Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що [INFO] року помер її чоловік - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина за законом на житловий будинок,що знаходиться в [ADDRESS] Після його смерті сторони по справі прийняли спадщину та стали співвласниками даного будинку. Позивачка, володіє ? спадкового майна, відповідачка володіє ? вищезгаданого будинку. Вказує, що розмір частки кожного співвласника житлового будинку, у відповідності до технічного паспорту, не дає можливість для повноцінного володіння та користування. Відповідачка на пропозицію виділити їй її частку та сплатити позивачкою вартість цієї частки відмовляється. Вказує,що має відповідний звіт про оцінку майна від 11.05.2016 року, здійснений ТОВ «Українське бюро приватизації та оцінки майна» , в якому визначена загальна вартість спірного будинку 190 176 грн., відповідно ? від цієї вартості становить 47544 грн. Спільне володіння та користування майном є неможливе, відповідно просить суд виділити частку відповідача, що становить ? частини будинку за адресою [ADDRESS] та зобов`язати позивача сплатити відповідачу грошову компенсацію в розмірі 47544 грн. за його частку,що становить ? частини будинку за адресою [ADDRESS] припинивши право власності відповідачки на ? цього будинку. В судовому засіданні представник позивачки та позивачка позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідачка подала до суду заперечення проти позову,яке її представник підтримала в судовому засіданні, в якому позовні вимоги заперечила в повному обсязі, вказала, що свого права на ? частку житлового будинку після смерті [PERSON] не зареєструвала, тому на даний час не є суб`єктом права спільної часткової власності.. Крім цього, вказує,що оцінка будинку,яку надала позивачка є неповною без судово-технічної експертизи, оскільки вартість ? спірного будинку є значно більшою, враховуючи земельну ділянку. Крім цього, вказала на те,що вона проти припинення свого права на частку і з тих причин,що позивачка не виконала припис ст.365 ч.2 ЦК України - не внесла попередньо вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Просить в позовних вимогах відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки та позивачки, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позовних вимогах слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні [INFO] року помер чоловік позивачки [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на житловий дерев`яний будинок,що розташований в [ADDRESS], житловою площею 17.4 кв.м.,загальною площею 44.8 кв.м. з господарськими спорудами сараєм, вбиральнею та огорожею. Так, позивачка прийняла спадщину і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? спадкового майна і згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно володіє ? частками приватної спільної часткової власності цього будинку(а.с.9). Відповідачка має ? власності вищевказаного будинку , однак свого права власності на час розгляду справи не зареєструвала у встановленому законом порядку. Таким чином позивачка, є власником 3/4 спірного будинку, відповідно відповідач являється співвласником 1/4 частки спірного будинку. Даний факт сторонами не оспорюється. У відповідності до ч. ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, тобто законодавець встановив ряд умов при яких може бути припинено право власності особи на частку у спільному майні і суд повинен давати оцінку в сукупності всім перерахованим умовам, а однією з гарантій права особи, яку позбавляють права власності встановлена вимога про внесення позивачем вартості частки у спільному майні на депозитний рахунок суду. Однак, позивачка цього на час вирішення справи не зробила. Так, п/п 3 ч.1 ст.365 ЦК України визначено наявність неможливості користування спільним володінням майном сторонами. Однак , в матеріалах справа відсутні будь-які докази,які мала представити позивачка , в яких би було викладено обставини ,які унеможливлюють користування спільним майном позивачкою. Відповідно даних викладених в позовній заяві, без обгрунтування є недостатньо для того, щоб позбавити відповідачку належної їй 1/4 частки в спірному будинку. П/п 4 ч.1 ст.365 визначено однією з підстав , щодо припинення права власності особи,що такі дії не завдадуть істотної шкоди інтересам співвласника. Однак як свідчать пояснення обох сторін, жодна з них не бажає поступатись,і вважає себе власником своєї частки, тобто добровільний поділ будинку є неможливим. Припинення власності любої з сторін спору, завдасть істотної шкоди інтересам цієї сторони, оскільки сторони мають свою частку в спірному будинку. П/п 1 та 2 ч.1 ст.365 ЦК України визначають можливість позбавлення права особи на частку у спільному майні, якщо частка є незначною, не може бути виділена в натурі і річ є неподільною. За клопотанням позивачки було призначено судову будівельно-технічну експертизу, у відповідності до висновку якої вартість спірного будинку становит 189605 грн., однак виділити в натурі співвласнику ідеальної частини в спірному будинку [ADDRESS] є технічно неможливо. Крім цього, згідно матеріалів справи та висновку експерта, частка відповідачки є - 1/4, а поняття, визначене законом як «незначна частка» є оцінювальним і при вирішенні спору суд повинен виходити із співвідношення вартості всього майна і часток кожного. Так, вартість ідеальної частки позивачки становить 142204 грн., вартість ідеальної частки відповідачки становить 47401 грн. У відповідності до ст.212 ЦПК України, суд оцінює висновок експерта на загальних підставах, як любий інший доказ, який надійшов до суду від сторін по справі. Таким чином, у відповідності до п/п 1 та 2, ч.1 ст.365 ЦК України спірне майно не підпадає під можливість вирішення справи щодо припинення права на власність будь-якої з сторін даного позову. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна. У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. 168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти». Таким чином, Єввропейський Суд зазначає про неможливість позбавлення будь якої з сторін у праві власності , а втручання (позбавлення) особи майна можливе тільки у випадках на потреби загальних інтересів суспільства. Крім цього в правовій позиції Верховного Суду України, визначеній в постанові по справі №6-2925цс15 від 13.01.2016 року виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості частки можливі у тільки в тих випадках, коли співвласник майна бажає позбутись належної йому частки в спільному майна. Згідно ст.360-7 ЦПК України правова позиція Верховного Суду України є джерелом права і обов`язкова для суду,що розглядає справу. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено,що між сторонами існує спір щодо користування спірним будинком і судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки у сторін по справі є частки в спірному будинку (відповідно 3\\4 у позивачки та 1\\4 у відповідачки), спірний будинок є неподільним і поділ будинку є технічно неможливим, згідно висновку експерта, то відповідно жодна з сторін не має незначної частки, як того вимагають в сукупності вимоги ст.365 ЦК України, відповідно в позовних вимогах слід відмовити. Крім цього, оскільки позивачка не виконала одну з умов, передбачену ст.365 ЦК України, а саме не внесла коштів на депозитний рахунок суду, відповідно це є також додатковою підставою для відмови у позовних вимогах. На підставі наведеного ст.41 Конституції України та ст.ст.319,321,325,365,386 ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справах Андрій Рудемко проти України» від 21.12.2010 року та «East\Alliance Limited" проти України» від 23.01.2014 року, правової позиції Верховного Суду України по справі №6-2925цс15 від 13.01.2016 року, та

Outcome: dismissed