Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

14.08.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 лютого 2016 року він звернувся з заявою до чергової частини Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області щодо неправомірних дій відповідача [PERSON], який шахрайським способом заволодів його автомобілем марки «Чері Амулет», чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] та грошовими коштами в розмірі 35000 грн., посилаючись на те, що відповідач запропонував здійснити ремонт його автомобіля, взявши в якості оплати своїх послуг, вищезазначену суму, повідомивши, що в подальшому передав автомобіль для ремонту третій особі в СТО в смт. Сарата Одеської області. Однак транспортний засіб так і не було відремонтовано, а грошові кошти - не повернуті. 16.12.2016 року позивач отримав постанову про закриття кримінального провадження з повідомленням, що в діях відповідача не виявлено ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та висновком, що між сторонами виникли цивільно-правові відносини. На добровільних засадах відповідач не повертає кошти, які були взяті ним на ремонт автомобіля, хоча підтвердив факт отримання ним від позивача коштів на ремонт автомобіля не заперечує. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 35000грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] вимоги, викладені в позовній заяві, повністю підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. При цьому, позивач пояснив, що оригінал розписки про отримання відповідачем коштів в сумі 35000 гривень він передав представнику органу досудового розслідування, який перевіряв його заяву та проводив слідчі дії, тому надати її суду не може. Також пояснив, що автомобіль свій він знайшов та забрав в гіршому стані, ніж віддав, а кошти, взяті на його ремонт, відповідач не повертає. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки його довіритель заперечує факт наявності у нього боргу перед позивачем, наявну в матеріалах справи копію розписки, в якій містяться виправлення, не визнає, свої пояснення, надані працівникам правоохоронних органів не підтверджує та вважає їх не належними доказами, оскільки кримінальне провадження відносно нього за фактом шахрайських дій по заяві позивача [PERSON] закрито за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. Вислухавши пояснення та доводи позивача та представників сторін, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали про закриття кримінального провадження за фактом шахрайських дій відносно [PERSON], суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором, або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч.1ст.1166 ЦК України- майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При подачі позову, позивач керувався саме вказаними нормами закону, посилаючись на те, що він, як власник автомобіля марки «Чері Амулет», чорного кольору, д/н [NUMBER], має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому відповідачем в результаті отримання коштів в сумі 35000 гривень, на виконання взятого на себе останнім зобовязання щодо ремонту вказаного автомобіля, однак безпідставно не виконаного. Згідно копії технічного паспорту (а.с.7), [PERSON] дійсно є власником автомобіля «CHERY AMULET», 2008 року виписку, чорного кольору, д/н [NUMBER]. У судовому засіданні встановлено, що, за словами позивача, в кінці вересня 2015 року відповідач запропонував здійснити ремонт належного позивачу автомобіля, взявши в якості оплати своїх послуг, вищезазначену суму. В подальшому повідомив його про передачу автомобіля для ремонту третій особі в СТО в смт. Сарата Одеської області. Однак транспортний засіб так і не було відремонтовано, а грошові кошти - не повернуті, що й стало підставою для звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження щодо шахрайських дій відповідача. Як вбачається зі змісту постанови старшого слідчого Татарбунарського ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області капітана поліції [PERSON] про закриття кримінального провадження від 16.12.2016 року, позивач являвся заявником у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016160440000056 від 03.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.5). Заява останнього міститься у відмовних матеріалах, досліджених судом (а.с.2), згідно якої в кінці вересня 2015 року, в с. Приморське Татарбунарського району Одеської області, шахрайським способом заволоділи його автомобілем марки «Чері Амулет», чорного кольору, д/н [NUMBER] та грошовими коштами в сумі 35000 грн., завдавши збиток на суму більше 70000 грн. В ході досудового розслідування було встановлено, що [PERSON] уклав усний договір з [PERSON] щодо передачі останньому свого автомобіля на ремонт, при цьому для ремонту отримав від заявника грошові кошти в сумі 35000 гривень. Також встановлено, що [PERSON] передав автомобіль третій особі на ремонт в смт. Сарата Одеської області на СТО, та надав для ремонту грошові кошти в сумі 35000 грн., які отримав від [PERSON] При цьому, [PERSON] автомобілем та грошовими коштами не розпоряджався, про що свідчать пояснення останнього у відмовному матеріалі (а.с.33,34). В подальшому автомобіль [PERSON] відремонтовано не було, а грошові кошти у вищезазначеній сумі йому не повернуто. Таким чином, за висновком органу досудового розслідування, викладеному у вищезазначеній постанові про закриття кримінального провадження відмовного матеріалу (а.с.49), між [PERSON], [PERSON] та особою, яка проводила ремонт та отримала грошові кошти за це, виникли цивільно-правові відносини, а в діях [PERSON] не встановлено умислу на заволодіння автомобілем [PERSON] та його грошовими коштами шляхом обману або зловживанням довірою (шахрайство). В звязку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 190 ч.1 КК України, провадження по справі було закрите. Суд вважає, що згідно наданих позивачем та його представником у судовому засіданні пояснень, та досліджених судом доказів, можливо зробити висновок про те, що між сторонами виникли договірні правовідносини. Проте, представник відповідача позовні вимоги не визнав, відповідач в судове засідання не зявився. Ні позивач, ні відповідач жодних документальних підтверджень укладення відповідних договорів суду не надали. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. На підтвердження своїх вимог щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 35000 гривень, позивачем надана копія розписки, долученої до позову (а.с.6), з якої слідує, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] технічний паспорт на автомобіль [NUMBER] та грошові кошти в розмірі 35000 грн., для проведення ремонту вищезазначеного автомобіля. Ремонт зобовязався провести до 20 грудня 2015 року. Оригінал вказаної розписки позивач суду не надав, посилаючись на відсутність його у нього, а представник відповідача адвокат [PERSON] заперечував в судовому засіданні прийняття судом даної розписки в якості належного доказу, посилаючись на наявні в ній виправлення, а також на відсутність оригіналу вказаного документу у позивача. За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, договір позики опосередковує відносини щодо передачі майна у власність на засадах повернення такої ж кількості майна. Сторонами договору позики є позикодавець та позичальник. При укладенні договору позики сторони мають за мету надання (отримання) фінансової послуги. Розписка є документом, що підтверджує передачу позикодавцем позичальнику грошей та речей. З наведеного слідує, що боргова розписка є, так би мовити, гарантією договору позики, його підтвердженням. У відповідності до правового висновку Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, зробленого при розгляді справи № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також, судом враховується, що згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. При вирішенні спору судом перевірялась, крім того, можливість застосування до спірних правовідносин положень глави 83 ЦК України щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Так, відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. У відповідності до правового висновку Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року, зробленого при розгляді справи №6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом зазначеної норми закону наявність розписки у кредитора може свідчити про існування боргу. Згідно ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Аналізуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивачем жодним належним та допустимим доказом не доведено факту передачі відповідачу грошових коштів у зазначеній в позові сумі, і наявність укладеного між ними договору позики, або будь-яких інших договорів. Оригінал розписки про отримання відповідачем коштів у сумі 35000 гривень, як належний та допустимий доказ, позивач суду не надав, копія розписки належним доказом вважатись не може, а матеріали перевірки, проведеної правоохоронними органами за заявою позивача, якими встановлено, що відповідач брав у позивача кошти в сумі 35000 гривень, про що зазначив у своїх поясненнях, на думку суду, не є належними доказами укладення між сторонами договору надання послуг, чи, тим більш, договору позики, враховуючи наяву постанову про закриття кримінального провадження від 16.12.2016 року (а.с.5), яка не оскаржена позивачем. При цьому, твердження позивача про наявність між ним та відповідачем договірних правовідносин, виключає можливість застосування судом до них також й положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути кошти позивачу. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ч.ч. 1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим кодексом. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК Украни, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed