Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача за первісним позовом Позивач у\~грудні 2019\~року звернувся\~до суду\~з указаним\~позовом,\~який мотивує\~тим,\~що його\~мати [PERSON] \~померла [INFO] . За життя мати склала заповіт від 25 квітня 2003 року, який був посвідчений державним нотаріусом Тростянецької районної державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1272, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не склалося і все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право заповіла позивачу. Спадщину\~після смерті\~матері прийняв\~і позивача,\~і його\~рідний брат\~ [PERSON] .\~ Після\~смерті [PERSON] \~відкрилася спадщина\~на нерухоме\~майно в\~тому числі:\~житловий будинок\~з господарськими\~та побутовими\~будівлями та\~спорудами та\~земельні ділянки\~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~ та\~шість \~земельних ділянок\~ що\~знаходяться на\~території Боромлянської\~сільської ради\~Тростянецького району\~Сумської області,\~надані для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва. Спадкова права після смерті [PERSON] була відкрита приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д. Оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно в сімейному архіві матері не збереглися, крім деяких копій. Позивач стверджує, що оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно знаходяться у відповідача, який відмовляється їх надати позивачу для оформлення спадкових прав. Через відсутність правовстановлюючих документів приватний нотаріус Тростянецького районного нотаріального округу Сумської області Гребіник З.Д., відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно, про що було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 січня 2018 року. Посилаючись на вказані обставини, позивач за первісним позовом просить\~суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності: 1) на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами розташованими за адресою: [ADDRESS] ; 2) на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] площею 0,0559 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд, кадастровий номер 5925080800:01:004:0220; 3) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0,4746 га, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5925080800:01:004:0221; 4) на земельну ділянку площею 2,7483 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва , кадастровий номер 5925080800:00:003:0602; 5) на земельну ділянку площею 0,3008 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області кадастровий номер 5925080800:00:002:0463; 6) на земельну ділянку площею 0,4874 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, кадастровий номер 5925080800:00:003:0710; 7) на земельну ділянку площею 2,9346 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5925080800:00:004:0533; 8) на земельну ділянку площею 0,5589 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, кадастровий номер 5925080800:00:004:0534; 9) на земельну ділянку площею 0,6773 га, що знаходиться на території Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області, кадастровий номер 5925080800:00:004:0535. Стислий виклад позиції відповідача за первісним позовом [PERSON] не визнав первісний позов, просив відмовити у його задоволенні з мотивів, викладених у зустрічному позові. Стислий виклад зустрічного позову Представником відповідача [PERSON] адвокатом Кудіним О.М. було подано зустрічну позовну заяву, яку мотивовано тим, що [PERSON] проживає зі своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Право власності у нього на вказане житло виникло після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] і спадкоємцем у свідоцтві про право на спадщину за законом був зазначений він та мати [PERSON] . У вказаному будинку позивач за зустрічним позовом проживав все своє життя з батьками. [PERSON] проживає з сім`єю окремо за адресою: [ADDRESS] , вказаний будинок йому залишила мати. Після смерті батька, мати повідомила сину [PERSON] , що у нього є будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та те, щоб він не претендував на будинок по [ADDRESS] і вказала, що залишить його меншому сину [PERSON] . У зв`язку з чим, [PERSON] відмовився від претензій на право власності на будинок. [PERSON] \~склала заповіт\~від 02.12.1997\~року,\~який був\~посвідчений державним\~нотаріусом Тростянецької\~нотаріальної контори\~та зареєстровано\~в реєстрі\~за №\~3336\~і яким за версією відповідача [PERSON] та його представника залишила батьківський будинок останньому. Мати сторін у 2002 році зареєструвала шлюб з [PERSON] , до якого переїхала проживати в с.Боромля Тростянецького району Сумської області. Перед переїздом [PERSON] 25.04.2003 року склала заповіт на користь відповідача за зустрічним позовом та всім пояснювала, що заповіла будинок за адресою: [ADDRESS] . Після переїзду матері брат позивача негативно сприйняв цю звістку, він постійно сварився з нею, погрожував не розумів її інтересів, а потім взагалі не хотів зустрічатися з нею. В 2012 році помер другий чоловік [PERSON] [PERSON] і вона успадкувала після його смерті все належне йому майно. За декілька місяців до смерті [PERSON] склала письмову довіреність, яка посвідчена секретарем Боромлянської сільської ради Тростянецького району та уповноважила [PERSON] бути її представником у відповідних органах місцевого самоврядування щодо належних їй земельних ділянок. У 2014 році мати тяжко захворіла і потребувала допомоги. Позивач за первісним позов [PERSON] до неї не приїздив. [PERSON] разом із дружиною її доглядали до самої смерті. Відповідач за зустрічним позовом не бажає врегульовувати спір, відмовляється підписати мирову угоду, хоча знає що він має обов`язкову часку в спадщині у розмірі ј частини як інваліда. [PERSON] вважає, що заповіт від 25.04.2003 року, складений його матір`ю на все належне їй майно, що належало їй на час смерті, підписаний під впливом помилки, оскільки на його думку мати добросовісно помилялась, вважаючи, що переоформила своїм заповітом від 02.12.1997 року житловий будинок по [ADDRESS] на [PERSON] , а своїм заповітом від 25.04.2003 року переоформила житловий будинок по [ADDRESS] , на [PERSON] . Мати у спірному заповіті за версією [PERSON] мала на увазі, що залишає все нерухоме майно, що розташоване саме біля будинку по [ADDRESS] , тобто всі прибудови у вигляді господарських споруд, а не все інше майно взагалі. Саме про своє розпорядження майном вона і розповідала [PERSON] і його дружині, всім сусідам і родичам. На думку [PERSON] та його представника [PERSON] вважала діючими два заповіти щодо кожного будинку окремо і фактично помилилась відносно правової природи правочину внаслідок похилого віку, який впливає на можливість правильного сприйняття позивачем певних фактів та обставин. Стислий виклад позиції відповідачів та третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] за змістом відзиву заперечив проти зустрічного позову [PERSON] заперечив, просив відмовити у його задоволенні. На час складання 25 квітня 2003 року спірного заповіту матері було 61 рік, вона не хворіла, 21.11.2002 уклала повторний шлюб та переїхала жити у с.Боромля до чоловіка. Заповіт мати передала [PERSON] у 2003 році, а до дня своєї смерті мати мала можливість оформити новий заповіт, скасувати складений, але цього не зробила. [PERSON] вважав, що з позовом про визнання недійсним правочину може звернутись особа, яка його вчинила. Оскільки [PERSON] не є стороною заповіту, тому не може посилатись на те, що мати помилилась при складанні заповіту (а.с.175-179 том 1). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Тростянецька районна державна нотаріальна контора, заперечень стосовно позову не подала (а.с.19 том 2). Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою суду від 09.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02.04.2020 року прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом зустрічний позов про визнання заповіту недійсним. Ухвалою суду 05.05.2020 року закрито підготовче провадження, витребувано додаткові письмові докази, задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом про виклик свідків та призначено справу до судового розгляду. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] , яка померла [INFO] у м.Тростянець Сумської області (а.с.4, 5, 143 том 1). За життя мати сторін у справі [PERSON] 02.12.1997 року склала заповіт, який був посвідчений в.о. завідувача Тростянецької державної нотаріальної контори Перлик Т.М., зареєстрований за № 3336, яким на випадок своєї смерті все своє майно [PERSON] заповіла [PERSON] (а.с.146 том 1). Проте, у подальшому 25.04.2003 від імені [PERSON] державним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гребіник О.Д. був посвідчений заповіт, зареєстрований в реєстрі за №1272, яким заповідач [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] (а.с.145 том 1). Указані заповіти зареєстровані у Спадковому реєстрі за № 1729030 та № 8395609 та мають статус чинних (а.с.64 - 65). Після смерті [PERSON] на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини приватним нотаріусом Гребіник З.Д. Тростянецького районного нотаріального округу Сумської області 11.11.2014 року була заведена спадкова справа за №9/2014. Позивач за первісним позовом [PERSON] також своєчасно подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Заяви від інших спадкоємців у спадковій справі відсутні (а.с.62-66 том 1). Приватним нотаріусом Гребіник З.Д. 14.05.2015 року [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу 25.04.2003 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1272, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом як спадкоємцю [PERSON] , яке посвідчує його право на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . (а.с.80-84 том 1). Інших свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Гребіник З.Д. не видавалось. Постановою приватного нотаріуса Гребіник З.Д. від 04.01.2018 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на житловий будинок та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] , а також на земельні ділянки (паї) на території Боромлянської сільської ради Тростянецього району Сумської області. Постанова приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що [PERSON] не подав всіх необхідних документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, а також підтвердження про їх втрату, що унеможливлює для нотаріуса з`ясувати наявність спадкового майна, його склад та місцезнаходження (а.с.7 том 1). Спірне нерухоме майно, право власності на яке у порядку спадкування за заповітом просить визнати позивач за первісним позовом [PERSON] , його мати [PERSON] за життя набула у встановленому законом порядку, а її право приватної власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зокрема,\~право власності\~на \~житловий будинок\~з господарськими\~та побутовими\~будівлями та\~спорудами,\~земельні ділянки\~з кадастровими\~номерами 5925080800:01:004:0220\~та 5925080800:01:004:0221\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та \~на шість\~ земельних\~ділянок,\~ що\~знаходяться на\~території Боромлянської\~сільської ради\~Тростянецького району\~Сумської області,\~надані для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва\~з кадастровими\~номерами 5925080800:00:003:0602,\~5925080800:00:002:0463, 5925080800:00:003:0710, 5925080800:00:004:0533, 5925080800:00:004:0534, 5925080800:00:004:0535 [PERSON] набула у порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується дослідженими судом свідоцтвами про право на спадщину за заповітом (а.с.85-102, 107-131 том 1). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Ураховуючи, що приватним нотаріусом Гребіник З.Д. відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» було відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] обґрунтовано звернувся до суду. Як установлено судом часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є [INFO] , а тому спірні правовідносини, пов`язані із переходом прав та обов`язків від [PERSON] до її спадкоємців регулюються ЦК України, який набув чинності 01.01.2004 року. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як установлено судом спадщину після смерті [PERSON] прийняли двоє її синів [PERSON] та [PERSON] , подавши відповідно до вимог частини першої статті 1269 ЦК України заяву про прийняття спадщини. Оскільки [PERSON] за життя склала заповіт, право на спадкування її прав та обов`язків мають особи, визначені у її заповіті, а також особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Станом на\~час відкриття\~спадщини після\~смерті [PERSON] \~18.10.2014\~були чинними\~ і\~заповіт,\~який був\~посвідчений \~в.о.\~завідувача Тростянецької\~державної нотаріальної\~контори Перлик\~Т.М.,\~зареєстрований за\~№ 3336,\~яким на\~випадок своєї\~смерті все\~своє майно\~заповіла [PERSON] ,\~і заповіт\~посвідчений 25.04.2003 державним нотаріусом\~Тростянецького районного\~нотаріального округу\~Гребіник О.Д. зареєстрований в реєстрі за №1272, яким заповідач [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] . Вирішуючи вимогу [PERSON] за зустрічним позовом про визнання недійсним заповіту [PERSON] , посвідченого 25.04.2003 року, суд виходить з такого. У зустрічному позові відповідач як на підставу позову посилається на положення статей 203, 215, 229, 1257 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року. Разом з тим, згідно з вимогами статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Суд звертає увагу, що [PERSON] оспорює відповідність вимогам закону заповіту, який складено і підписано заповідачем 25.04.2003, тобто до набрання 01.01.2004 року чинності Цивільного кодексу України, а тому до спірних відносин мають застосовуватися положення ЦК УРСР (1963 року). Згідно із статтею 541 ЦК УРСР (1963 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до пунктів 27, 82-88 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (у редакції станом на 25.04.2003 року, тобто на дату посвідчення спірного заповіту) нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, у тому числі, заповіти. Нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем. Нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 535 Цивільного кодексу. Спірний заповіт виготовлено на нотаріальному бланку серії ВАЕ № 576348, він викладений у письмовій формі з особистим підписом заповідача [PERSON] , та її власноручним зазначенням прізвища з ініціалами. За текстом заповіту зазначено місце складання цього заповіту і час: «місто Тростянець, двадцять п`ятого квітня дві тисячі третього року», указано прізвище, ім`я по-батькові, дата та місце народження заповідача, час його підписання о 08 годині 55 хвилин. Державний нотаріус Гребіник О.Д. вказав, що особу заповідача встановлено та його дієздатність перевірена, роз`яснено зміст статті 535 Цивільного кодексу. Заповіт було зареєстровано в реєстрі за №1272. Отже, спірний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам законодавства на час його посвідчення. ЦК УРСР не містить спеціальних підстав для визнання заповітів недійсними, у статті 545 цього Кодексу визначені наслідки недійсності заповіту. Заповіт як одностороння угода повинен відповідати вимогам ЦК УРСР, додержання яких є необхідним для чинності угод. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (стаття 48 ЦК УРСР). Відповідно до абзаців 1,2 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідач [PERSON] в обґрунтування недійсності спірного заповіту посилався на те, що він був підписаний [PERSON] під впливом помилки, оскільки на його думку мати добросовісно помилялась, вважаючи, що переоформила своїм заповітом від 02.12.1997 року житловий будинок по [ADDRESS] на [PERSON] , а своїм заповітом від 25.04.2003 року переоформила житловий будинок по [ADDRESS] , на [PERSON] . Як уже зазначалось судом, ураховуючи час підписання спірного заповіту, умови визнання недійсною угоди, укладеної внаслідок помилки визначались статтею 56 ЦК УРСР, яка передбачала, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила статті 56 ЦК УРСР не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. За клопотанням [PERSON] судом були допитані свідки. Так, [PERSON] , яка є дружиною відповідача, суду показала, що свекруха [PERSON] не могла позбавити її чоловіка спадщини, який її до смерті доглядав, піклувався про неї, на відміну від брата [PERSON] . [PERSON] за життя повідомляла свідку, що старшому сину [PERSON] купили будинок по [ADDRESS] , який йому мала намір залишити у спадок, а [PERSON] постійно казала, що буде залишене домогосподарство по [ADDRESS] , майно у с.Боромля вони поділять порівну. [PERSON] вважала, що у заповіті на ім`я [PERSON] його мати мала на увазі майно, що біля його будинку по [ADDRESS] , а не все належне їй майно. Допитана як свідок [PERSON] , яка є дружиною позивача, суду показала, що заповіт її свекруха [PERSON] на її чоловіка [PERSON] складала без будь-якого впливу і не попереджала до його складання про її такі наміри. Після її одруження з новим чоловіком, коли вона вже з ним проживала у с.Боромля, вона у день складення оспорюваного заповіту приїхала у м.Тростянець зранку і зайшла до свідка додому на [ADDRESS] , де [PERSON] була зареєстрована. Вона попросила домову книгу, щоб виписатись і потім прописатись у будинку чоловіка у с.Боромля. Після цього в цей же день, коли [PERSON] повернулась з домовою книгою, вона вручила свідку [PERSON] заповіт на сина [PERSON] , який у їх родині зберігався до смерті [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що на час підписання заповіту свекруха не була немічною, їй було 61 рік, вона прекрасно розуміла свої дії. Будинок по [ADDRESS] , хоч і був оформлений на [PERSON] , але фактично був придбаний свідком [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , які перебували на черзі на отримання квартири, а тому вирішили будинок не оформлювати на себе. Допитані як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] , [PERSON] суду показали, що під час розмов з [PERSON] , коли вона була жива, остання повідомляла, що її сини будуть забезпечені житлом, оскільки вона сину [PERSON] «відписала» будинок по [ADDRESS] , а сину [PERSON] - будинок по [ADDRESS] . Указані особи вказали, що вважають, що оскільки [PERSON] доглядав мати, піклувався про неї, на відміну від [PERSON] , який навіть на похорони матері не прийшов, вона не могла [PERSON] позбавити спадщини. Проте, показання указаних свідків суд визнає неналежними доказами підписання [PERSON] спірного заповіту під впливом помилки, оскільки такі обставини, на які вказують свідки не свідчать про те, що воля заповідача не могла змінитись к моменту підписання нею заповіту від 25.04.2003 і що зазначене у спірному заповіті розпорядження не відповідало її справжній волі на той момент. Свідкі не вказали точно чи такі розмови мали місце до складення спірного заповіту чи після цього, крім того указаним особам невідомо який саме документ (заповіт чи інший правочин) склала чи мала намір скласти [PERSON] стосовно належного їй нерухомого майна. Суд враховує, що одним із фундаментальних принципів спадкового права є принцип свободи заповіту. Текст спірного заповіту в частині, який відображає волю [PERSON] залишити все своє майно лише [PERSON] , дозволяє навіть юридично неосвіченій особі зрозуміти, що заповіт передбачає розпорядження заповідача стосовно всього спадкового майна, а не його частини і лише стосовно одного спадкоємця. На нотаріуса покладено обов`язок перевірки того, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Заповідач [PERSON] на час складення заповіту була повнолітньою, дієздатною особою, досягла 61 року, доказів того, що остання мала хвороби, які могли впливати на її здатність розуміти свої дії та керувати ними відповідач [PERSON] суду не надав. Доводи, викладені у зустрічній позовній заяві стосовно того, що мати у спірному заповіті мала на увазі не все її майно, а лише те. що знаходиться біля будинку по [ADDRESS] , оскільки у тексті заповіту вказана така адреса, є надуманими. Указана у спірному заповіті адреса є адресою проживання заповідача, а не адресою спадкового майна, що чітко випливає з тексту заповіту, і стосовно цього повнолітня дієздатна особа не може помилятись. Складений та підписаний [PERSON] 02.12.1997 року на [PERSON] заповіт є повністю тотожним та аналогічним за змістом спірному заповіту і також містить адресу проживання заповідача « [ADDRESS] », проте такий заповіт [PERSON] , за яким все майно матері він має право успадкувати, в судовому порядку він не оспорює і не заявляє про його підписання матір`ю під впливом помилки. Доводи [PERSON] про те, що на час складання 02.12.1997 року матір`ю заповіту на нього, матері ще не належав будинок по [ADDRESS] , є необґрунтованими, оскільки право власності [PERSON] на указаний будинок набуто нею на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1990 року. Отже, з огляду на викладене суд дійшов висновку, що [PERSON] не довів підстав визнання недійсним спірного заповіту, що передбачені статтями 48-56 ЦК УРСР, а тому зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відтак, виходячи з того, що заповіт [PERSON] , посвідчений 25.04.2003 року не підлягає визнанню недійсним, і є чинним, тому у силу вимог статті 544 ЦК УРСР, частин 2 та 3 статті 1254 ЦК України, він повністю скасовує заповіт [PERSON] , посвідчений 02.12.1997 року. За таких обставин, [PERSON] як єдиний спадкоємець за заповітом від 25.04.2003 року має право на спадкування всього майна, яке на день смерті належало [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Кудін О.М. у зустрічній позовній заяві посилався на те, що [PERSON] як інвалід ІІІ групи має право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті матері [PERSON] . Відповідно до частини 3 статті 1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Конституційний Суд\~України,\~розкриваючи зміст\~поняття „повнолітні\~непрацездатні діти,\~що використовується\~в абзаці\~першому частини\~першої статті\~1241\~Кодексу щодо\~права на\~обов`язкову частку\~у спадщині,\~у рішенні\~від 11.02.2014\~року №\~1-рп/2014 дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи. На підтвердження цієї обставини до суду була надана копія пенсійного посвідчення, виданого 04.12.2019 року, яке підтверджує отримання відповідачем [PERSON] пенсії по інвалідності, ІІІ група, загальне захворювання. (а.с.138 том 1). Доказів дати визнання [PERSON] особою з інвалідністю останній суду не подав, під час судового розгляду вказав, що отримав такий статус у 2018 році. Згідно з часиною третьою статті 1223 ЦК України та частиною третьою статті 1235 право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, при цьому в матеріалах справи відсутні докази непрацездатності [PERSON] на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , тобто станом на [INFO] . За таких обставин, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері. Відтак, оскільки позивач як єдиний спадкоємець за заповітом [PERSON] за відсутності у нього оригіналів правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно згідно з положеннями статті 67 Закону України «Про нотаріат» позбавлений можливості одержати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на цю спадщину, яке було набуто спадкодавцем за життя у встановленому законом порядку, а тому захищаючи його охоронювані законом права, таке право слід визнати за ним рішенням суду. Отже, первісний позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed