Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб [PERSON] та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], в якій, з урахуванням останньої редакції уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса, укладений 22 грудня 2014року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчив Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №6031; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса площею 0,0150 га, кадастровий номер 5110136900:27:006:0190, укладений 22 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчив Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса та земельну ділянку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса; витребувати у [PERSON] житловий будинок №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса та земельну ділянку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса на користь [PERSON], а також стягнути з відповідачів усі судові витрати. В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що предметом даних договорів є житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, та земельна ділянка, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, площею 0,0150 га, які належать їй на підставі свідоцтва про право власності та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки. 07 травня 2012року, як зазначає позивачка, між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка отримала у борг 944\~000,00грн., що еквівалентно 118\~000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 07.11.2012 року. З метою забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є зазначені житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д. 28.11.2012 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, посилаючись на те, що [PERSON] свої зобов'язання за договором позики не виконала. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені частково: в рахунок погашення загальної суми заборгованості за договором позики від 07.05.2012року у розмірі 1 308 208грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, розташовані по вул. Костанді, 3-Д у м. Одесі, шляхом продажу предмета іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу, засвідченого нотаріусом, з іншою особою - покупцем у відповідності до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, на підставі зазначеного рішення [PERSON] здобула право укласти договір купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012року. 22 грудня 2014року, як вказує позивачка, між [PERSON] та [PERSON] були укладені оскаржувані договори, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Однак, позивачка зазначає, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2014року за її касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року було відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року до закінчення касаційного провадження у справі. При цьому, позивачка вказує, що [PERSON] була стороною по справі, отже про факт прийняття Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали від 07 липня 2014року про зупинення виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014 року до закінчення касаційного провадження у справі їй було відомо. Постановою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 року було скасовано, справа направлена на новий апеляційний розгляд. Таким чином, позивачка вважає, що станом на 22 грудня 2014року, тобто на момент укладення вищезазначених договорів, право на продаж предмету іпотеки, а саме: нерухомого майна - житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Костанді, 3-Д, в м. Одесі, а також земельної ділянки, площею 0,0150 га, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, які на праві власності належали їй у [PERSON] було відсутнє. Також позивачка зазначає, що відповідно до ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. В матеріалах нотаріальної справи стосовно договору купівлі-продажу нерухомого майна та договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребуваної у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], міститься заява-попередження (про реалізацію своїх прав) [PERSON] від 04.06.2014року, адресована [PERSON] щодо доведення до відома [PERSON] про свій намір реалізації своїх прав як іпотекодержателя за іпотечним договором згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року, яка не може бути прийнята до уваги, оскільки право на розпорядження предметом іпотеки виникло у [PERSON] лише після набрання законної сили судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме після направлення справи за наслідками касаційного провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та винесення апеляційним судом Одеської області відповідного рішення від 17.06.2015року. Проте, після 17.06.2015року [PERSON] про намір укласти договори купівлі-продажу предмету іпотеки [PERSON] не повідомляла. Не може бути належним доказом повідомлення іпотекодержателя [PERSON] іпотекодавця [PERSON] про реалізацію своїх прав в якості заяви-попередження від 04.06.2014 року, оскільки таке право у [PERSON] на той час було відсутнє. Заява-попередження (про реалізацію свої прав) [PERSON] від 04.06.2014року у відповідності до ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» мала бути надіслана іпотекодавцю за 30 днів до укладення договорів купівлі-продажу, а тому мала містити конкретну дату вчинення відповідних угод. Натомість, в порушення ч.1 ст.38 Закону України «Про іпотеку» в заяві-попередженні (про реалізацію своїх прав) від 04.06.2014року жодні вказівки на конкретну дату вчинення відповідних угод відсутні. Датою відправлення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] іпотекодавцю [PERSON] заяви-попередження (про реалізацію свої прав) [PERSON] від 04.06.2014року відповідно до повідомлення кур'єрської доставки - ТОВ «Спецкур'єр» за №005573 є 05.06.2014року, а датою її отримання [PERSON] є 19.06.2014року, що не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] не проживає на території України з 2012року, а її законні права та інтереси на території України за довіреністю представляє її мати - [PERSON]. Останній раз [PERSON] перебувала на території України з 10.02.2014року по 13.02.2014року, про що свідчить копія її закордонного паспорту, а тому отримувати будь-яку кореспонденцію від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та, тим паче, розписуватись в повідомленні кур'єрської доставки 19.06.2014року не могла. Крім того, позивачка вказує, що ринкова вартість житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 299,7кв.м., за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, буд. 3-Д, визначена ТОВ «АКР- КОНСАЛТ» в звіті про оцінку майна від 18.12.2014року, на 10 927 344.39грн. є нижчою за ринкову вартість, визначену цим же суб'єктом оцінювача - ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» в звіті про оцінку майна від 22.04.2015року, що є значною різницею, та, як наслідок, порушило її права як іпотекодавця на реалізацію предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, що також є порушенням ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Позивачка також вважає, що оскаржувані договори укладалися не уповноваженим представником однієї сторони з іншою стороною поспіхом, в умисне порушення вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», за очевидно фіктивною оцінкою в 10 разів не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, що свідчить про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, спрямованої на незаконне заволодіння різницею між сумою заборгованості і реальною вартістю майна, а відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Крім того, позивачка зазначає, що спірний будинок, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, та земельна ділянка, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, вибули з володіння їх законного власника, тобто її володіння, не з її волі іншим шляхом, а відповідно до ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що закріплено як правова позиція у постанові Верховного Суду України від 16.04.2014року у справі № 6-146цс13. Таким чином, позивачка вважає, що оскільки відповідно до постанови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року (на підставі якого [PERSON] здобула право укласти договори купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012 року було скасовано, та тим, що спірний будинок, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, а також земельна ділянка, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, №3-Д, були відчужені не з волі його власника іншим шляхом, а також те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не визнають її право власності є всі підстави для витребування незаконно відчуженого будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, у його нинішнього власника - [PERSON] З урахуванням викладеного, позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. У судових засіданнях представники позивачки позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. У судових засіданнях представник відповідачів просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позов. У судових засіданнях представник третьої особи - [PERSON] просила задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі, надавши при цьому письмові пояснення. Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, сповіщена належним чином, заперечення або письмові пояснення на позовну заяву не надала. Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідачів та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 07 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач отримала у борг 1Г8 000 доларів СІЛА з кінцевим строком повернення до 07.11.2012 року. З метою забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є зазначений житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д. 28.11.2012 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, посилаючись на те, що [PERSON] свої зобов'язання за договором позики не виконала. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені частково: в рахунок погашення загальної суми заборгованості за договором позики від 07.05.2012 року у розмірі 1 308 208 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, розташовані по вул. Костанді, 3-Д у м. Одесі. Таким чином, на підставі зазначеного рішення [PERSON] здобула право укласти договір купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.07.2014року було відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним умов договору позики. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року до закінчення касаційного провадження у справі. 22.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одеса, який посвідчила Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №6031. Пунктом 4 вказаного договору визначено, що право реалізації вказаного майна надано продавцю рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року. Крім того, 22.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу земельної, площею 0,0150га, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, №3-д, кадастровий номер 5110136900:27:006:0190, який посвідчила Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №6036. Пунктом 3 вказаного договору визначено, що право реалізації вказаного майна надано продавцю рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014року в частині вирішення первісного позову було скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.03.2015року рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2013року в частині задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором позики було скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором позики задоволено частково. Звернуто стягнення на: житловий будинок № 3-Д по вулиці Костанді в м. Одесі, що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії CAE № 420333, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 10.06.2011р., та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Костанді, 3-Д, кадастровий номер - 5110136900:27:006:0190, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, площею - 0,0150га, яка належить [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки. Визначено спосіб реалізації предметів іпотеки - наданням Іпотекодержателю - [PERSON] права продажу вищевказаних предметів іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки, які розміщені за адресою - місто Одеса, вулиця Костанді, 3-Д, шляхом укладення від імені іпотекодержателя - [PERSON] договору купівлі-продажу предметів іпотеки із будь-якою особою-покупцем за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, встановленої суб'єктом підприємницької діяльності, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 07 травня 2012року на загальну суму - 1 310 727,00 грн. В задоволені решти позовних вимог [PERSON] про стягнення пені за несвоєчасне повернення позики було відмовлено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2015року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2015року. Таким чином, суд зазначає, що станом на день розгляду справи рішення апеляційного суду Одеської області від 25.03.2015року, яким звернуто стягнення на: житловий будинок №3-Д по вулиці Костанді в м. Одесі, та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Костанді, 3-Д, є чинним, та окрім того на час укладення договорів також було чинним і Рішення Апіляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року. Посилання позивачки на те, що станом на 22 грудня 2014року, тобто на момент укладення вищезазначених договорів, право на продаж предмету іпотеки, а саме: нерухомого майна - житлового будинку з господарськими спорудами по вул. Костанді, 3-Д, в м. Одесі, а також земельної ділянки, площею 0,0150 га, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, 3-Д, які на праві власності належали їй у [PERSON] було відсутнє, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2014року за її касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року було відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року до закінчення касаційного провадження у справі, не приймається судом до уваги, з огляду на таке. У судовому засіданні представник відповідачки - [PERSON] була "здивована" та пояснила суду, що про існування відповідної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про зупинення виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року їм взагалі нічого не було відомо, та разо м зтим суд зазначає і про те, що суду не було наданожодних доказів того, що наведена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ була вручена сторонам, чи виконана відповідними державними органами чи установами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Однак, позивачкою, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не було надано доказів отримання відповідачкою - [PERSON] вищевказаної ухвали суду, та в процесі розгляду справи не було заявлено клопотання про витребування відповідних доказів. Крім того, суд зазначає, що існування відповідної ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про зупинення виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2014року до закінчення касаційного провадження у справі, та у подальшому скасування рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014року в частині вирішення первісного позову, по суті не на що не вплинуло, оскільки скасоване судом касаційної інстанції право [PERSON] на продаж будинку та земельної ділянки, було відновлено у подальшому судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2014року Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було надіслано на адресу [PERSON] заяву-попередження [PERSON] про реалізацію своїх прав, яка була отримана [PERSON] 19.06.2014року, що підтверджується повідомленням курєрської доставки. Суд не приймає до уваги, що право на розпорядження предметом іпотеки виникло у [PERSON] лише після набрання законної сили судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме після направлення справи за наслідками касаційного провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та винесення апеляційним судом Одеської області відповідного рішення від 17.06.2015року, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу власником будинку була [PERSON], у звязку з чим вона мала право його відчужувати. Не є обґрунтованими посилання позивачки на те, що в заяві-попередженні (про реалізацію своїх прав) [PERSON] від 04.06.2014 року відсутня вказівка на конкретну дату вчинення відповідних угод, оскільки ст. 38 Закону України «Про іпотеку» не передбачає зазначення такої дати. Також, позивачкою не надано належних доказів в обґрунтування тієї обставини, що вона останній раз перебувала на території України з 10.02.2014року та 13.02.2014року, а тому отримувати будь-яку кореспонденцію, зокрема, розписуватись в повідомленні курєрської доставки 19.06.2014року не могла - так, в силу положень ст. 74 ЦПК України, судова повістка, вручена повноліньому члену сім'ї одержувача за місцем проживання такої особи вважається належним чином врученою в день її отдержання членом сім'ї. При цьому, суд зазначає, що ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі неповідомлення іпотекодержателем про свій намір купити предмет іпотеки, іпотекодержатель несе відповідальність за відшкодування завданих збитків, тобто визнання договору купівлі-продажу недійсним в такому випадку законом не передбачено. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України Про іпотеку ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. З оспорюваних договорів купівлі-продажу вбачається, що оціночна вартість житлового будинку, згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» становить 1\~000\~879,37грн., відповідно до звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «АКР-КОНСАЛТ» 18.12.2014року, оціночна вартість земельної ділянки складає 298\~221,21грн. Відповідно до п. 6.9.6. договору іпотеки, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється, зокрема, на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. При цьому суд не приймає до уваги надані позивачкою звіти про оцінку майна станом на 22.04.2015року відповідно до яких, ринкова вартість обєкта оцінки житлового будинку з господарськими спорудами, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, буд. 3-Д, становить 11\~928\~223,76грн., ринкова вартість обєкта оцінки земельної ділянки, площею 0,0150га, за адресою: м. Одеса, вул. Костанді, буд. 3-Д, становить 1\~726\~243,26грн., оскільки умовами іпотечного договору не передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності за вибором іпотекодавця. Крім того, під час розгляду справи, позивачкою не було заявлено будь-яких клопотань або заяв про призначення відповідної експертизи для встановлення ціни продажу предмета іпотеки. Доводи позивачки про те, що оскаржувані договори укладалися не уповноваженим представником однієї сторони з іншою стороною поспіхом, в умисне порушення вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», за очевидно фіктивною оцінкою в 10 разів нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, що свідчить про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, спрямованої на незаконне заволодіння різницею між сумою заборгованості і реальною вартістю майна, у звязку з чим, відповідно до ст. 232 ЦК України, повинні бути визнані недійсними, суперечать встановленим судом обставинам, а тому не приймаються до уваги. Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст.ст. 330, 388 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що закріплено як правова позиція у постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014року у справі № 6-146цс13, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, для всіх судів України. Отже, за таких обставин, з урахуванням вищенаведених правових норм і правової позиції Верховного Суду України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею і може бути витребувано в порядку ст. 388 ЦК України. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Як вже було зазначено вище, на момент укладання договору купівлі-продажу власником будинку була [PERSON], у зв'язку з чим вона мала право його відчужувати. Крім того, суд звертає увагу на те, що скасоване судом касаційної інстанції право [PERSON] на продаж будинку та земельної ділянки, було відновлено у подальшому судом апеляційної інстанції. Суд вважає, що підстави визнання договорів купівлі-продажу недійсними, на які посилається позивачка на момент укладання договору також були відсутні. Позивачкою не доведенні підстави недійсності правочину, оскільки вони були відсутні на момент укладання договору купівлі-продажу. Суд вважає, що на момент укладання договорів купівлі-продажу його зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, правочин є правомірним, оскільки при його вчиненні були дотримані умови законності змісту правочину. Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Також суд вважає за необхідне зазначити, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.05.2015року було визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одесі, укладений 22 грудня 2014року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №6031. Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.06.2015року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2015року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.05.2015року було змінено, скасовано рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку №3-Д по вул. Костанді у м. Одесі, укладений 22 грудня 2014року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №6031 та в цій частині ухвалено нове рішення про відмовлення у задоволенні позову [PERSON]. Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що наявні в матеріалах справи документи та надані сторонами під час розгляду справи докази не свідчать про наявність підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності та витребування майна, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою у позові, витрати по сплаті судового збору позивачці не відшкодовуються.

Outcome: dismissed