Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору. Обгрунтовуючи вимоги даного позову позивачка вказує на те, що 11.08.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» було укладеного Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року, згідно умов якого позивачка отримала кредитні кошти в розмірі 36130 дол. США у вигляді непоновлюваної лінії з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 10.08.2015 року. Украдений договір визначений сторонам як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Частиною 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги регулюють питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору кредитування. Витрати, які складають сукупну вартістю кредиту, законодавцем визначено у частині д) п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Позивачка вказує на те, що при укладенні кредитного договору позивачка не була ознайомлена з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: ?належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору; ?кредитний договір і зокрема графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначено у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних; ?не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено їх в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Оскільки, вказані обов`язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. У зв`язку з чим, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року, укладений між АТ КТ «ПриватБанк» та [PERSON] . Суд констатує, що в ході розгляду даного позову, представником позивача [PERSON] було подано заяву про зміну підстав позову. Так, представник позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», що діяв на момент підписання спірного договору, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація про товари повинна (роботи, послуги) повинна містити, зокрема: дані про основні властивості товарів (робіт, послуг): дані про ціну (тарифи), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг). В умовах спірного договору не передбачено ані дані про основні властивості товарі, ані дані про ціну товару. Умовами кредиту передбачено тільки суми кредиту та розмір відсотків. Ціна послуги не зазначена. Таким чином, представник позивача вказує на те, що умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договору заниженої ціни у вигляді зазначення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення АТ КБ «ПриватБанк» визначеної ЗУ «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш вигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, схемою. За твердженням представника позивача, за таких умов, формування волі позивача щодо укладення спірного договору відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Оскільки спірний Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року був вчинений під впливом обману з боку відповідача щодо умисного введення [PERSON] в оману щодо умов кредитного договору, а саме замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року, укладений між АТ КТ «ПриватБанк» та [PERSON] . Суд констатує, що представник відповідача Гнатишак О.В. надано суду відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи свою позицію щодо даного позову вказує на те, що позивачка на виконання власного процесуального обов`язку не довела, що обман під час укладення правочину дійсно мав місце, не подала жодного доказу такій обставині, зокрема, за позовною заявою взагалі відсутні покликання на обставини та докази, що їх підтверджують, щодо суми коштів, яку позивачка під час укладення договору розраховувала сплачувати, як і не було зазначено, щодо якої істотної умови кредитного договору обман дійсно мав місце та що такий мав істотне значення. Окрім того, представник відповідача вказував на те, що [PERSON] було пропущено трьох річний строк позовної давності, який слід обчислювати із дати укладення договору. Таким чином, позивачка повинна була реалізувати право на звернення до суду до 11.08.2008 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року, укладений між АТ КТ «ПриватБанк» та [PERSON] . Представник відповідача Гнатишак О.В. в судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень статей ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 11.08.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» було укладеного Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року, згідно умов якого позивачка отримала кредитні кошти в розмірі 36130 дол. США у вигляді непоновлюваної лінії з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 10.08.2015 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. За змістом ст. ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з`ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв`язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв`язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Обгрунтовуючи вимоги даного позову позивач вказує на те, що у спірному Кредитному договорі не передбачено даних про основні властивості товару (послуг) та не зазначено даних про ціну товару (послуг), однак, ціни послуг не зазначено. Так, згідно п.1.1 Кредитного договору № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: готівкою через касу, на строку по 10 серпня 2015 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 36130 дол. США на наступні цілі: придбання 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] у сумі 28000 дол. США і на оплату страхових платежів у сумі 2250 дол. США - страхування нерухомості, 5880,00 дол. США - особисте страхування, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92%; на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, і комісії в розмірі 3% від суми виданого кредиту спочатку в момент надання кредиту, та щомісячної комісії 0,18%. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно в Період сплати, за який приймається період з 01 по 06 число кожного місяця Позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 343,11 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості за відсотками та кредитом. У випадку виконання Банком доручення Позичальника по сплаті страхових платежів згідно п.2.1.3 цього договору, перерахована в рамках виконання цього доручення сума повинна бути погашена Позичальником у перший з періодів сплати, наступний за датою перерахування коштів, якщо інше не передбачено відповідною додатковою угодою до даного договору. Згідно п.1.3 Кредитного договору № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека (2-х кімнатна квартира, яка належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов`язань з даним Договором. Таким чином, суд констатує, що твердження позивача про те, що умовами договору передбачено тільки сума кредиту та розмір відсотків не знайшло свого підтвердження та спростовується визначеними умовами Договору. Пунктом 3.2 Кредитного договору № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року визначено наступний порядок виконання позичальником своїх зобов`язань:, а саме кошти, отримані від Позичальника для погашення заборгованості за Кредитом, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків згідно п.2.2.11 даного договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по Кредиту, далі - комісії по Кредиту, далі - прострочених відсотків по Кредиту, далі відсотків по Кредиту, далі простроченої заборгованості за Кредитом, частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за Кредитом. Згідно п.3.7 Кредитного договору № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року при непогашенні Кредиту у строки, установлені п.1.1 та 2.3.2 даного Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі Кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.3.2 даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15). Згідно п.5.1 Кредитного договору № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року сторони домовилися вважати, що даний Договір у частині п.3.7 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в іншій частині - з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах визначених в них сум, і діє в обсязі виданих Позичальнику коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. З огляду на вищевикладене, суд констатує, що твердження позивача про те, що йому не було надано необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про основні властивості товару та ціни товару, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору не знайшло свого підтвердження та є таким, що не відповідає дійсними обставинам справи. Суд констатує, що позивачка [PERSON] погодилася з такими умовами та підписала Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року, використала кредитні кошти по договору, а саме придбала житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувалося ані позивачкою, ані представником позивача. Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] виконувала умови договору, а саме певний час погашала наявну у неї заборгованість. Дана обставина позивачем та її представником спростована не була та не заперечувалася в судовому засіданні. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позичальник фактично вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договорів та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні угод. Окрім того, згідно п.5.2 Кредитного договору № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року міститься положення згідно якого Договір може бути змінений з ініціативи однієї із сторін у встановленому законом порядку. Матеріали справи не містять даних про звернення [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» щодо отримання додаткової інформації, роз`яснення кредитного договору, чи окремих його пунктів, вона також не скористалася правом на відкликання згоди на укладення Кредитного договору згідно із ч.6 ст.11 Закону"Про захист прав споживачів" через ненадання їх повної необхідної інформації щодо умов кредитування чи правом зміни умов договору. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч.ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов`язань покладені на позичальника; сторони узгодили всі їх істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, комісії, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачкою, яка особисто підписала кредитний договір; на момент укладення кредитного договору позивачка не навела жодних зауважень щодо змісту цих правочинів, протягом тривалого часу виконувала свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитами, що свідчить про вільне волевиявлення позивача, що відповідало її внутрішній волі. З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави вважати, що укладений між сторонами Кредитний договір № MKZ7GF0000148 від 11.08.2005 року є недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам закону, зокрема ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що містить несправедливі для позивача умови. Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч.7 ст.15, ст.23 Закону «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору. Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно - правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Посилаючись на обман з боку банку, [PERSON] зазначає, що при укладенні спірних кредитних договорів їй не було надано повну та об`єктивну інформацію, а саме умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договору заниженої ціни у вигляді зазначення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення АТ КБ «ПриватБанк» визначеної ЗУ «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш вигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, схемою. Фактичні умови договору є відмінними від тих умов кредитного договору, які були погоджені та затверджені позичальником при укладені кредитного договору, тому такий кредитний договір ним не укладався б. У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, суд констатує, що позивачем не зазначено у позовних вимогах та не доведено під час розгляду справи, підстави для визнання недійсними правочинів за ч.1 ст.230 ЦК України, жодних обґрунтувань щодо введення його в оману під час укладення договорів споживчого кредиту не наведено, таких доказів не надано, [PERSON] була ознайомлена з умовами Кредитного договору, погодилася з ними, власноручно підписала договір, використала кредитні кошти на цілі передбачені договором (придбала житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] ) та в подальшому виконувала умови договору протягом тривалого часу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наданим сторонами доказам та поясненням в судовому засідання, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити. Згідно вимог ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed