Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS]. 16 жовтня 2013 року за її заявою у квартирі був зареєстрований її чоловік, відповідач по справі. У вересні місяці 2014 року вони фактично припинили шлюбні відносини, а 03 липня 2015 року Слов»янський міськрайонний суд Донецької області ухвалив рішення про розірвання їх шлюбу. З вересня 2015 року відповідач у спірній квартирі не проживає, ніяких особистих його речей у квартирі немає, [PERSON] фактично мешкає за адресою - [ADDRESS]. Таким чином, відповідач значний період часу не проживає за вказаною адресою. На теперішній час вона бажає продати належну їй квартиру, а той факт, що відповідач зареєстрований у ній перешкоджає їй, тому вона змушена звернутися до суду. Відповідно до ст. 64, 156 ЖК України до членів сім»ї власника квартири належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником житла, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Враховуючи те, що відповідач обрав інше місце проживання, але до теперішнього часу не зареєструвався за новим місцем проживання і не припинив реєстрацію за попереднім місцем проживання, тобто в приналежній їй квартирі, на підставі ст. 7 вказаного закону [PERSON] може бути знятий з реєстрації на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, на обґрунтування яких послалася на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що дійсно відповідач не мешкає в її квартирі з вересня місяця 2014 року. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі, розташованій за адресою - [ADDRESS]. Представник позивача адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] та суду пояснила, що у зв»язку з тим, що місто Горлівка Донецької області знаходиться на непідконтрольній Україні території, ніяких інших доказів того, що відповідач не мешкає в квартирі позивача, окрім рішення суду про розірвання шлюбу вони надати на теперішній час не можуть. Просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. У звязку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27.11.2014 припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м.Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ Укрпошта). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.» У відповідності до п.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме». Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження. При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача. Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.» Оголошення у пресі Газеті «Урядовий кур»єр» про виклик до судового засідання відповідача [PERSON] було опубліковано у Газеті «Урядовий кур»єр» № 64 ( 5684) від 05 квітня 2016 року, № 74 ( 5694) від 19 квітня 2016 року ( а.с. 33-34, 36) Оголошення на сайті Словянського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідача [PERSON] було опубліковано на сайті Словянського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року та 25 квітня 2016 року ( а.с. 35, 36) і тому з 25 квітня 2016 року відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов»язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов»язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області 08 серпня 2002 року [PERSON] за реєстром № 3996 ( а.с. 13). Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ними ( нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать дружина, чоловік власника, їх діти і батьки. Членами сім»ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник має право на вчинення щодо свого майна будь-яких дій, що не суперечать законодавству. Відтак вселення членів сім»ї у будинок чи квартиру, які належать громадянину на праві приватної власності, є результатом реалізації абсолютного права власника, у цих осіб виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Також в квартирі [ADDRESS] 16 жовтня 2013 року був зареєстрований чоловік позивача, відповідач - [PERSON] ( а.с. 14). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] постійно, з 16 жовтня 2013 року і до вересня місяця 2015 року проживав в квартирі позивача, вселився туди як член сім»ї на правах чоловіка, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання в установленому законом порядку ( а.с. 14). Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача [PERSON] виникло право користування чужим майном ( сервітут). При виникненні спору між власником та особами, що мають право користування житлом, слід враховувати вимоги статей 405, 406 ЦК України, оскільки спір має речово-правовий характер. «У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім»ї, суд повинен враховувати, що право користування житлом має речово - правовий характер, у зв»язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 405 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні ( Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2011 року по справі № 6-16437св11). Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень про докази у цивільних справах, відповідно до Глави 5 ЦПК України. Крім даних, встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання. Тобто, доказами залишення особою житла можуть бути будь-які фактичні дані, які підтверджують обрання особою іншого постійного місця проживання ( повідомлення про це в листі, розписка, переадресація кореспонденції, створення сім»ї в іншому місці, переїзд в інший населений пункт, вивезення свого майна в інше місце, тощо), на підставі яких суд повинен встановити наявність обставин, що обгрунтовують вимоги позивача. Як передбачено ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, подавши суду відповідні докази, які свідчать про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням, оскільки обов»язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов»язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обгрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Як передбачено ч.1 ст. 185 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів. Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2, Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей\~58,\~59\~ЦПК\~про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті\~58,\~59\~ЦПК\~) в порядку, передбаченому статтями \~185,\~ 187, \~189\~ЦПК…». \~\~ \~ \~ \~ \~ Початком відліку часу відсутності особи є залишення нею житлового приміщення. Особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням через відсутність понад визначені строки, у судовому порядку. Однак, як вбачається з позовної заяви [PERSON] в жилому приміщенні квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] не мешкає з вересня місяця 2015 року. В судовому засіданні позивач вказувала, що відповідач не мешкає в приналежній їй квартирі з вересня 2014 року, однак позовні вимоги не уточнила, а у відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Також позивач [PERSON] не надала до судового засідання передбачених законом доказів, які б свідчили про не проживання відповідача в приналежній їй квартирі, а також доказів про те, що відповідач фактично вибув на інше постійне місце проживання. В статті 405 ЦК України визначено, що особа ( член сім»ї власника житла) втрачає своє право користування цим житлом, якщо протягом одного року відсутня без поважних причин у цьому житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні також встановлено, що на підставі Рішення Слов»янського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с.11). Але, сам факт припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не є самостійною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. «Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням ( Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2011 року по справі № 6-1127св11). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов»язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз»яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. Оскільки, в судовому засіданні позивачем належним чином, у законний спосіб, не доведено, що відповідач [PERSON], [INFO] не мешкає без поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності [PERSON] у зв»язку з тим, що вибув на інше постійне місце проживання, суд вважає неможливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [INFO] особою, що втратив право користування жилим приміщенням- квартирою №30 в будинку №12 по вул. Пушкінській в місті Горлівка Донецької області. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім»ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім»ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Однак, позивач [PERSON] не зверталася до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи із встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного процесу та положень ст. 31 ЦПК України, визначати підстави позову ( чим обгрунтовуються позовні вимоги) і зміст вимоги ( який спосіб захисту свого права обрав позивач), є виключним правом позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed