Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ВДВС Олександрійського МРУЮ про звільнення з-під арешту заставленого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.05.2013 року укладено кредитний договір №420АІ10130523001 між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON]. В якості забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір застави транспортного засобу №420АІ10130523001-ЗАСТ/1, відповідно до якого [PERSON] передав у заставу транспортний засіб марки ВАЗ модель 217030, рік випуску 2012, номер шасі ХТА217030С0361328, державний номерний знак [NUMBER]. Договір застави був нотаріально посвідчений. 24.03.2016 року до позивача надійшов лист в якому зазначено про накладення арешту державним виконавцем на транспортний засіб ВАЗ модель 217030, рік випуску 2012, номер шасі ХТА217030С0361328, державний номерний знак [NUMBER]. Позивач вважає, що постановою про арешт майна було порушено законні речові права та інтереси публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», тому просить звільнити з під-арешту рухоме майно, яке належить [PERSON], а саме: транспортний засіб марки ВАЗ модель 217030, 2012 року випуску, номер шасі ХТА217030С0361328, реєстраційний номер [NUMBER]. Представник позивача надіслав письмову заяву в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачі або їх представники у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, хоча повідомлений належним чином. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 23.05.2013 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №420АІ10130523001. Предмет цього договору надання кредиту у розмірі 71 808 грн. 00 коп. на купівлю автотранспортного засобу. Кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом 22.02.2020 рік. Цього ж дня укладено договір застави транспортного засобу №420АІ10130523001-ЗАСТ/1, який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] За даним договором застави [PERSON] передав у заставу транспортний засіб марки ВАЗ модель 217030, рік випуску 2012, номер шасі ХТА217030С0361328, державний номерний знак [NUMBER], який йому належить на праві власності. Вартість предмету застави становить 89 760 грн. 00 коп. Судом встановлено, що на виконанні в державній виконавчій службі Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області знаходиться виконавчий лист, який виданий Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньки Катерини, [INFO]. 02 лютого 2016 року державним виконавцем державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області винесено постанову про накладення арешту на все рухоме майно, що належить боржнику [PERSON]. Так арешт було накладено на все рухоме майно, зокрема, транспортний засіб марки ВАЗ модель 217030, рік випуску 2012, номер шасі ХТА217030С0361328, державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON]. Стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року з відповідними змінами станом на час спірних правовідносин вказує, що державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку. Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону). Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем. Стаття 44 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою, у разі якщо сума, стягнута з боржника, недостатня для задоволення всіх вимог за виконавчими документами, вона розподіляється державним виконавцем між стягувачами в порядку черговості, встановленому цією статтею: у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоровя, а також у звязку з втратою годувальника. Разом з тим, судом встановлено, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судових рішень про стягнення заборгованості за аліментами, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет застави. Стаття 391 ЦК України вказує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. За нормою ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Проте за своїм процесуальним статусом позивач являється кредитором, а не власником транспортного засобу марки ВАЗ модель 217030, рік випуску 2012, номер шасі ХТА217030С0361328, державний номерний знак [NUMBER]. Зокрема, п. 1.4 Договору застави транспортного засобу №420АІ10130523001-ЗАСТ/1, який посвідчено приватним нотаріусом вказує, що предмет застави належить заставодавцю ([PERSON]) на праві власності, що підтверджується наступними документами. Як розяснено у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Згідно п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У звязку із цим публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» не може предявляти такий позов, так як його право не порушено та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. Отже, аналізуючи вищевказані норми чинного законодавства слід дійти висновку про те, що з відповідним позовом про зняття арешту можуть звернутися особи на майно яких накладено арешт, що не є боржниками у виконавчих провадженнях. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, так як позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed