Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором, покликаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №5 від 19 лютого 2013 року відповідач отримала кредит у розмірі 4500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 72,00% на рік. У порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року з відповідача стягнуто за даним кредитним договором 7254,28 грн., однак фактично рішення було виконано лише 04 листопада 2016 року, а тому станом на 05 вересня 2016 року заборгованість боржника становить 15877,37 грн. Просить стягнути з відповідача борг за кредитним договором №5 від 19 лютого 2013 року в сумі 15877,37 грн. та судовий збір. В судове засідання представник позивача не зявився, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у його відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Відповідач у судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що рішенням суду вже стягнуто заборгованість по даному кредитному договору у повному обсязі, виконавче провадження з виконання такого рішення закінчено, окрім того, її матеріальне становище на даний час не дозволяє їй сплачувати відсотки та пеню у такому значному розмірі. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що року, відповідач [PERSON] на підставі заяви від 19 лютого 2013 року отримала в КС «Орізон» кредит на споживчі цілі у розмірі 4500,00 грн., із відсотковою ставкою за користування кредитом 72,00 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом та плановою датою закриття кредитного договору 19 серпня 2013 року, що стверджується кредитним договором №5 від 19 лютого 2013 року, графіком розрахунків від 19 лютого 2013 року, видатковим касовим ордером від 19 лютого 2013 року. /а.с. 4-7, 10/ Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У встановлені договором строки відповідач [PERSON] не виконала умови кредитного договору №5 від 19 лютого 2013 року щодо повернення заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитними коштами. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] 7254,28 грн. заборгованості за вказаним кредитним договором. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження серії ВП №46304557 від 28 лютого 2017 року у звязку зі погашенням боргу виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа щодо стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 7254,28 грн. на користь КС «Орізон». /а.с. 14/ Згідно з листа Комунальної 3-ї міської поліклініки м. Львова №77 від 02 лютого 2017 року, з працівника [PERSON] відповідно до виконавчого листа №462/6973/14-ц в повному обсязі стягнуто заборгованість на користь КС "Орізон". У відповідності до розрахунків боргу за кредитним договором №5 від 19 лютого 2013 року борг відповідача [PERSON] становить 15877,37 грн., який складається з 3292,36 грн. відсотків за користування кредитом, 12585,01 грн. пені. /а.с. 12, 13, 15, 16/ Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до абз. 1, 2 п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України у розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам розяснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598\~ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Відповідно до ст. 551 ЦК України сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з рішенням КС України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи наведене, суд вважає, що заборгованість відповідача [PERSON] у розмірі 15877,37 грн., яка складається з 3292,36 грн. відсотків за користування кредитом, 12585,01 грн. пені, що перевищує у кілька разів основну суму кредиту не може вважатись розумною, справедливою, добросовісною та пропорційною. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Окрім цього, суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦП України враховує висновки ВС України, викладені, зокрема у постанові \~№6-100цс14 від 03 березня 2014 року, згідно яких виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №5 від 19 лютого 2013 року пеня нараховувалась позивачем з січня 2015 року по 05 вересня 2016 року, однак позов подано до суду лише 18 серпня 2017 року, хоча пеня підлягала стягненню тільки в межах одного року до дня предявлення позову, а відтак такі позовні вимоги є необґрунтованими, не справедливими та заявлені з пропуском строку позовної давності. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що представником позивача не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, які не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed