Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми «Кондитероптторг» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, визнання вимушеним прогулу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому просить поновити строк звернення до суду з вказаним позовом з дня отримання ним поштою наказу про звільнення від 03.12.2013 року - з 19.01.2014 року; визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» № 145 від 03.12.2013 року про звільнення [PERSON] з роботи та займаної посади менеджера з 03.12.2013 року у зв'язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України; визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади менеджера ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» з 03.12.2013 року на підставі наказу № 145 від 03.12.2013 року у зв'язку з прогулом без поважних причин; поновити [PERSON] на роботі на посаді менеджера ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» з дня звільнення; визнати за [PERSON] вимушений прогул з дня незаконного звільнення з роботи та посади менеджера; стягнути з ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що з квітня 2011 року він працював на посаді менеджера у ТОВ ВКФ «Кондитеропттторг». В його трудові обов'язки входило визначення обсягу товару, який необхідно було для торгівельних точок по м. Тростянець та Тростянецькому району, по м. Охтирка та Охтирському району, доведення обсягу товару та замовлення до керівництва ТОВ ВКФ «Кондитеропттторг», що проводилось шляхом складання замовлень, в тому числі в електронному вигляді на планшетку), для виконання замовлення по поставці товару, та після доставки товару працівниками ТОВ ВКФ «Кондитеропттторг» до замовника - конкретного суб'єкта підприємницької діяльності, в його (позивача) обов'язки входило отримання виручки від замовника за реалізований йому товар та внесення вказаної виручки до каси підприємства ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», яка розташовувалась в м. Охтирка по вул. Червоноармійська, 3. З осені 2013 року філія ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» в м. Охтирка закрилась, і йому (позивачу) керівництвом фірми було повідомлено, щоб він здавав виручку за товар безпосередньо до підприємства в м. Суми, таким чином, його умови праці змінились, і він (позивач) тепер самотужки організовував свою роботу та забезпечував передачу виручки безпосередньо до підприємства в м. Суми. За такими умовами організації роботи, коли відповідачем йому не було забезпечено належних умов праці, самотужки він (позивач) вже не міг нести тягар відповідальності за своєчасний збір та доставку виручки від реалізованої продукції до підприємства в м. Суми, а тому він (позивач) вирішив звільнитися з роботи за власним бажанням. 21.11.2013 року поштою він (позивач) направив на ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» в м. Суми свою письмову заяву про звільнення за власним бажанням. 19.12.2013 року поштою він (позивач) отримав від ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» листа , де знаходився супровідний лист відповідача від 11.12.2013 року за вих. № 217 про те, що його (позивача) не було на робочому місці з 21.11.2013 року по 03.12.2013 року, тому відповідно до ч.4 ст. 40 КЗпП України його звільнено з займаної посади за прогул, та копія наказу № 145 від 03.12.2013 року про звільнення його за прогул без поважних причин. Через декілька днів після отримання наказу про звільнення за прогул йому поштою надійшов лист від ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» за вих. № 221 від 11.12.2013 року з проханням в порядку ст.149 КЗпП України надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці. Тобто пропозиція надати письмові пояснення про відсутність на робочому місці була направлена роботодавцем не до, а після прийняття наказу про звільнення, що є порушенням ст.149 КЗпП України. З наказом про звільнення його за прогул він (позивач) не згодний, вважає даний наказ незаконним, так як позивачем було подано заяву про звільнення з роботи в наслідок неналежної організації роботи роботодавцем, і це не є підставою для визнання прогулу з боку найманого працівника. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, та пояснили, що наказ № 145 від 03.12.2013 року про звільнення позивача за прогул є незаконним, так як позивачем було подано заяву про звільнення з роботи в наслідок неналежної організації роботи роботодавцем, і це не є підставою для визнання прогулу з боку найманого працівника. Крім того, він (позивач) заперечує сам факт здійснення ним прогулу в період з 21 листопада 2013 року по 03 грудня 2013 року, так як він перебував у відпустці, а 20 листопада 2013 року подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, оскільки ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» йому не було забезпечено належних умов праці. Представник відповідача ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що 09.09.2013 року від позивача до ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» надійшла письмова заява про надання йому відпустки з 09.09.2013 року тривалістю 24 календарних дня. Наказом від 09.09.2013 року позивачу була надана відпустка тривалістю 24 календарних дня з 09.09.2013 року. До 03.10.2013 року позивач перебував у відпустці і 03.10.2013 року повинен був вийти на роботу, однак позивач 03.10.2013 року на роботу не вийшов та був відсутнім на роботі з 03.10 2013 року по 03.12.2013 року без поважних причин. Відповідно до Наказу № 154 від 29.11.2012 року ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» було запроваджено правила обліку робочого часу окремих менеджерів, згідно яких у разі обслуговування менеджером клієнтів з віддалених територій (знаходяться за межами м. Суми та Сумського району) встановлюється спеціальний режим контролю виконання менеджером своїх посадових обов'язків, згідно якого менеджер [PERSON], який обслуговував клієнтів товариства по Охтирському та Тростянецькому району, до офісу в м. Суми не приїжджав, а повинен був щоденно зранку зустрітися зі своїм безпосереднім керівником, погодити план діяльності на кожен день і протягом дня він повинен був звітувати безпосередньому керівнику про хід здійснення завдання. Однак з 03.10.2013 року і по день звільнення [PERSON] був відсутнім на роботі, трудових обов'язків не виконував, не телефонував своєму керівнику про виконання ним трудових обов'язків. Обслуговування клієнтів товариства, які раніше обслуговувались менеджером [PERSON], в даний період здійснювалось іншими працівниками ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» - [PERSON] та [PERSON] Від надання письмових пояснень про причини відсутності на роботі позивач відмовився, а в усних телефонних розмовах працівникам товариства [PERSON] пояснив, що на роботу не виходить через те, що займається пошуком грошових коштів, які він заборгував ТОВ ВКФ «Кондитероптторг». На підтвердження цього товариством було складено акти про відсутність [PERSON] на роботі без поважних причин. Після того, як підприємством було з'ясовано, що позивач не буде виходити на роботу, було прийнято рішення про звільнення його з роботи з 03.12.2013 року у зв'язку з прогулом без поважних причин у період з 21.11.2013 року по 03.12.2013 року. Так як позивач на роботу не з'являвся, копія наказу про звільнення була направлена йому поштою. Наказ про звільнення позивача з роботи вважає законним, в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Третя особа - директор ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи повідомлений в установленому порядку, причин неявки не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Судом встановлено, що позивач з 01 квітня 2011 року працював менеджером ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», що підтверджується наказом № 30 від 31.03.2011 року (а.с. 39-43), копією трудової книжки позивача (а.с. 44-45). Наказом № 145 від 03.12.2013 року ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» у зв'язку з відсутністю [PERSON] на робочому місці у період з 21 листопада 2013 року по 03 грудня 2013 року включно без поважних причин [PERSON] звільнено з посади менеджера з 03 грудня 2013 року у зв'язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Представник відповідача обґрунтовує факт вчинення позивачем прогулу з 21 листопада 2013 року по 03 грудня 2013 року включно без поважних причин доповідною запискою, актами №1 від 21.11.2013 р., №2 від 22.11.2013 р., №3 від 25.11.2013 р., № 4 від 26.11.2013 р., №5 від 27.11.2013 р., №6 від 28.11.2013 р., № 7 від 29.11.2013 р., № 8 від 02.12.2013 р., № 9 від 03.12.2013 р. Проаналізувавши докази, досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що наказ № 145 від 03.12.2013 року є обґрунтованим і відповідає вимогам трудового законодавства. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Позивач в судовому засіданні заперечує факт здійснення ним прогулу в період з 21 листопада 2013 року по 03 грудня 2013 року, мотивуючи свої заперечення тим, що він з 09.09.2013 року перебував у відпустці, а 20 листопада 2013 року подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, так як підприємством ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» йому не було забезпечено належних умов праці. Однак суд вважає, що факт відсутності [PERSON] на робочому місці у період з 21 листопада 2013 року по 03 грудня 2013 року включно без поважних причин знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Наказом № 154 від 29.11.2012 року ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» було запроваджено правила обліку робочого часу окремих менеджерів, згідно яких у разі обслуговування менеджером клієнтів з віддалених територій (знаходяться за межами м. Суми та Сумського району) встановлюється спеціальний режим контролю виконання менеджером своїх посадових обов'язків. У такому випадку менеджер не зобов'язаний з'явитись в офіс товариства за адресою м. Суми, вул. Воровського, буд. 5/1 о 9.00 ранку. За ним залишається лише таке право. Однак о 9.00 ранку менеджер зобов'язаний зателефонувати старшому менеджеру та повідомити про початок виконання своїх трудових обов'язків. У разі неможливості зв'язатись із старшим менеджером, менеджер зобов'язаний повідомити про початок роботи будь-кого із заступників директора або головного бухгалтера товариства. Неповідомлення про початок виконання трудових обов'язків вважається нез'явленням на роботу, і у разі відсутності поважних причин такого нез'явлення, менеджера може бути притягнено до дисциплінарної відповідальності. Також такий менеджер зобов'язаний протягом дня не менш, ніж три рази з рівним інтервалом повідомляти старшого менеджера про хід виконання своїх трудових обов'язків шляхом надсилання смс-повідомлення. У повідомленні має зазначатись план роботи на день та ступінь його фактичного виконання на час надсилання повідомлення. У разі неможливості надіслати повідомлення старшому менеджеру, повідомлення надсилається будь-кому із заступників директора або головному бухгалтеру товариства. У будь-якому разі до закінчення робочого дня менеджер зобов'язаний зустрітися зі старшим менеджером для звітування про виконану за день роботу. Про факт ознайомлення позивача з даними правилами обліку робочого часу свідчать пояснення позивача, дані ним в судовому засіданні, в ході яких він підтвердив такий порядок виконання ним трудових обов'язків, та його обов'язок повідомляти старшого менеджера про початок роботи та хід виконання своїх трудових обов'язків шляхом телефонних дзвінків та шляхом надсилання смс-повідомлення. Крім того, обізнаність [PERSON] з наказом № 154 від 29.11.2012 року про запровадження правил обліку робочого часу окремих менеджерів, підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Згідно доповідної записки комерційного директора ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» (а.с. 47) менеджер [PERSON] не виходив на роботу з 03.10.2013 року по 23.11.2013 року без поважних причин. Згідно актів №1 від 21.11.2013 р., №2 від 22.11.2013 р., №3 від 25.11.2013 р., № 4 від 26.11.2013 р., №5 від 27.11.2013 р., №6 від 28.11.2013 р., № 7 від 29.11.2013 р., № 8 від 02.12.2013 р., № 9 від 03.12.2013 р. (а.с. 48-56), складених комісією у складі комерційного директора [PERSON], головного бухгалтера [PERSON], старшого менеджера [PERSON], [PERSON], працюючий на посаді менеджера ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», не з'явився на роботу о 9.00 год. та був відсутнім протягом робочого дня 21.11.2013 р., 22.11.2013 р., 25.11.2013 р., 26.11.2013 р., 27.11.2013 р., 28.11.2013 р., 29.11.2013 р., 02.12.2013 р., 03.12.2013 р., не зателефонував і не повідомив про початок роботи, протягом дня не надіслав жодного смс-повідомлення про виконання плану на поточний робочий день. Згідно табелів обліку робочого часу за вересень - грудень 2013 року, у [PERSON] з 03 жовтня 2013 року по 03 грудня 2013 року значиться прогул (а.с.126-129). Згідно довідок про нарахування [PERSON] заробітної плати (а.с. 105 -106) за вересень 2013 р. [PERSON] заробітна плата була нарахована за 5 робочих днів, крім того, були нараховані відпускні за 24 календарних дні. Заробітна плата за жовтень 2013 року [PERSON] не нараховувалась у зв'язку з його відсутністю на роботі без поважних причин. Відсутність [PERSON] на робочому місці у період з 21 листопада 2013 року по 03 грудня 2013 року включно без поважних причин підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] перебував у відпустці з кінця серпня 2013 року по 03.10.2013 року. 03.10.2013 року [PERSON] повинен був вийти на роботу, однак він на роботу не вийшов та був відсутнім на роботі з 03.10.2013 року і по день його звільнення з роботи. Вони неодноразово телефонували [PERSON] для з'ясування причин його відсутності на роботі та того, чи буде він ([PERSON].) взагалі виходити на роботу та працювати на підприємстві, однак на більшість дзвінків [PERSON] взагалі не відповідав, а коли їм вдавалося додзвонитися, то [PERSON] свою відсутність на роботі пояснював необхідністю пошуку коштів на повернення грошей, які він заборгував ТОВ ВКФ «Кондитероптторг». В той час, коли [PERSON] був відсутнім на роботі, його замінював [PERSON], а потім [PERSON], які тимчасово обслуговували клієнтів товариства, що раніше обслуговувались менеджером [PERSON] Факт відсутності на роботі з 03 жовтня 2013 року по 03 грудня 2013 року не заперечував в судовому засіданні і сам позивач. Доводи позивача про те, що він не працював з 03.10.2013 року у зв'язку з тим, що перебував у відпустці, яку йому продовжили, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач та його представник не надали суду належних доказів про те, що з 03.10.2013 року позивачу відпустку продовжили, чи що він звертався з такою заявою до керівництва товариства. Крім того, такі його доводи спростовуються : Заявою [PERSON] від 09 вересня 2013 року про надання йму тарифної відпустки з 09.09.2013 року на 24 календарних дня (а.с. 103). Наказом № 111 від 09.09.2013 року ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» про надання тарифної відпустки менеджеру [PERSON] з 09.09.2013 року на 24 календарних дні (а.с. 104). Табелями обліку робочого часу за вересень - грудень 2013 року, згідно яких [PERSON] перебував у відпустці з 09 вересня 2013 року по 02 жовтня 2013 року включно, з 03 жовтня 2013 року в табелях обліку робочого часу у [PERSON] по 03 грудня 2013 року значиться прогул (а.с.126-129). Актами про відсутність на робочому місці [PERSON] за період з 03.10.2013 року по 20.11.2013 року (а.с. 130- 164). Наказом № 120 від 04.10.2013 року ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», згідно якого у зв'язку із невиходом на роботу менеджера [PERSON] та з метою забезпечення безперебійного обслуговування клієнтів товариства, старшому менеджеру [PERSON] з 04.10.2013 року тимчасово виконувати обов'язки щодо обслуговування клієнтів товариства, що знаходяться або здійснюють підприємницьку діяльність на території Охтирського та Великописарівського районів Сумської області і раніше обслуговувались менеджером [PERSON] (а.с. 124). Наказом № 136/1 від 15.11.2013 року ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», згідно якого старшому менеджеру [PERSON] особисто з 18.11.2013 року розпочати виконання своїх трудових обов'язків щодо організації обслуговування клієнтів товариства, які знаходяться або здійснюють підприємницьку діяльність на території Лебединського, Тростянецького, Охтирського та Великописарівського районів Сумської області, та особисто обслуговувати клієнтів, які раніше обслуговувались менеджером [PERSON] (а.с.125). В позовній заяві позивач також зазначає про те, що підприємством йому не були неналежним чином забезпечені умови праці, а тому він ([PERSON].) був змушений подати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Дійсно, судом встановлено, що позивач поштою направив ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» заяву від 20.11.2013 року про звільнення його з займаної посади за власним бажанням (а.с. 46). Однак в даній заяві позивач не зазначає, що причиною його звільнення є неналежне забезпечення йому умов праці з боку підприємства. Доказів про невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору відповідачем ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» позивач та його представник в судовому засіданні не надали. Тому доводи позивача про те, що причиною його звільнення з роботи є те, що йому неналежним чином були забезпечені умови праці, суд не може взяти до уваги. Згідно ст. 149 КЗпП України - до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Судом встановлено, що відповідачем пропонувалося позивачу [PERSON] надати письмові пояснення з приводу причин його невиходу на роботу. Це підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що неодноразово телефонували позивачу з приводу з'ясування в нього причин його відсутності на роботі, і в телефонних розмовах [PERSON] повідомляв їм про те, що на роботу він не виходить, бо займається пошуком коштів на повернення грошей, які він заборгував ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», і що письмові пояснення про причини його відсутності на роботі він ([PERSON].) надавати відмовляється. Актами про відсутність [PERSON] на роботі за період з 03.10.2013 року по 03.12.2013 року включно, в яких зазначено, що для з'ясування причин відсутності на робочому місці [PERSON] та [PERSON] неодноразово телефонували протягом дня [PERSON], однак він на дзвінки не відповідав, а коли вдавалося додзвонитися до позивача, то останній повідомляв, що не буде виконувати трудові обов'язки у зв'язку з тим, що йому необхідний час для знаходження коштів для погашення його заборгованості перед ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», надати письмові пояснення відсутності на робочому місці [PERSON] відмовився. Роздруківками ПАТ «Київстар» телефонних розмов комерційного директора [PERSON], старшого менеджера [PERSON] з позивачем [PERSON] за період з 09.10.2013 року по 31.12.2013 року (а.с. 166-196), в яких зазначено дата дзвінка, тривалість розмови, номер телефону, з якого телефонували, та номер телефону [PERSON] на який телефонували. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем були вжиті заходи для з'ясування у [PERSON] причин його відсутності на роботі з 21.11.2013 року по 03.12.2013 року, однак через те, що позивач був відсутнім на роботі з 03.10.2013 року по 03.12.2013 року та відмовлявся надати письмові пояснення причин невиходу на роботу, письмових пояснень [PERSON] відповідачем отримано не було. Так як на підприємстві ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» немає первинної профспілкової організації, то відповідно до ст.. 43-1 КЗпП України звільнення позивача з роботи було здійснено без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Наказ № 145 про звільнення [PERSON] з посади менеджера у зв'язку з відсутністю його на робочому місці у період з 21 листопада 2013 року по 03 грудня 2013 року включно без поважних причин видано відповідачем 03.12.2013 року в межах строків для застосування дисциплінарного стягнення, передбачених ст.. 148 КЗпП України, з ураховуванням ступіню тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок, і попередньої роботи працівника. Копія наказу про звільнення позивача з роботи була направлена поштою позивачу разом з супровідним листом від 11.12.2013 року № 217 (а.с. 4 ). Позивачем [PERSON] було отримано даного листа, що не заперечується позивачем в судовому засіданні. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивач та його представник не надали суду доказів, які б свідчили про незаконність його звільнення з посади менеджера згідно наказу № 145 від 03.12.2013 року , в той же час представник відповідача надав суду докази, які свідчать про законність звільнення позивач з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. В судовому засіданні не встановлено порушень під час звільнення [PERSON] з ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», і підстав для його поновлення на роботі немає, тому його позов про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, визнання вимушеним прогулу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - необхідно залишити без задоволення за безпідставністю вимог. Згідно ст.. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу та витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. Вимоги представника відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3200 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правову допомогу представник відповідача надав суду договір про надання правової допомоги, укладений 22.01.2014 року між ТОВ «Регіональна юридична група» в особі директора Пасічника А.В., з однієї сторони, та ТОВ ВКФ «Кондитероптторг», з другої сторони, згідно якого виконавець приймає на себе зобов'язання надавати правову допомогу замовнику в обсязі та на умовах, передбачених Договором; та акти виконаних робіт. Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Із матеріалів справи вбачається, що під час всього розгляду справи по суті Пасічник Андрій Володимирович діяв від імені ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» як представник. За змістом довіреності, посвідченої директором ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» Островерха Д.В. від 18.12.2013 року товариство уповноважило Пасічник А.В. представляти інтереси ТОВ ВКФ «Кондитероптторг» в усіх судах з усіма правами, якими наділені законом позивач, цивільний позивач, потерпілий, відповідач, треті особи (а.с.19). Частиною 1 ст.40 ЦПК України передбачено, що представником у суді можуть бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. Таким чином, особа, яка надає правову допомогу, та представник мають різний процесуальний статус та наділені різним обсягом процесуальних прав та обов'язків, тобто на представника не розповсюджується положення п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України щодо стягнення понесених іншою стороною витрат на правову допомогу. Представник відповідача Пасічник А.В. в судовому засіданні не довів того факту, що він під час розгляду справи діяв як суб'єкт підприємницької діяльності з надання правової допомоги. Крім того, відповідно до ч.2 ст.. 56 ЦПК України - особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Під час розгляду судом справи такої заяви до суду не надходило, ухвала про допуск особи, яка має право на надання правової допомоги, судом не приймалася. Таким чином, так як на стадіях судового розгляду Пасічник А.В. діяв як представник, а не як фахівець в галузі права, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу. Крім того, представник відповідача просить стягнути з позивача витрати на проїзд представника відповідача до м. Охтирка і назад до м. Суми в сумі 1200 грн. Статтею 85 ЦПК України - витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони. Згідно п. 5 Додатку до постанови КМУ від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» - витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Згідно п. 7 постанови КМУ від 02.02.2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» - відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті). Згідно Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 року № 59 (в редакції від 30.08.2013 року) - витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов'язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті, а також витрати на проїзд на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами)(п.6 Розділу ІІ Інструкції). Підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України ( п.15 Розділу І інструкції). Таким чином, виходячи зі змісту вказаних нормативних актів відшкодуванню підлягають витрати на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), а також витрати на проїзд на орендованому транспорті саме за місцем відрядження ( а не до місця відрядження), підтверджені відповідними розрахунковими документами. Однак представником відповідача не надано суду належних доказів на підтвердження понесених витрат на проїзд, а тому його вимоги про стягнення з позивача витрат на проїзд в сумі 1200 грн. не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, п.4 ст. 40, 147(1), 148, 149 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: dismissed