Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" в якому просить визнати недійсним кредитний договір, укладений 11.10.2017 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» згідно заяви позичальника №AN2MCT5510278652 від 11.10.2017 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що між ним та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк»11.10.2017 року укладено кредитний договір згідно заяви Позичальника № AN2MCT5510278652 на суму кредиту 10 599,00 грн., строк дії договору 36 місяців. Наміру укладати даний договір він не мав та жодних коштів від банку він не отримував. Мешканка смт. Черняхів [PERSON], враховуючи його скрутний стан увійшла до нього в довіру і вмовила взятии кредит на його ім'я в ПАТ «А-Банк». У подальшому в приміщенні банку на вимогу [PERSON] він підписав документи змісту яких не знав. Після чого [PERSON] відібрала у нього всі документи, що підписувалися в банку, а також картку і дала йому 600 грн., та пообіцяла сплачувати кредит вчасно у повному розмірі. Однак з банку йому почали приходити повідомлення про заборгованість по кредиту, якого він не отримував. З цих підстав він звертався і до банку і до прокуратури, однак його звернення позитивних результатів не дали. Такі обставини свідчать про те, що він не мав внутрішньої волі для укладення кредитного договору та був фактично введений в оману [PERSON], що відповідності до ч.3 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав, просив його задовольнити. Також вказав, що в банку ним було підписано заяву про отримання кредиту, після отриманого кредиту [PERSON] віддала йому лише 600 грн. Погроз чи будь-якого тиску з боку [PERSON] та працівників банку під час підписання ним заяви-анкети на укладення кредитного договору не було. Під час підписання анкети-заяви він розумів, що отримує на своє ім'я кредит. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву свого довірителя підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову та розглядати справу у відсутності представника банку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що дійсно позивач уклав на її прохання з Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» договір про отримання кредиту у виді заяви. Після отримання крединої картки вона позивачу віддала 600 грн., оскільки між ними була така домовленість. Вона дійсно користувалася кредитними коштами, та станом на сьогодні нею кредит погашено у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн., що складає більшу половину заборгованості. Вислухавши позивача, вивчивши відзив на позовну заяву, та за наслідками з'ясування і аналізу обставин справи, дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд відмовляє в задоволенні позову, виходячи з наступного: Так, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлені наступні обставини: 11.10.2017 року між [PERSON], позивачем по справі, та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк», відповідачем по справі, укладено договір кредиту у виді заяви №AN2MCT5510278652 від 11.10.2017 року. У відповідності до кредитного договору позивачем отримано кредит в сумі 10 000,00 грн. Строк дії договору 36 місяців. Під час укладення даного договору, а саме при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку позивач своїм підписом засвідчив, що знайомий з Умовами та Правилами надання банківських послуг в А-Банку, які розміщені на сайті Банку. Кредитний договір, укладений з додержанням вимог письмової форми. Під час укладення договору позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, укладення договору було добровільним та відповідало його внутрішній волі та який укладено на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Вказані обставини позивачем не спростовано. Крім того, позивач ставлячи вимоги про визнання договору недійсним посилається на те, що при укладенні договору він був введений в оману, так як на вимогу його знайомої [PERSON] він уклав кредитний договір після чого отримав із кредитних коштів лише 600 грн., а в подальшому його кредитною карткою користувалася [PERSON], що також підтверджується показами свідка [PERSON], яка в судовому засіданні ствердила, що позивач дійсно отримав кредит, і на її прохання віддав свою кредитну картку в її користування, з кредитних коштів позивач отримав від неї 600 грн. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За таких обставин, враховуючи, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, належних та допустимих доказів, які спростовували б вказані обставини позивачем не надано, а тому, підстав для визнання кредитного договору недійсним як такого, що укладений в результаті обману суд не вбачає, а тому відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed