванням 1 групи, за наведених обставин, позивач вважає, що відчужена квартира вибула із її законного володіння без її волі та участі, що дає підстави вимагати повернення належного майна із незаконного володіння сторонніх осіб. Разом з тим, суд вважає доведеним той факт, що позивач не є власником спірного об`єкту нерухомого майна та втратила право користування цим майном, яке продане в порядку виконання судових рішень, ці обставини встановлені судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення для вирішення даного спору та не потребують доказуванню, в той же час доведення наведених позивачем обставин правомірності укладання угод відчуження майна наступними власниками квартири може слугувати підставою для визнання недійсним договору у встановленому законодавством порядку, що є окремими предметом доказування, тому враховуючи презумпцію правомірності правочину щодо набуття права власності на квартиру відповідачем у справі відсутні підстави для застосування такого способу захисту як витребування майна із чужого незаконного володіння. Окрім викладеного, стосовно поняття "волі" в контексті ст. 387 ЦК України, суд звертає увагу, що не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника або особи, якій передано майно у володіння, є підставою для витребування його від добросовісного набувача, а лише пов`язане із дефектом волі. Вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз`яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витра, оскільки судом ухваленог рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed