Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпровська державна нотаріальна контора, Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання недійсними рішень, скасування запису про реєстрацію права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що між нею та [PERSON] 28.02.2009 було укладено шлюб. В період шлюбу вони спільними зусиллями за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку з господарськими будівлями. На даний момент вказаний будинок має ступінь готовності 100%, та, хоч і не введений в експлуатацію, придатний для проживання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019 було розірвано шлюб між ними. Позивач вважає, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був зведений під час її перебування у шлюбі з [PERSON] він зведений на земельній ділянці площею 0,1 га, право власності на яку було зареєстровано за померлим батьком відповідача протиправно. Це обґрунтовано тим, що [PERSON] помер [INFO] . Право на безоплатну передачу йому у власність земельної ділянки припинилось разом із його смертю. Проте 26 листопада 2008 року Дніпропетровською міською радою протиправно було винесено рішення № 262/39 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресом [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] приховав факт смерті батька та отримав зазначений земельний акт за довіреністю. 21 березня 2019 року державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Водолазькою Н.В. було видано свідоцтво про свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 0,1 га за адресою [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 303559, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 262/39 від 26.11.2008. Позивач вважає, що оскільки [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі незаконного рішення Дніпропетровської міської ради № 262/39 від 26.11.2008, то державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯНЗ № 303559 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 березня 2019 року, посвідчене державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Водолазькою Н.В., а також реєстрація права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] від 21.03.2019 підлягають визнанню недійсними та скасуванню. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у позові та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення заперечував, надав пояснення, аналогічні викладеним в його відзиві на позовну заяву, в якому було зазначено, що права позивача жодним чином порушені не були, вона не мала та має відношення до домоволодіння [ADDRESS] . [PERSON] ніколи не була його власником, чи співвласником, не була зареєстрована за тією адресою, в неї відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вказане домоволодіння. Житловий будинок, на який посилається позивач, ніколи не був у власності [PERSON] , а отже не міг бути та не є спільним майном подружжя. Також зазначив, що домоволодіння хоч і має одну адресу, але на ньому розташовано два окремі об`єкти із супутніми спорудами на двох окремих земельних ділянках з різними кадастровими номерами та різними власниками. Перший, житловий будинок літ.А-1 та інші споруди, власником якого є відповідач, який був ним успадкований в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] . Земельна ділянка під зазначеним будинком відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, площею 0.0646 га, кадастровий номер 1210100000:03:026:0078 належить відповідачу та також була ним успадкована. Земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок літ И-2, про який позивач наголошує, що він належить їй на праві спільної сумісної власності, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, площею 0,0354 га, кадастровий номер 1210100000:03:026:0077 належить [PERSON] , матері відповідача. Відповідно земельна ділянка площею 0.1 га із кадастровим номером [ADDRESS] :03:026:046, по [ADDRESS] , відсутня. На думку відповідача твердження позивача про порушення її права на набуття права власності на земельну ділянку є надуманим, оскільки земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні з початку семидесятих років минулого сторіччя, право власності на земельну ділянку було набуто ще в 2008 році, третіми особами, які не були і не є членами родини позивача, а сам позов подано, що усунути власників земельних ділянок та в подальшому визнати за нею право власності на будинок в рамках зазначеної цивільної справи. Представник відповідача Дніпровської міської ради при наданні пояснення в суді проти позову заперечувала, з огляду на те, що Дніпровська міська рада при прийнятті рішення № 262/39 від 26.11.2008 діяла виключно відповідно до вимог діючого законодавства та жодного права позивача не порушувала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в заяві просив розглядати справу без його участі, надав суду пояснення, в яких проти позову заперечував з тих підстав, що вимога позивача про скасування запису про реєстрацію земельної ділянки 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресом [ADDRESS] в земельному кадастрі є необґрунтованою, оскільки вказана земельна ділянка має статус архівної. Відповідно до відомостей Публічної кадастрової карти відомості про земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046 відсутні. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 26 листопада 2008 року Дніпропетровською міською радою винесено рішення № 262/39 про передачу у власність [PERSON] , який був батьком відповідача, земельної ділянки площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресом [ADDRESS] та на підставі цього рішення видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯНЗ № 303559(а.с. 26). Однак [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.2009 (а.с. 13). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019 було розірвано шлюб між ними (а.с.14). На час прийняття Дніпропетровською міською радою спірного рішення сторони у шлюбі не перебували. 21 березня 2019 року державним нотаріусом Першої дніпровської нотаріальної контори Водолазькою Н.В. було видано свідоцтво про свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 0,1 га за адресою [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 303559, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 262/39 від 26.11.2008 (а.с.27). На теперішній час відповідно до відомостей Публічної кадастрової карти відомості про земельну ділянку із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046 відсутні, оскільки 18.04.2019 дана земельна ділянка була перенесена до архівного шару Державного земельного кадастру 18.04.2019 (а.с. 81). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за естом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до стаття 4 ЦПК України, «Право на звернення до суду за захистом», кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач - це особа, яка звернулась до суду з приводу захисту своїх суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням наведеного вище та того, що позивачем не надано жодного належного та достатнього доказу того факту, що вона є співвласником домоволодіння, розташованого за адресом [ADDRESS] , що прийняття 26 листопада 2008 року Дніпропетровською міською радою рішення № 262/39 про передачу у власність [PERSON] , який був батьком відповідача, земельної ділянки площею 0,1 га із кадастровим номером 1210100000:03:026:0046, розташованої за адресом [ADDRESS] та видача на підставі цього рішення державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯНЗ № 303559 будь-яким чином порушили її права та інтереси, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1\~ст.\~141 Цивільно - процесуального кодексу України\~у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed