Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

І. Відомості про рух справи. Заяви і клопотання, процесуальні дії у справі. [PERSON] звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з цим позовом 18 лютого 2020 року. Провадження у справі відкрито 21 лютого 2020 року, постановлено розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін 08 квітня 2020 року. Відповідачем приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ПрАТ СК «Інгосстрах», СК «Інгосстрах») 16 березня 2020 року подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 08 квітня 2020 року визнано явку позивача у судове засідання обов`язковою для надання особистих пояснень, розгляд справи відкладено на 14 травня 2020 року. У судовому засіданні 14 травня 2020 року [PERSON] надала особисті пояснення щодо позову, у справі оголошено перерву у зв`язку із закінченням робочого часу. Розгляд справи завершено складенням вступної та резолютивної частин рішення 15 червня 2020 року у відсутності сторін. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) фіксування судового засідання технічним засобом 15 червня 2020 року не здійснювалось. ІІ. Стислий виклад позиції позивача у позовній заяві. Позов умотивовано тим, що позивач 16 листопада 2006 року розпочала свою трудову діяльність у Любешівській районній державній адміністрації Волинської області (далі - Любешівська РДА, РДА). На підставі розпорядження голови РДА № 102-ос від 29 листопада 2016 року позивача переведено на посаду головного спеціаліста відділу інвестицій та інфраструктури РДА. В подальшому, 16 січня 2020 року, [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» наказом № 2-ос від 08 січня 2020 року. Позивач та СК «Інгосстрах» 04 березня 2015 року уклали договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-152412R (далі - Договір). Відповідно до умов Договору страховим випадком є понесення страхувальником непередбачених фінансових втрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Страхове відшкодування не виплачується, якщо страховий випадок стався протягом перших трьох місяців з дня набрання чинності Договором. Договір діє з 06 березня 2015 року по 05 березня 2016 року включно (але не більше ніж сплачуваний період). Цей Договір лонгується на такий же строк у разі сплати наступних страхових платежів та коли жодна із сторін не заявила про відмову в його продовженні. Розмір страхової суми встановлено на рівні десяти тисяч гривень. На виконання умов Договору позивач сплачувала регулярні щомісячні платежі. Після звільнення з роботи [PERSON] 17 січня 2020 року звернулась до ПрАТ «Інгосстрах» із заявою про виплату страхового відшкодування. Листом від 21 січня 20 року СК «Інгосстрах» повідомило [PERSON] про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що описана позивачем подія не є страховим випадком, оскільки страхувальник на дату укладення Договору знав або повинен був знати про розірвання трудового договору. Відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування позивач вважає протиправною. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд стягнути з ПрАТ СК «Інгосстрах» десять тисяч гривень страхового відшкодування згідно з договором добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-152412R від 04 березня 2015 року. ІІІ. Стислий виклад позиції позивача у судовому засіданні. [PERSON] у судовому засіданні 14 травня 2020 року позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім цього, позивач пояснила, що одразу після звільнення її поставили на облік як безробітну у центрі зайнятості із виплатою соціальної допомоги по безробіттю. Отже, [PERSON] вважає, що зазначена у трудовій книжці і у відповідному наказі голови РДА підстава звільнення є тотожною скороченню чисельності працівників. Між тим, позивач не заперечила, що перед звільненням їй пропонувалась посада у секторі з питань розвитку території, земельних відносин та охорони довкілля, однак вона відмовилась. З цього приводу [PERSON] подавала відповідну заяву. IV. Стислий виклад позиції відповідача у відзиві на позовну заяву. СК «Інгосстрах» просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Відповідач звертає увагу, що позивача було звільнено з роботи у Любешівській РДА у зв`язку з незгодою на проходження державної служби через зміну її істотних умов, що відповідно до договору страхування № DNH0JL-152412R від 04 березня 2015 року не визнається страховим випадком. V. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з розпорядженням голови Любешівської РДА № 225 від 27 листопада 2019 року відділ інвестицій та інфраструктури РДА перейменовано у сектор з питань розвитку території, земельних відносин та охорони довкілля. Скорочено одну штатну одиницю головного спеціаліста відділу інвестицій та інфраструктури Любешівської РДА. Натомість уведено посаду головного спеціаліста у сектор з питань розвитку території, земельних відносин та охорони довкілля. Відповідно до записів у трудовій книжці серії БТ-ІІ № 5795596 [PERSON] працювала на посадах державної служби у різних підрозділах Любешівської РДА, починаючи з 16 листопада 2006 року. З 01 грудня 2016 року [PERSON] переведена на посаду головного спеціаліста відділу інвестицій та інфраструктури Любешівської РДА. Позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу інвестицій та інфраструктури Любешівської РДА 16 січня 2020 року згідно з пунктом 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу». Позивач та відповідач 04 березня 2015 року уклали договір добровільного страхування № DNH0JL-152412R. Відповідно до пункту 4.1 Договору предметом договору страхування є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових втрат внаслідок втрати страхувальником роботи. Пунктами 5.1, 5.2 Договору встановлено, що страховим випадком за цим договором є понесення страхувальником непередбачених фінансових втрат внаслідок втрати постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з пунктом 6.1 Договір діє 12 місяців з 06 березня 2015 року по 05 березня 2016 року включно (але не більше ніж сплачуваний період). Договором встановлено, що страховий платіж становить 240 гривень, спосіб сплати: щомісячно по 20 гривень, страхова сума - 10 тисяч гривень (пункти 7.3, 8.2). Пунктом 9 Договору визначено, що Умови страхування є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до пункту 4.1 Умов страхування до Договору DNH0JL-152412R від 04 березня 2015 року страховик відмовляє у страховій виплаті якщо страхувальник на дату укладення Договору знав або повинен був знати про розірвання трудового договору (мав на руках відповідне повідомлення і т.д.). Згідно з довідкою ПрАТ СК «Інгосстрах» [PERSON] сплачувала страхові внески по 20 гривень щомісячно з 05 березня 2015 року по 05 лютого 2020 року. Листом від 21 січня 2020 року СК «Інгосстрах» відмовило [PERSON] у виплаті страхового відшкодування у зв`язкуз тим, що описана позивачем подія не є страховим випадком відповідно до пункту 5.1 Договору, страхувальник на дату укладення Договору знав або повинен або повинен був знати про розірвання трудового договору пункт 4.1 Умов страхування. Позивачем як зразок судової практики з приводу спірних правовідносин надано копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у справі № 755/3406/18 за позовом фізичної особи до СК «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування. Постановою суду апеляційної інстанції залишено в силі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська про стягнення з ПрАТ «Інгосстрах» страхового відшкодування. З змісту судового рішення слідує, що позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), а договір страхування укладений майже три роки до звільнення позивача. VІ. Норми права, які застосував суд. Мотиви суду щодо позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 526 ЦК встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 979 ЦК за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з статтею 982 ЦК істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівниківусіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договоромз фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Преамбулою Закону України «Про державну службу» визначено, що цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. Згідно з частиною першою статті 3, частинами першою-третьою статті 4 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 889-VIII Державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87 1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88 1 цього Закону). Відповідно до частини 3 статті 43 Закону № 889-VIII зміною істотних умов державної служби вважається зміна: належності посади державної служби до певної категорії посад; основних посадових обов`язків; умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту). Частинами першою, другою статті 87 Закону № 889-VIII встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу; встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. Відповідно до частини першої статті 87-1 Закону № 889-VIII, крім підстав, передбачених статтею 87 цього Закону, суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії «А»з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу. Необхідно констатувати, що сторонами не оспорюються умови укладеного 04 березня 2015 року договору страхування № DNH0JL-152412R, правильність та своєчасність внесення позивачем страхових платежів, страхова сума, строк його дії, інші істотні умови тощо. Цивільно-правовий спір позивача та відповідача стосується питання чи звільнення [PERSON] з роботи у січні 2020 року є страховим випадком у розумінні пунктів 5.1, 5.2 Договору та чи виникло у позивача у зв`язку з цим право на страхове відшкодування. Страховим випадком у розумінні пункту 5.1, 5.2 Договору є понесення страхувальником непередбачених фінансових втрат внаслідок втрати постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників. З досліджених у судовому засіданні доказів слідує, що позивач [PERSON] перед звільненням працювала на посадах державної служби у Любешівській РДА і на момент укладення Договору у березні 2015 року об`єктивно не могла знати про припинення державної служби у січні 2020 року. Як зазначалось вище, відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначаються Законом № 889-VIII. Стаття 83 Закону № 889-VIII виокремлює незгоду державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов самостійною підставою припинення державної служби і не відносить цей випадок до підстав припинення трудових відносин за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону). Отже за логікою законодавця, зміна істотних умов праці, передбачена пунктом 6 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, не тотожна припиненню державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII). Таким чином, позивач [PERSON] помилково вважає, що її звільнення за пунктом 6 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII через незгоду на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов є звільненням за ініціативою роботодавця і є страховим випадком у розумінні пунктів 5.1, 5.2 Договору. В силу положень статті 263 ЦПК суд не бере до уваги подану позивачем як зразок судової практики з приводу спірних правовідносин копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у справі № 755/3406/18. У цьому контексті суд також звертає увагу, що обставини справи, яка зараз розглядається Любешівським районним судом Волинської області, і справи № 755/3406/18 не є тотожними у частині підстав звільнення страхувальників. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача. VІІ. Питання розподілу судових витрат. На момент ухвалення судового рішення у матеріалах справи відсутні відомості про понесені сторонами судові витрати. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed