Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя, в подальшому збільшила вимоги, остаточно просить визнати недійсним п.2.6 шлюбного договору, укладеного між сторонами 16.02.2010 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя гараж 54 в автокооперативі № 35 по вул. Довгій, 32-а в м.Чернігові вартістю 20 000 грн; 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 126 385,13 грн; 1/2 частину нежилого приміщення в будинку № 4 по вул. Ріпкинська в м.Чернігові магазин продовольчих товарів: приміщення 1-13, 1-13а, 1-39, загальною площею 31,2 кв.м., у тому числі 1/50 частина приміщень коридорів 1-40, 1-41 площею 11,9 кв.м вартістю 70 000 грн; просила визнати за нею право власності на 1/2 частину гаражу 54 в автокооперативі № 35 по вул. Довгій, 32а в м.Чернігові, вартістю 10 000 грн, 1/2 частину 2-х кімнатної квартири [ADDRESS], варістю 63 192,56 грн, 1/2 частину 1/2 нежилого приміщення в будинку № 4 по вул. Ріпкинська в м.Чернігові магазин продовольчих товарів: приміщення 1-13, 1-13а, 1-39, загальною площею 31,2 кв.м., у тому числі 1/50 частина приміщень коридорів 1-40, 1-41 площею 11,9 кв.м., вартістю 35 000 грн, а також стягнути з відповідача понесені витрат на правову допомогу в розмірі 2 500 грн та судовий збір (а.с.3-4, 115-117). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з липня 2002 року по 09.10.2013 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Вказує, що у 2016 році їй стало відомо про те, що у період шлюбу, за спільні кошти подружжя відповідач придбав гараж 54 в автокооперативі № 35 по вул. Довгій, 32-а в м.Чернігові, 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та 1/2 частину нежилого приміщення в будинку № 4 по вул. Ріпкинська в м.Чернігові магазин продовольчих товарів: приміщення 1-13, 1-13а, 1-39, загальною площею 31,2 кв.м., у тому числі 1/50 частина приміщень коридорів 1-40, 1-41 площею 11,9 кв.м., вартістю 35 000 грн. Загальна вартість спільного майна становить 216 385,14 грн. Зазначає, що даним майном відповідач володіє одноособово. Посилаючись на ст. ст. 60,70 СК України, вказує, що вона має право на 1/2 частину вказаного майна. Також, у 2010 році вона з відповідачем укладала шлюбний договір. Вказує, що примірник даного договору не отримувала. Під час підписання шлюбного договору, відповідач пояснив, що договором регулюються права щодо рухомого та нерухомого майна, придбаного до шлюбу, подарованого або отриманого у спадок, а також майнові права та обовязки як батьків. Позивач вважає, що викладені в п. 2.6 шлюбного договору положення ставлять її у вкрай несприятливе становище, оскільки відповідач позбавив частини майна, що придбавалось ним за їх спільні кошти. Зазначила, що спільний сімейний бюджет складався майже весь із її доходів, колишній чоловік користувався її коштами, а також в період шлюбу була відчужена в РФ квартира її родичів, і кошти були передані їхній сімї. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити повністю. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у його задоволенні на підставі заперечень (а.с.40-41, 170-172) та письмових пояснень (а.с.207-215), які долучено до матеріалів справи. Крім того, просив застосувати строк позовної давності (а.с.205-206). Залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений. Суд визнав можливим проводити розгляд справи у відсутності третьої особи на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] - мати відповідача, суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у 2002 році та проживали рік на квартирі, у них виникали суперечки, тому [PERSON] повернувся жити додому, а [PERSON] пішла до своїх батьків. В подальшому, вони з чоловіком умовили [PERSON] прийти жити до них, щоб зберегти їх сімю. В червні 2014 року позивач з дитиною виїхала з квартири, до того вони вже розлучились. В кінці 2010 року відповідач повідомив, що є можливість взяти квартиру в кредит, у звязку з чим виникло питання укласти шлюбний договір між сторонами. В подальшому, для сплати кредиту її чоловік став вимагати у відповідача банківські документи, але останній відмовився. Через деякий час, відповідач повідомив, що його товариш на імя Паша викупив квартиру у банка, і він робить ремонт у квартирі по вул. І Гвардійської Армії, 39А., кв.41 у м.Чернігові. Підготовкою документів на купівлю квартири по вул. Шевчука, 14 у м.Чернігові займався відповідач, так як він юрист. Зі слів позивача відомо, що шлюбний договір під час оформлення договору купівлі-продажу даної квартири надав саме відповідач. Свідок [PERSON] - відповідач по справі, в судовому засіданні пояснив, що спірне нерухоме майно було придбане ним не за кошти сімейного бюджету, жодної копійки його власного заробітку не було витрачено на його придбання. Позивачка також ніяких коштів на купівлю нерухомого майна не надавала, ні особистих, ні спільних. Спільних коштів у них взагалі не було. Починаючи, майже, з початку укладення шлюбу кошти були у кожного окремо. Гараж він придбав згідно договору купівлі-продажу і відповідно ч.3 п.1.4 договору ця нерухомість належить йому на праві особистої власності. Кошти в сумі 25 000 грн на купівлі гаражу надав у борг йому батько. Кошти на купівлю квартири надав йому особисто його рідний брат Ілля, однак з умовою, якщо буде укладено шлюбний договір. На випадок, якщо позивач відмовиться від укладення шлюбного договору, його брат оформив довіреність. За таких обставин, був укладений шлюбний договір. У нотаріуса позивач читала текст договору, нотаріус розяснював наслідки, позивач погодилась з усіма його умовами та підписала договір. Також, зазначив, що нежитлове приміщення по вул.Ріпкинська, 4 у м.Чернігові ним було отримано у дар, в подальшому у звязку зі змінами ним було отримано свідоцтво на це нерухоме майно. Свідок [PERSON] батько відповідача, в судовому засіданні пояснив, що на початку вересня 2012 року він надав сину в борг гроші в сумі 25 000 грн на купівлю гаражу. Позивачка ніяких коштів на купівлю нерухомого майна не надавала. Кошти в борг він надавав особисто сину. На купівлю квартири [ADDRESS] гроші у сумі 352 000 грн надав у борг [PERSON] його молодший брат Ілля. Позивачка знала, що квартира буде купуватись за кошти надані у борг. На купівлю квартири [ADDRESS] позивачу надавала кошти її бабуся. [PERSON] не давав згоду на купівлю квартири на імя позивача. Під час оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири примірник шлюбного договору надала сама позивач. З початку подружнього життя сторони пожили в декількох квартирах, в 2003 році відповідач повернувся додому. Вони з дружиною всіляко сприяли, щоб син та невістка жили разом і десь з 2006 року вони стали проживати разом. У них народилась донька, але після народження доньки стосунки між ними погіршились. Коли проживали разом на оплату комунальних послуг та на продукти харчування позивач коштів не надавала. На присадибній ділянці працювали він та відповідач, позивач приїжджала один раз. Перебуваючи в шлюбі, відповідач сам готував їжу, квартиру прибирала [PERSON] Позивач ніколи ніяких коштів відповідачу не надавала. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до частини 2 статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Згідно з частиною 1 статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Частиною 1 статті 92 СК України передбачено можливість укладення шлюбного договору особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується (ст. 94 СК України). Відповідно частини 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, як¬що інше не встановлено договором або законом. Згідно частини 1 ст. 93 СК України, подружжя вправі на власний розсуд врегулювати майнові відносини, визначити майнові права та обов'язки, тощо. Відповідно до ч. 4,5 ст.93 СК України шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище; за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 5 ст. 97 СК України, сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 20 липня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.10.2013 року шлюб між ними розірваний (а.с.198-199). 16 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1055 (а.с.43-44). Відповідно до п.2.6 шлюбного договору, будь-яке нерухоме майно, придбане під час зареєстрованого шлюбу, буде вважатися особистою власністю того з подружжя, на чиє імя буде воно придбане та зареєстроване. Згідно із пунктом 2.7 вказаного договору сторони домовилися вважати спільною сумісною власністю таке майно: будь-які речі, за винятком нерухомого майна та доходів від нерухомого майна, сукупність речей; будь-які майнові права та обов'язки; будь-які інші об'єкти матеріального світу, які можуть бути оцінені у грошовому еквіваленті та щодо яких згідно із вимогами законодавства України можуть виникнути цивільні права та обов'язки; грошові кошти, все інше майно, яке не визначене у цьому договорі як особиста приватна власність. Так, 04 червня 2004 року згідно договору дарування від 04.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарували 1/2 частину нежилого приміщення в будинку № 4 по вул. Ріпкинська в м.Чернігові: приміщення літерою «1-13» площею 21,1 кв.м, літерою «1-39» площею 5,4 кв.м, загальною площею 26,5 кв.м. в адмінбудівлі літерою «А-2», та 1/50 частку приміщень коридорів в адмінбудівлі «А-2», літерою «1-40» площею 9,7 кв.м., літерою «1-41» площею 2,2 кв.м загальною площею 11,9 кв.м, вартістю 12 573 грн (а.с.195). Згідно витягу про державну реєстрацію (а.с.196) право власності на вказану частину нежитлового приміщення зареєстровано за відповідачем 24.04.2012 року, номер запису-7, в книзі-17, реєстраційний номер 598074. В подальшому, замість договору дарування від 04.06.2004 року відповідачу на вказане нежитлове приміщення, на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 16.07.2012 року, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.07.2012 року (а.с.61). Згідно витягу про державну реєстрацію (а.с.62) 24.07.2012 року прийнято рішення про державну реєстрацію вказаного нежитлового приміщення. У відповідності із пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, вказане нежитлове приміщення належить відповідачу на праві особистої приватної власності, оскільки набуте ним за час шлюбу на підставі договору дарування. Після укладання шлюбного договору, 19 лютого 2010 року [PERSON] придбав у власність 2 кімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 353 000 грн (а.с.49-51). Згідно витягу КП ЧМБТІ Чернігівської міської ради від 14.04.2010 року, право власності за [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в книзі №225, номер запису №19762, реєстраційний номер 29378840 (а.с.53). Також, згідно договору купівлі продажу нерухомого майна від 07 вересня 2012 року, [PERSON] придбав гараж 54 в автокооперативі № 35 по вул. Довгій, 32-а в м.Чернігові, оціночна вартість якого становить 23 725 грн (а.с.122-123). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів (а.с.125). Звертаючись до суду позивач просила визнати п.2.6 шлюбного договору недійсним з підстав того, що вказані положення договору ставлять її у вкрай несприятливе становище, так як відповідач позбавив частини спірного майна, що придбавалось ним за їх спільні кошти. Відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, умови оспорюваного п.2.6 шлюбного договору стосовно правового режиму майна, набутого під час шлюбу не суперечать вимогам ст.ст. 60, 97 СК України, оскільки ст. 97 СК України передбачає право подружжя домовитися про непоширення на майно, набуте ними в період шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і сторони скористалися цим правом, передбачивши у шлюбному договорі право кожного з них на набуття у приватну власність майна, що підлягає державній реєстрації. В судовому засіданні судом не встановлено обставин, які б вказували на невідповідність пункту 2.6 шлюбного договору вимогам визначеним статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Крім того, надзвичайно невигідне матеріальне становище, вжите у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України. [PERSON] не доведено наявність жодних правових підстав для визнання п. 2.6 шлюбного договору недійсним та порушення її прав під час укладання шлюбного договору. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження розміру її доходу у період придбання спірної нерухомості. Натомість, відповідачем надано відомості про розмір суми виплачених йому доходів та утриманих податків (а.с. 64-69, 144-147). Також слід зазначити, що положеннями пункту 2.6 шлюбного договору, під час набуття нерухомого майна, користувався не тільки відповідач, а також і сама позивач. Даний факт підтверджується тим, що [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2012 року, придбала в особисту приватну власність 1/3 частину квартири [ADDRESS], загальною вартістю 259 133,00 грн., загальною площею 67,8 квадратних метрів (а.с.118-121). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за №258 і посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] В п. 4.6. вказаного договору вбачається, що нерухомість була придбана без згоди чоловіка, для чого позивач скористалася укладеним шлюбним договором. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявленого позову в частині визнання недійсним п.2.6 шлюбного договору, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Разом з цим, відсутні підстави для визнання спільною сумісною власністю подружжя гараж 54 в автокооперативі № 35 по вул. Довгій, 32-а в м.Чернігові та 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на половину зазначеного майна, оскільки правовий режим нерухомого майна як особистої власності подружжя, визначений сторонами у шлюбному договорі, до цих правовідносин підлягають застосуванню умови шлюбного договору, а не норми статей 57, 60 СК України. Договорами купівлі-продажу вказаного нерухомого майна підтверджено, що нерухомість належить на праві особистої власності відповідачу, а крім того, зазначені вимоги є похідними від первісної вимоги. Також, відсутні підстави для визнання спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частини нежилого приміщення - магазин продовольчих товарів в будинку № 4 по вул. Ріпкинська в м.Чернігові та визнання за позивачем права власності на половину зазначеного майна, оскільки вказане нежитлове приміщення належить відповідачу на праві особистої приватної власності, так як набуте ним за час шлюбу на підставі договору дарування. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю саме з наведених вище мотивів. Що стосується посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даною позовною заявою, варто зазначити наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, Пленум Верховного суду України в абз. 3 п. 11 Постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив судам, про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки правомірність заявлених позовних вимог не доведено позивачем, посилання відповідача на пропуск строку позовної давності в даному випадку судом до уваги не приймається. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у відповідності до ст..88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed