Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

У жовтні 2014 року до суду звернулась [PERSON] із таким позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 27.10.1990 року сторони купили в рівних частках жилий будинок з відповідними надвірними будівлями (колодязь) за адресою: [ADDRESS]. Житловий будинок був дерев'яним, вкритий шифером, житловою площею 11.79 кв. м, загальною площею 54.1 кв. м., з надвірною будівлею (колодязем). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер [NUMBER] від 11.02.2014 року) земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, на підставі спільної сумісної власності належить позивачу та відповідачу. Таким чином, вищевказана земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком та надвірними господарськими спорудами належать сторонам на праві спільної сумісної власності без визначення часток, однак, вони не можуть дійти згоди щодо порядку та умов поділу земельної ділянки в натурі. Позивач просить виділити їй в натурі ? частину земельної ділянки площею 0,1250 га із земельної ділянки загальною площею 0,25 га кадастровий номер: [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованої за адресою: [ADDRESS] та припинити право спільної сумісної власності сторін на цю земельну ділянку. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ земельної ділянки та будинку в натурі, припинення права власності та зобов'язання вчинити дії об'єднано в одне провадження із первісними вимогами. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належать на праві власності сторонам по справі, які неодноразово намагались погодити укладення договору про поділ будинку та земельної ділянки, однак, не можуть дійти згоди щодо цього питання. [PERSON] постійно грубо порушує правила сумісного володіння. Так, без згоди співвласника вона самочинно побудувала новий будинок, встановлений без дотримання протипожежних та архітектурних норм, у результаті чого була створена загроза для існування спільного будинку, без згоди співвласника спільний будинок був відключений від електромережі, та [PERSON] розібрала більшу частину даху спільного будинку, щоб використати покрівельний матеріал з нього для свого нового будинку. У результаті самовільного зруйнування (знищення) [PERSON] тієї частини будинку, якою користувалась її сім'я, загальна площа будинку зменшилась, згідно оновленого технічного паспорта, до 20.9 кв.м. Тобто, частка [PERSON] тепер складає лише 10,45 кв.м. житла. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 346, ст.349 ЦК України, знищення майна є підставою для припинення права власності. Позивач за зустрічним позовом вважає, що зруйнування відповідачкою частки будинку, якою вона користувалась, є підставою для припинення права власності на її частку у будинку. Крім того, захист права власності [PERSON] можливий шляхом зобов'язання відповідача відновити його частку будинку до придатного для проживання стану. Позивач за зустрічним позовом просить: визнати за ним право власності та виділити в натурі належну йому частину загальною площею 20,9 кв.м. жилого будинку за адресою: [ADDRESS] (будівля А-1 в копії технічного паспорта від 10.04.2014), що залишилася після знищення [PERSON] частини цього ж будинку, яка була в її користуванні; зобов'язати [PERSON] відновити виділену в натурі частину будинку до придатного для проживання стану; припинити право власності [PERSON] на будинок, оскільки вона самочинно зруйнувала ту частину будинку, якою користувалась; виділити в натурі [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки площею 0,125 га із земельної ділянки розміром 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер [NUMBER]), з урахуванням розташування на цій ділянці будинку та обов'язковості безперешкодного доступу [PERSON] до розміщеного на земельній ділянці колодязя, який є спільною власністю сторін, з виділеної йому частини ділянки; припинити право спільної сумісної власності сторін на спірну земельну ділянку. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] доводи позову підтримали в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги визнали в частині поділу земельної ділянки в натурі. В іншій частині зустрічних позовних вимог просили відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідач [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, а також не заперечував проти задоволення вимог [PERSON] щодо поділу в натурі спірної земельної ділянки. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу пустуючого жилого будинку для сезонного та тимчасового проживання, укладеного 27.10.1990 року, [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках жилий будинок з відповідними надвірними будівлями (колодязь) за адресою: [ADDRESS]. ( а.с. 7, 8) Відповідно до свідоцтва про право власності на не рухоме майно (індексний номер [NUMBER] від 11.02.2014 року) земельна ділянка за адресою [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, на підставі спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 19, 20 ). З технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS], складеного 15.09.1990 року, зі змінами внесеними 05.12.1995 року, видно, що площа будинку становить 54, 1 кв. м., де житлова площа - 11, 9 кв. м. ( а.с. 67-73) З технічного паспорту на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок [ADDRESS], складеного 17.05.2013 року, вбачається, що площа житлового будинку, позначеного літерою А-1 становить 20, 9 кв.м., де житлова становить 11, 9 кв.м.. Також за вказаною адресою знаходиться самочинно збудований будинок, позначений літерою «Б-1», площею 82, 3 кв.м. ( а.с. 74- 79 ) Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], продавець будинку для сезонного та тимчасового проживання, пояснила, що спірний будинок побудований ще її батьком на початку 1941 року, під час Другої світової війни будинок частково зруйновано та спалено. Після закінчення війни її батько відновив спірний будинок використовуючи при цьому підручні матеріали та дерев'яні палиці. Будинок був побудований без дерев'яної підлоги, стіни оброблені сумішшю глини та піску, дах покритий шифером. Даний будинок не був придатний для постійного проживання, дах протікав під час дощу. Свідок [PERSON], сусідка по вулиці, повідомила суд, що [PERSON] не з'являвся на спірній земельній ділянці, а земельна ділянка заросла бур'яном та чагарником. Будинок майже повністю зруйнований, під час сильного вітру з будинку злітала покрівля, а сам будинок побудований з дерев'яних дрючків, без підлоги та фундаменту. Свідок [PERSON], матір [PERSON], пояснила, що на момент купівлі-продажу (жовтень 1990 року) хата була з дубового брусу в доброму стані, вкрита шифером, зі справним пічним опаленням (груба з лежанкою), яким користувались, в одній кімнаті була облаштована підлога, в іншій - долівка. Також свідок зазначила, що питаннями щодо укладення та підписання договору купівлі-продажу будинку займалася [PERSON]. Крім того, свідок пояснила, що заяву до сільради писала вона від імені сина, який не знав про написання заяви. Таким чином, свідок хотіла допомогти оформити земельну ділянку. Свідок [PERSON], сусідка по спірному будинку, яка приїжджає періодично до батьківської хати, пояснила, що спірна хата, яку купили сторони була післявоєнного періоду, дерев'яна, покрита шифером, придатна до проживання. Статтею 89 ЗК України встановлено, що в осіб - співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 381 ЦК садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з наступними змінами, роз'яснено про те, що у резолютивній частині рішення у справі про визначення порядку користування земельною ділянкою суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що будинок в натурі не поділений, між сторонами була лише домовленість щодо користування його окремими приміщеннями. У рішенні Верховного Суду України у справі №6-12цс13 зазначено, що встановлення порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них, і не є поділом будинку в натурі. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №4785/15-41 від 18.06.2015 року, у всіх варіантах розподілу земельної ділянки житловий будинок знаходиться на частині земельної ділянки, яка пропонується для виділення [PERSON] із можливістю укладення земельного сервітуту для обслуговування частини житлового будинку та самочинно побудованого будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні та зустрічні вимоги про поділ земельної ділянки в натурі задоволенню не підлягають, оскільки такий поділ не відповідає вимогам закону та відповідно п.п. 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", поділ в натурі земельної ділянки, без поділу житлового будинку та господарських будівель і споруд в натурі, які розташовані на цій землі, призведе до порушення прав співвласників на користування ними. При цьому, суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що вона не буде претендувати на спірний житловий будинок та не заперечує проти виділення [PERSON] спірного будинку, оскільки порядок відмови від права власності на майно передбачений ст. 347 ЦК Країни. Зокрема, ч. 3 ст. 347 ЦК України передбачає, що у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. На час розгляду справи, до суду не надано доказів відмови позивача від права власності на спірний будинок у встановленому законом порядку. За таких обставин, часткове визнання [PERSON] позовних вимог [PERSON] суперечить вимогам закону та не може бути підставою для визнання позовних вимог. Зустрічні позовні вимоги, в яких [PERSON] просить визнати за ним право власності та виділити в натурі належну йому частину загальною площею 20,9 кв.м. жилого будинку за адресою: [ADDRESS] (будівля А-1 в копії технічного паспорта від 10.04.2014), що залишилася після знищення [PERSON] частини загальною площею 33,2 кв.м. цього ж будинку, яка була в її користуванні; зобов'язати [PERSON] відновити виділену в натурі частину будинку до придатного для проживання стану; припинити право власності [PERSON] оскільки вона самочинно зруйнувала ту частину будинку, якою користувалась, - задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до акту обстеження від 04 липня 2014 року та акту матеріально-побутових умов проживання від 08 вересня 2014 року, складених депутатами Семиполківської сільської ради, будинок [ADDRESS] знаходиться в аварійному, напівзруйнованому, непридатному для проживання стані. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що спірний будинок [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності, в натурі будинок між сторонами не розподілений. З технічного паспорта на житловий будинок вбачається, що його площа значно зменшилась, однак, оскільки будинок не розділений в натурі, неможливо встановити чия частка будинку зруйнована. Також доводи [PERSON] про те, що частина будинку зруйнувала [PERSON] жодними належними та допустимими доказами не підтверджені, тому вимога про зобов'язання [PERSON] привести спірний будинок до придатного для проживання стану є безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Таким чином, чинним законодавством передбачено підстави та порядок припинення права власності на нерухоме майно. Зокрема, припинення права власності на майно внаслідок знищення здійснюється за заявою власника, а не в судовому порядку. Отже, вимога [PERSON] про припинення у судовому порядку права власності [PERSON]. на спірний будинок внаслідок знищення задоволенню не підлягає, так як суперечить вимогах закону. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних та зустрічних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed