Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.02.2015 приблизно о 15 год. 30 хв. у м. Запоріжжя, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулося зіткнення між автомобілем «КРАЗ 260» д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] та автомобілем «HYUNDAI» д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Згідно постанови Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2015, вказана ДТП сталася з вини [PERSON] . На момент ДТП [PERSON] , був військовослужбовцем військової частини [NUMBER] , яка сплатила Моторно (транспортному) страховому бюро України страхове відшкодування в розмірі 45928 грн. 70 коп., на підставі рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2018 року. Тому, посилаючись на положення ст.\~1191, ст. 1166, ст.\~1188 ЦК України,\~ст. 27 Закону України «Про страхування», просив стягнути з відповідача на свою користь затрати по виплаті страхового відшкодування та оплати судового збору в розмірі 47649 грн. 00 коп. та на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1921 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 12.02.2015 року близько 15 год. 30 хв., у м. Запоріжжя керував автомобілем «КРАЗ» 260, д.н.з. [NUMBER] рухаючись на забороняючий сигнал світлофору, не впевнився в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «HYUNDAI» д.н.з. [NUMBER] , водій [PERSON] . В результаті ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Згідно постанови Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2015, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого\~ст. 124 КУпАП\~та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) грн. 00 коп. Нормою частини 4\~статті 61 ЦПК України\~передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1172\~ЦПК України,\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Рішенням Господарського суду Київської області від 30.08.2018 року, стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України 45928 грн. 70 коп. сплаченого [PERSON] страхового відшкодування та 1721 грн. 29 коп. судового збору Частиною 1, 2 статті 22\~ЦК України передбачено, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи,які особа могла б реально одержати за звичайних обставин,якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно витягу з наказу командира 7 окремої механізованої бригади № 62 від 25.03.2014, молодшого сержанта [PERSON] , відповідно до мобілізаційного плану призначено водієм-заправником роти матеріального забезпечення батальйону матеріально-технічного забезпечення. Наказом командира військової частини польова пошта № 74 від 17.03.2015, молодшого сержанта [PERSON] , було звільнено з військової служби в запас, на підставі наказу командира 72 окремої механізованої бригади № 45-рс 07.03.2015 року. За змістом п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6\~не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися; п. 5 - під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за\~ст. 1172 ЦК України\~суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених\~ст. 1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII\~військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. [PERSON] скоїв ДТП під час виконання службових обов`язків, тому відповідальність за завдану шкоду, понесла Військова частина [NUMBER] , оскільки вказана військова частина була його місцем проходження військової служби, а ДТП сталася під час виконання ним військового обов`язку як водія-заправника роти матеріального забезпечення батальйону матеріально-технічного забезпечення. Відповідно до вимог\~ст. 1191 ЦК України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ч.1\~ст. 1192 ЦК України\~розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого\~Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР\~визначено, що відповідно до\~Конституції України\~та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до п. 2 Положення № 243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. У випадках, передбачених п. 14 цього Положення, відшкодування військовослужбовцем і призваним на збори військовозобов`язаним прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна. Відповідно до п. 3 Положення № 243/95-ВР військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а)\~\~\~\~\~\~\~\~заподіяння прямої дійсної шкоди; б)\~\~\~\~\~\~\~\~протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається\~\~\~\~\~\~\~\~така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності. Відповідно до п. 13 Положення № 243/95-ВР військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі:умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;приписки у нарядах та інших документах фактично не виконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 132 КЗпП України,\~за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п. 5 ч. 1\~ст. 134 КЗпП України\~передбачено, що для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання. Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля відсутні. Відтак, відповідальність відповідача за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком працівника, однак, доказів на підтвердження розміру заробітку відповідача матеріали справи не містять. Згідно\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано доказів, що рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2018 року виконано та Військовою частиною [NUMBER] сплачено на користь МТСБУ страхове відшкодування, таким чином, позовна вимога про стягнення суми відшкодування з відповідача, не підлягає до задоволення. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне. Частиною 3\~ст. 233 КЗпП України\~встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений\~ст. 233 КЗпП України\~річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей,\~\~при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи,\~\~організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. У постанові ВП ВС від 04.12.2018 р. по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Виходячи з вимог\~ст. 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed