Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року укладеного між ТОВ 2ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» в частині продажу (переуступки) права на кредитний договір ML-501/031/2007 від 02.03.2007 року без застосування наслідків недійсності правочину та визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг України» та ПАТ «ОТП Банк» в частині продажу (переуступки) права на кредитний договір ML-501/143/2006 від 23.06.2006 року без застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» укладеного кредитний договір ML-501/143/2006 на загальну суму 120 000, 00 доларів США 00 центів. Також , 02.03.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено укладений договір № ML-501/03/2007 на загальну суму 58 100 доларів США. ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «ОТП Банк», який в свою чергу є правонаступником всіх прав та обов'язків АКБ «Райффайзенбанк Україна». На забезпечення виконання вказаного зобов'язання між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 27.06.2006 року укладений договір іпотеки №PML -501/143/2006, за яким нерухоме майно - земельна ділянка загальною площею 0,08 га, що знаходиться на території Таїровської селищної ради, С/К «Зелена гірка», ділянка № 25, Овідіопольського району, Одеської області - передано в іпотеку. Також, на забезпечення виконання вказаного кредитного договору 04.07.2006 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк України» укладений договір іпотеки №PML -501/143/2006/1, за яким нерухомого майна - квартира [ADDRESS] - передано в іпотеку. [PERSON] від дня укладання кредитних договорів до початку 2010 року добросовісно виконувала умови кредитних договорів перед ПАТ «ОТП Банк», однак після настання світової фінансової кризи, сплата по кредитним зобов'язанням не здійснювалась. 29.06.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклад договір купівлі-продажу кредитного портфелю із ПАТ «ОТП Банк», згідно умовами якого , відповідно до статті 3 предметом договору «3.1.В порядку на умовах, визначених цим Договором, Продавець продає (переуступає) Покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього договору), а Покупець приймає кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду. Про укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» [PERSON] не повідомляли. Про існування указаного договору її стало відомо тільки після винесення Приморським районним судом м. Одеси заочного рішення по справ у 2013 році. При цьому, [PERSON] неодноразово зверталася до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» із заявами про надання копії указаного договору. [PERSON] отримала лише у грудні 2014 року повний текст договору купівлі-продажу кредитного портфелю. [PERSON]. вважає,що оспорюваний договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року укладений з порушенням діючого законодавства та порушує її права. Зокрема те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має достатньої правосуб'єктності з причин відсутності у останнього банківської ліцензії. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідачів у судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, дійшов наступних висновків. 23 червня 2006р. між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна», який відповідно до Статуту є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», що в свою чергу змінив назву на ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-501/143/2006, відповідно до якого їй було надано суму у розмірі 120 000,00 дол. США. 02.03.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ML-501/031/2007, відповідно до якого надано кредит у розмірі 58 100,00 дол. США. 29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 29.06.2010 року, відповідно до якого за Кредитними договорами № ML-501/143/2006 та ML-501/143/2006 Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаним Кредитним договором. У позовній заяві позивач зазначає, що їй стало відомо про укладання даного договору купівлі - продажу кредитного портфелю лише у 2013 році після отримання копії заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Однак, відповідно до поштового опису вкладення в цінний лист від 02.06.2011року боржнику на адресу реєстрації зазначену у кредитних договорах (м. Одеса. [ADDRESS] ), відповідно до п. 1.9 Кредитних договорів було направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором № ML-501/143/2006 та за кредитним договором № ML-501/031/2007, в яких чітко зазначалось, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29.06.2010 року придбав право вимоги за вказаними кредитними договорами, було вказано суму заборгованості за кредитними договорами та вимагалось виконати свої зобов`язання за кредитними договорами (Копії додаються). ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не заперечує, що 07.11.2014 року отримало звернення [PERSON] про надання для ознайомлення договору купівлі - продажу кредитного портфелю. За результатами розгляду вказаного звернення, 21.11.2014 року на адресу [PERSON] направлено відповідь, в якій повідомлялось про можливість ознайомитись з договором купівлі- продажу кредитно портфелю від 29.06.2010 року у зручний для позивача час (копія відповіді додається). Однак, позивач не з`явилась до офісу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та не використала свого права на ознайомлення з даним документом. Представник позивача у своїй позовній заяві посилається на п. 6 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банк та банківську діяльність» в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі -продажу кредитного портфелю, де зазначено, що придбання або відчуження права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг) здійснюється на підставі банківської ліцензії. Також позивач зазначає, що Постановою НБУ №275 від 17.01.2001 року зазначено, що за наявності банківської ліцензії банки мають право без отримання письмового дозволу здійснювати такі операції та угоди: надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, беручи на себе ризик виконання таких вимог та приймання платежів (факторинг)та ін. Відповідно до банківської ліцензії від 08 липня 2009 року виданої на ім`я ПАТ «ОТП Банк» вказано перелік прав, а саме: на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банк та банківську діяльність», тобто зазначений вище п.6 ч.2 ст.47 (придбання або відчуження права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг)) входив до переліку пунктів, право на які мав ПАТ«ОТП Банк» на момент укладання договору купівлі- продажу кредитного портфелю (Копія банківської ліцензії додається) Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. П.11ст. 4 зазначеного закону встановлено, шо до фінансових послуг відноситься послуги факторинг. Також ст.34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» чітко зазначено перелік видів діяльності, які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03.12.2009 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та додатку до нього, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на здійснення видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу. Відповідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 627 зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім цього, згідно 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Частиною 3 статті 145 Цивільного кодексу України встановлено, що компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. Частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Частиною 3 цієї статті Кодексу визначено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Відповідно до вимог частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також, суд не бере до уваги доводи скаржника відносно того, що укладення спірного договору впливає на відчуження майна, оскільки відсутні докази на підтвердження цього факту. Згідно вимог ст. 241 Цивільного кодексу України встановлено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.42 постанови від 24 жовтня 2008 року № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства, рішення загальних зборів про обрання якого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхідно керуватися ч.3 ст. 92, ст. 241 ЦК України. Судом враховано, що після підписання спірного договору сторонами вчинені дії, спрямовані на його виконання (відповідач 1 передав відповідачу 2 кредитний портфель, а останній в свою чергу прийняв його та оплатив за нього ціну), при цьому представник позивача не навів жодних обставин зворотного, отже договір виконується та схвалений обома сторонами цього правочину, що крім іншого підтверджується поясненнями представника відповідачів. Згідно абз. 11 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою. У відповідності із ч.1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» право на здійснення операцій з надання фінансових послуг надається фінансовим установам. Судом встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є зареєстрованою фінансовою установою та має відповідне свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, на підставі якого здійснює послуги факторингу без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства України. Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. При цьому, ч. 3 ст. 1079 ЦК України чітко визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. В зв'язку з чим, суд не бере до уваги доводи позивача щодо відсутності правосуб'єктності ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Таким чином, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та АТ «ОТП Банк» виконали всі вимоги, які є необхідними для дійсності Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року. На укладення вказаного договору ліцензія не потрібна, право на здійснення такої фінансової послуги як факторинг підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи № 916 від 03.12.2009 року. Таким чином, на момент укладання Договору купівлі-продажу кредитного портфелю всі необхідні документи у сторін були, тому посилання позивача на необхідність отримання ліцензії є необґрунтованим. В той же час, суд бере до уваги наявність того факту, що позивачем та її представником в ході розгляду справи не надано обґрунтування якіж саме права порушено укладенням оспорюваного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що у нього виникло право вимоги визнання оспорюваного договору недійсним в зв'язку з тим, що він не бажає мати взаємовідносини з новим кредитором - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси(частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суду не надано доказів того, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року, якимось чином порушує права та законні інтереси позивача. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed