Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], де третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08.09.2003 їй на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS]. В домоволодінні разом з позивачем проживають: її донька - [PERSON], чоловік доньки [PERSON] та їх діти: [PERSON] та [PERSON]. Оскільки відповідач [PERSON] систематично порушує порядок проживання, псує майно, веде себе агресивно, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні майном - домоволодінням [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] за неможливістю спільного проживання, без надання іншого приміщення; зобов'язати АНД районний відділ головного управління ДМС України в Дніпропетровській області протягом 10 днів виписати з житлового будинку [ADDRESS] [PERSON]; зобов'язати відповідача повернути ключі від вхідних дверей та не чинити в подальшому перешкод у вільному доступі та користуванні домоволодінням [ADDRESS]. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року замінено третю сторону АНД районний відділ головного управління ДМС України в Дніпропетровській області належною на Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, на задоволенні позову наполягала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши позивача [PERSON], відповідача [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За положеннями чч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під №2653 домоволодіння [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. В даному домоволодінні проживають та зареєстровані - позивач по справі [PERSON], її донька [PERSON], зять - відповідач по справі [PERSON] та троє їх дітей, що визнано сторонами та підтверджується домовою книгою на вказане домоволодіння, копія якої наявна в матеріалах справи. Відповідач [PERSON] був зареєстрований в домоволодінні [ADDRESS] зі згоди власника - позивача [PERSON], що остання не заперечувала. Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли неприязненні стосунки з приводу спільного проживання та утримання домоволодіння. Із роз'яснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України" відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до органів внутрішніх справ щодо неправомірних дій відповідача, який погрожує їй фізичною розправою, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні матеріалом ЄО №6941 від 24.052014. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивача [PERSON] знає 6 років, вони разом працюють, рядом проживають. Їй відомо зі слід [PERSON], що зимою 2014 року [PERSON] її вдарив. Також вона знає, що зять позивача вспильчива людина, не п'є. Жодного разу свідок не бачила, що [PERSON] перешкоджав або перешкоджає позивачу у користуванні домоволодінням. Свідок [PERSON] суду показала, що між її матір'ю [PERSON] та чоловіком [PERSON] виникли неприязненні стосунки з самого початку їх подружнього життя, оскільки вони один одному не уступають. Суд не може погодитися з посиланнями позивача щодо виселення відповідача [PERSON] з підстав передбачених ч. 1 ст.116 ЖК України, оскільки в судовому засіданні не встановлено і не доведено позивачем, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, а саме домоволодіння [ADDRESS], або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку. Позивачем не надано доказів, що відповідач взагалі псує або руйнує житлове приміщення. Крім того, як встановлено судом до відповідача [PERSON] ніколи не вживалися заходи попередження або громадського впливу, що також визнано сторонами в судовому засіданні. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] ніколи не перешкоджав позивачу у користуванні її власністю - домоволодінням [ADDRESS], не відбирав ключі та не чинив перешкод у вільному доступі до домоволодіння [ADDRESS], що в судовому засіданні визнала позивач по справі [PERSON] Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилається як на обґрунтування своїх позовних вимог, позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні майном - домоволодінням [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] за неможливістю спільного проживання, без надання іншого приміщення; зобов'язання відповідача повернути ключі від вхідних дверей та не чинити в подальшому перешкод у вільному доступі та користуванні домоволодінням [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про зобов'язання АНД районного відділу головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, який було замінено на Головне Управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області, протягом 10 днів виписати з житлового будинку [ADDRESS] [PERSON], то вони є передчасними, такими, що не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, ГУ Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області є у справі третьою особою. Такий процесуальний статус взагалі виключає можливість покладення на нього рішенням суду будь-яких обов'язків. Таким чином, виходячи з викладеного суд вважає, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України cудові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed