Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, третя особа служба у справах дітей Виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області. В обгрунтування позову вказувала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Позивачка після розірвання шлюбу з відповідачем не спілкується та разом не проживають. [PERSON] вказує, що сама матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач не приймає участі у вихованні та догляді за дитиною, не цікавиться розвитком дитини та не надає матеріальної допомоги на її розвиток та утримання. Позивачка вказує, що малолітній син [PERSON] постійно займається футболом на базі Нетішинської комплексної дитячо-юнацької спортивної школи ППО Хмельницької АЕС (далі - КДЮСШ), має дуже гарну характеристику та рекомендації тренера щодо подальшої участі в змаганнях. В зв'язку з цим є необхідність в закордонних поїздках для участі сина в міжнародних турнірах та чемпіонатах. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, її інтелектуальному та духовному розвитку як особистості. Команда відділення футболу КДЮСШ м. Нетішин в складі якої є [PERSON] планує виїзд за межі України до Республіки Польща для прийняття участі у Міжнародному турнірі по футболу Кубок Гіжицького, які відбудуться в період з 17 грудня 2017 року по 19 грудня 2017 року включно. Проте, без згоди батька дитини, оформленої у встановленому законом порядку, син позивачки не може виїхати за межі України. Позивачка вказує, що отримати таку згоду батька дитини вона не змогла, оскільки засоби зв'язку з ним їй невідомі, а по місцю його проживання їй жодного разу не вдалось застати його вдома, а матір відповідача [PERSON] відмовилась надати позивачці номер телефону сина. Позивачка надсилала на адресу відповідача рекомендовану телеграму з проханням до нього з'явитись до нотаріуса для надання згоди на виїзд сина за кордон, однак, останній дане прохання проігнорував та на зв'язок з позивачкою не вийшов. Тому позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд малолітній дитині [PERSON] за межі України на період з 15.12.2017 року по 21.12.2017 року в країну слідування - Республіка Польща, в її супроводі або уповноваженою нею особи без згоди та супроводу батька, а також просить надати їй дозвіл на оформлення без згоди відповідача відповідних проїздних документів на дитину для перетину кордону та супроводу дитини. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просила їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи служби у справах дітей Виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області в судове засідання за викликом не з'явився. У відповідності до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Як видно із матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 23.08.2007 року. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 квітня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, позивач змінила прізвище на "[PERSON]", що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 23.04.2009 року. Згідно ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положення ч. 1 ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору ст. 1 СК України, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Так, статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Так, згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Крім того за змістом ст. 4-2 Правил перетинання державного кордону, виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. З системного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про дозвіл на виїзд, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Виходячи з того, що під час розгляду спору щодо виїзду дитини за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Так, позивачкою зазначено початок і закінчення часу виїзду дитини за кордон без згоди батька, однак, нею не надано жодних доказів, які б підтверджували офіційно період цього виїзду, а також не підтверджено конкретного місця перебування дитини за кордоном. Окрім того, не надано доказів того, що позивач зврталася у позасудовоум порядку до відповідача для отримання від останнього дозволу для їх спільного сина для виїзду за кордон і відповідач відмовив у такому, або ухиляється від такого. Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed