Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

До суду 16 квітня 2019 року надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Куценко Оксани Іванівни, за яким просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 червня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко О.І., зареєстрований в реєстрі за №1046. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.2005 року належить квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 10190206), яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, заг. пл.. 68,9 кв.м., житл.пл. 46,1 кв.м.. [PERSON] належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2005 року квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер у реєстрі прав власності на нерухоме майно 11402243), яка в цілому складається з двох житлових кімнат, заг. пл.. 76,3 кв.м., житл.пл. 38,9 кв.м.. Отже, у будинку [ADDRESS] на другому поверсі поряд були розташовані дві квартири за номерами [ADDRESS] , належні [PERSON] (трьохкімнатна) та [PERSON] (двокімнатна). Позивачка [PERSON] набула у власність квартиру за [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Заботкіною Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №5-1398. Вказували, що над цими квартирами розташоване горище, загальною площею 150 кв.м., яке є спільною власністю мешканців квартир у вказаному будинку. Між тим, у серпні 2007 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] про визнання права власності на приміщення горища та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2007 року вказаний позов [PERSON] було задоволено, визнано за останньою право власності на приміщення горища, пл.. 150 кв.м, розташоване за адресою [ADDRESS] . При цьому позивачі посилались на те, що до позову [PERSON] додала підроблені заяви мешканців будинку [ADDRESS] , які не мають дати посвідчення та мають відбиток печатки КП «ЖКС «Порто-Франківський» без зазначення номера дільниці та за відсутності прізвища та підпису посадової особи, яка засвідчила ці заяви. 15 листопада 2007 року [PERSON] спірне приміщення подарувала своїй матері [PERSON] , яка у свою чергу передала дане приміщення в іпотеку банку в забезпечення зобов`язань [PERSON] за кредитним договором від 07 травня 2008 року, укладеним із ЗАТ «ОТП Банк». Також зазначали, що 03 червня 2008 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності, посилаючись на те, що вона є власником кв. [ADDRESS] , та горища, розташованого на нею, зі згоди всіх власників прилеглих квартир вона здійснила реконструкцію приміщень з улаштуванням прибудови, під час якої шляхом їх об`єднання улаштувала дворівневу квартиру, заг.пл. 292,2 кв.м., житл.пл. 250,7 кв.м.. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2008 року позов [PERSON] було задоволено та визнано за нею право власності на реконструйовану дворівневу квартиру [ADDRESS] , заг.пл. 292,2 кв.м., житл.пл. 250,7 кв.м.. Вказані рішення судів від 12.09.2007 року та від 04.07.2008 року неодноразово переглядались та станом на 29.03.2017 року були скасовані і рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2007 року (за яким було визнано за [PERSON] право власності на спірне приміщення горища), і заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2008 року (за яким було визнано за [PERSON] право власності на реконструйовану дворівневу квартиру). Отже, позивачі вважають, що з цього часу відповідачка фактично володіла незаконним чином реконструйованою квартирою. Однак, 30 червня 2017 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Куценко О.І., зареєстрованого в реєстрі за №1046, [PERSON] відчужила реконструйовану квартиру, заг.пл. 292,2 кв.м., житл.пл. 250,7 кв.м., на користь [PERSON] .. Звертали увагу на те, що в п.2 договору відчуження було зазначено про те, що нерухомість належить відповідачці на підставі заочного рішення суду від 04.07.2008 року, яке у свою чергу на час відчуження вже було скасовано. Отже, за викладених обставин, вважають, що вказаний договір купівлі-продажу від 30.06.2017 року має бути визнаний недійсним, оскільки суперечить чинному законодавству; до складу відчужуваного майна ввійшла нерухомість, яка є спільною власністю мешканців будинку та які згоди на те відчуження не надавали; відчужуване реконструйоване майно є самочинним будівництвом. Підставами позову вказали положення ст. 203, 215, 355, 368 та 369 ЦК України. Ухвалою суду від 03.05.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 10.06.2019 року. Ухвалою суду від 06.05.2019 року вирішено питання про забезпечення позову. До суду 30 травня 2019 року надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] (а.с.65-73), згідно якого позовні вимоги не визнав та просив відмовити. В обґрунтування своєї позиції посилався на те, що позивачі не є учасниками оскаржуваного правочину та вважає, що цей договір не створює для них жодних прав та обов`язків. Додатково вказував, що Приморським районним судом м. Одеси вже розглядалась справа №522/18811/17 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу від 30.06.2017 року. За розглядом даної справи була постановлена ухвала суду про залишення даного позову без розгляду від 12.11.2018 року, залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09.04.2019 року. Також вважаю, що неодноразово звертаючись до судів з позовами , позивачі намагаються не відновити попередній стан речей, а збільшити обсяг своєї власності, про що свідчить уточнений позов [PERSON] та [PERSON] у справі №522/3266/17 (с. [PERSON] ), згідно якого заявлено зокрема вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/5 частку площі підвалу, а за [PERSON] - на 2\\5 частки приміщення підвалу. У підготовче засідання 10.06.2019 року з`явився представник відповідача [PERSON] - адвокат Губський А.В.. Інші учасники процесу до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача підтримав подане 10.06.2019 року клопотання про скасування заходів забезпечення позову, пояснив, що вже розглядалась така ж справа т з тими ж самими сторонами, яка була залишена без розгляду, в ухвалі суду відсутнє зустрічне забезпечення та пропозиції такого, у зв`язку з чим просив скасувати ухвалу суду та надати пропозиції щодо зустрічного забезпечення. Також представник відповідача просив зобов`язати позивача надати в судове засідання оригінали доказів для огляду у судовому засіданні. Ухвалою суду від 10.06.2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову. Зобов`язано позивача [PERSON] надати оригінали всіх, посвідчених нею особисто, письмових доказів для огляду в судовому засіданні. Розгляд справи відкладено на 15.07.2019 року. До суду 10.07.2019 року надійшли пояснення приватного нотаріуса ОМНО Куценко О.І. (а.с.93-107), згідно яких вказувала, що на момент посвідчення та реєстрація оскаржуваного договору купівлі-продажу право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , заг.пл. 292,2 кв.м., житл.пл. 250,7 кв.м., було зареєстровано в реєстрі нерухомості, про що свідчить витяг із державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2017 року №90876162 та [PERSON] були надані правовстановлюючі документи на квартиру, а отже нею, приватним нотаріусом, було дотримано вимоги при посвідчені оскаржуваного договору. Також просила справу розглядати за її відсутності. У судове засіданні 15.07.2019 року з`явились представник [PERSON] - адвокат Медведєв Ю.В. та представник відповідача - [PERSON] .. Позивачка [PERSON] та приватний нотаріус Куценко О.І. надали до суду заяви, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, була сповіщена про час та місце належним чином, причини неявки суду не повідомила, жодних клопотань до суду не заявляла. Представник позивача у підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Заперечував проти клопотання сторони відповідача про забезпечення судових витрат. Представник відповідача - Губський А.В. у підготовчому засіданні позов не визнав та просив відмовити, при цьому наполягав на задоволенні їх клопотання від 30.05.2019 року про забезпечення судових витрат та просив задовольнити. Ухвалою суду від 15.07.2019 року було задоволено клопотання представника відповідача та зобов`язано позивачів [PERSON] , [PERSON] у строк до 30.07.2019 року внести на депозитний рахунок Приморського районного суду м. Одеси суму 3 684, 20 грн.. Розгляд справи відкладено на 09.09.2019 року. Вимоги ухвали суду від 15.07.2019 року були виконанні позивачами 23.08.2019 року (а.с.124). У підготовче засідання 09.09.2019 року з`явились позивачка [PERSON] та представник [PERSON] , яка позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Також з`явився представник [PERSON] , який позов не визнавав. [PERSON] та нотаріус [PERSON] у підготовче засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце розгляду справи. Згідно вимог ст. 197,198 ЦПК судом ухвалено проводити підготовче засідання у відсутності зазначених сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Ухвалою суду від 09.09.2019 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 12.11.2019 року. 11.10.2019 року та 29.10.2019 року представник відповідача та третя особа подали до суду клопотання, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності (а.с.154, 156). У зв`язку з неявкою сторін 12.11.2019р. розгляд справи був відкладений на 29.01.2020р.. У судовому засіданні 29.01.2020 року був присутній представник позивача [PERSON] , який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилався на те, що оскаржуваний договір було укладено на той момент, коли рішення суду про визнання права власності за [PERSON] були скасовані; до складу відчужуваного майна увійшло приміщення горища, яке є спільною власністю мешканців будинку та останні своєї згоди на його відчуження не надавали. На запитання адвоката відповідача вказував, що оскаржуваним договором порушені права позивачів на користування горищем як їх спільною сумісною власністю. Також з`явився представник відповідача - [PERSON] . [PERSON] , який позовні вимоги не визнав та просив відмовити із посиланням на те, що оскаржуваний договір до позову додано не було, також його не було витребувано; окрім того, позивачі не є сторонами оскаржуваного договору та не доведено порушення їх прав унаслідок його укладення. Також вказував, що заявлені позивачами вимоги про визнання договору недійсним є неналежним способом захисту прав. Просив стягнути із позивачів судові витрати відповідача. По справі було оголошено перерву до 25.03.2020 року. У зв`язку з неявкою сторін та заявленням позивачкою клопотання, розгляд справи 25.03.2020 року було відкладено на 16.06.2020 року. У судовому засіданні 16.06.2020 року були присутні представник позивача [PERSON] - [PERSON] , відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] .. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Позивачка [PERSON] та приватний нотаріус Куценко О.І. подали до суду клопотання, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Відповідачка [PERSON] поважність причин неявки суду не повідомила та заяв по суті справи до суду не надала. Суд, за згодою присутніх осіб, з огляду на положення ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності позивачки [PERSON] , відповідачки [PERSON] та третьої особи - приватного нотаріуса Куценко О.І.. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на те, що до частини відчуженого відповідачу [PERSON] за оскаржуваним договором від 30.06.2017 року майна увійшло горище, площею 150 кв.м., розташоване над квартирами позивачів та останні своєї згоди на його відчуження не надавали. Окрім того, на момент укладення оскаржуваного договору рішення суду, за яким було визнано за [PERSON] право власності на реконструйовану квартиру, від 04.07.2008 року було скасовано, а отже належна відповідачці квартира на момент її відчуження була самочинним будівництвом. Отже, вважає, що оскаржуваний договір є таким, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦПК України, а тому має бути визнаний судом недійсним. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити. Відповідач пояснив, що на момент укладення оскаржуваного договору, при посвідченим нотаріусом правочину, із правовстановлюючими документами на квартиру все було в порядку, вказував, що правочин є правомірним та він законно набув право власності на квартиру. Представник відповідача підтримав пояснення, надані у минулому судовому засіданні. Вказував, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси було ще три позови від цих же позивачів, зокрема, справа №522/4730/18 (с. [PERSON] ) позов до ОСББ, який був залишений без задоволення; справа №522/3266/17 (с. [PERSON] ), по якій позов також був залишений без задоволення; та був ще один позов (справа №522/188/17), який був залишений без розгляду. Вважає що позов є надуманим та оскаржуваний договір не порушує прав позивачів. Додатковий посилався на те, що позивачами застосовано не належний спосіб захисту прав. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 17 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 931, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно позову, [PERSON] є власником квартири за [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Заботкіною Т.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №5-1398. Між тим, суд вбачає, що на підставі договору купівлі продажу від 29 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1020, [PERSON] є власником не квартири, а нежилих приміщень промтоварного магазину, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Також за розглядом справи встановлено, що 15 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Васильєвою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 259, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар приміщення горища, загальною площею 150 кв.м., що розташоване в будинку під [ADDRESS] . Вищевказане приміщення горища належало [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12.09.2007 року, (справа № 2-7814/07), зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.10.2007 року за реєстраційним № 20609601, номер запису 570, в книзі 69 неж-93, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16248296, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 11.10.2007 року. 07.05.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № СМ-SМЕ502/100/2008, відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит у розмірі 53850 дол. США. У забезпечення належного виконання зобов`язань 07.05.2008 між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РМ-SМЕ502/100/2008, предметом якого є нерухоме майно, а саме: приміщення горища, загальною площею 150 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2008 року по справі № 2-7086/2008 за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської місцевої ради визнано за [PERSON] право власності на реконструйовану дворівневу квартиру по [ADDRESS] загальною площею 292,2 кв.м., жилою площею 250,7 кв.м., підсобною площею 40,2 кв.м. і корисною площею 290,9 кв.м., яка в цілому складається з: восьми жилих кімнат площею 11,60 кв.м., 25,60 кв.м., 17,90 кв.м., 65,50 кв.м., 84,80 кв.м., 11,90 кв.м., 23,10 кв.м. і 10,30 кв.м.; двох санвузлів площею 3,8 кв.м. і 6,8 кв.м.; котельної площею 2,6 кв.м.; коридору площею 20,2 кв.м.; балкону площею 1,3 кв.м.; підсобного приміщення площею 6,8 кв.м.. Таким чином, до складу реконструйованої дворівневої квартири [ADDRESS] загальною площею 292,2 кв.м. увійшло приміщення горища загальною площею 150 кв. м.. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01.12.2016 було скасоване рішення Приморського районного суду від 12.09.2007 року по справі № 2-7814/07 яким за [PERSON] було визнано право власності на приміщення горища, площею 150 кв. м, в буд. [ADDRESS] . Також із матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 30.06.2017 [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат, житловою площею 251,2 кв. м., загальною площею 295 кв. м., посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1046. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі Заочного рішення Одеси від 04 липня 2008 року по справі № 2-7086/2008. Право власності на квартиру [ADDRESS] , яка в цілому складається з восьми житлових кімнат, житловою площею 251,2 кв. м., загальною площею 295 кв. м., до складу якого входить спірне горище, наразі зареєстровано за [PERSON] . Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст допоміжних приміщень багатоквартирного будинку розкрито у Законах України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Так, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Частина 2 статті 382 Цивільного кодексу України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, власникам квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності належать приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 р. № 4-рп/2004 надано офіційне тлумачення положень ст.ст. 1, 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В цьому Рішенні зазначається, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткової дії, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Позивачі вважають, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 30.06.2017 року має бути визнаний недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, суперечить чинному законодавству; до складу відчужуваного майна ввійшла нерухомість, яка є спільною власністю мешканців будинку та які згоди на те відчуження не надавали; відчужуване реконструйоване майно є самочинним будівництвом. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Між тим, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене в того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК). Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Отже, суд вбачає, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту прав. Як зауважив Верховний суд у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Крім того не має значення посилання позивачів на те, що [PERSON] здійснила реконструкцію без відповідного дозволу, оскільки з цього приводу є судове рішення. Крім того [PERSON] безпідставно посилається на порушення її права як власника квартири [ADDRESS] , оскільки судом встановлено, що вона нею не володіє. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Враховуючи вищевикладене та підстави, з яких заявлений позов, зважаючи на те, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed