Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

07 серпня 2008 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору №ODТ0GA00000041 від 21.05.2008 року [PERSON], 21.05.2008 року отримав кредит у розмірі 31 560 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.05.2013 року. Згідно умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. 07.12.2012 року було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №ODТ0GA00000041 від 21.05.2008 року, сума заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди№1 було зменшено на 146, 98 [Долар США]. У порушення зазначених умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обовязкових платежів з цих коштів. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором, відповідач станом на 14.04.2014 року має заборгованість - 6 436,86 [Долар США], яка складається з наступного: - 4 171, 55 [Долар США] заборгованість за кредитом; - 102, 05 [Долар США] заборгованість за процентами за користування кредитом; - 27,20 [Долар США] заборгованість по комісії за користування кредитом; - 1 811, 19 [Долар США] пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору; - 19, 28 [Долар США] штраф (фіксована частина); - 305,60 [Долар США] штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанк і відповідач [PERSON] 21.05.2008 року уклали договір іпотеки №ODT0GA00000041. Згідно з договором іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 61,90 кв. м , житловою площею 45,30 кв.м., який розташований за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, с.Дмитрівка, вул. Енгельса, буд.32. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі рішення суду. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 227 250,00 грн. Таким чином, на підставі ч.1 ст.33 Закону України Про іпотеку, ПАТ КБ ПриватБанк просить в рахунок погашення за кредитним договором № ODТ0GA00000041 від 21.05.2008 року в розмірі 6 436, 86 [Долар США], що за курсом 12,97 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.04.2014 року складає 83 486, 14 грн., звернути стягнення на будинок загальною площею 61,90 кв.м, житловою площею 45,30, який розташований за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, с.Дмитрівка, вул. Енгельса, буд.32, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №ODТ0GA00000041 від 21.05.2008 року) Публічним акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк(49094,м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги,50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості , її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПриватБанк всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, с.Дмитрівка, вул. Енгельса, буд.32, а також стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявився, направив заяву, в якій просив заслухати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.93). Представник відповідача у судове засідання не зявився, але надав до суду заяву, в якій просив у позовних вимогах ПАТ «Приватбанк» відмовити повністю (а.с.94). Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання, як передбачено ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом… Згідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розміри та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання боржником основного зобовязання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.37 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Судом з достовірністю встановлено, що між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №ODТ0GA00000041 від 21.05.2008 року (а.с.15-18), відповідно до якого [PERSON] 21.05.2008 року отримав кредит у розмірі 31 560,00 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.05.2013 року. [PERSON] прострочив виконання зобовязання, оскільки він не виконував його у строк, встановлений договором, як це передбачено ч.1 ст.612 ЦК України. Так, згідно умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Відтак, [PERSON] станом на 14.04.2014 року має заборгованість - 6 436,86 [Долар США], яка складається з наступного: - 4 171, 55 [Долар США] заборгованість за кредитом; - 102, 05 [Долар США] заборгованість за процентами за користування кредитом; - 27,20 [Долар США] заборгованість по комісії за користування кредитом; - 1 811, 19 [Долар США] пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору; - 19, 28 [Долар США] штраф (фіксована частина); - 305,60 [Долар США] штраф (процентна складова). Водночас, у судовому засіданні встановлено, що в порядку забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач, [PERSON], 21.05.2008 року уклали договір іпотеки дому (а.с.19-23). Згідно з договором іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 61,90 кв. м, житловою площею 45,30 кв.м., який розташований за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, с.Дмитрівка, вул. Енгельса, буд.32. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі рішення Татарбунарського районного суду від 14.03.2007 та зареєстроване в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Татарбунарське районне бюро технічної інвентаризації та реєстрі обєктів нерухомості» в електронному реєстрі від 04.09.2007 року в реєстрову книгу за №2, № запису 47, що підтверджується п.35.3 Договору іпотеки дому від 21.05.2008 року (а.с.19-23). Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 227 250,00 грн. Як вбачається із копії рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 02 грудня 2014 року (а.с.46-47), в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки дому за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, с.Дмитрівка, вул.Енгельса, 32, недійсним - відмовлено. Із копії ухвали Апеляційного суду Одеської області від 02.02.2015 року (а.с.48-49) видно, що апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 02.12.2014 року залишено без змін. При вирішенні питання щодо виселення відповідача та інших осіб, які проживають у будинку, суд керувався наступним. Пунктом 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено перелік питань, що має з'ясувати суд при розгляді питання про виселення з нерухомого майна, що передано в іпотеку. Відповідно до ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із жилого будинку, чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців, цього житлового будинку чи житлового приміщення. Примусове виселення здійснюється якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення на яке звернуто стягнення, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя. В матеріалах справи є лист ПриватБанку, який був направлений іпотекодавцю [PERSON] з пропозицією звільнити іпотечне майно із попередженням про примусове виселення. Одночасно з копією листа позивачем представлені докази щодо відправки поштової кореспонденції(а.с.11-14). Однак, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян при зверненні стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення, за винятками, встановленими законом. Частина друга ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку, який є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Судом встановлено, що в іпотеку було передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а отже суд не вбачає передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Щодо позовних вимог представника позивача стосовно звернення стягнення на будинок, суд звертає увагу сторін на наступне. 03 червня 2014 року був прийнятий Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 ст. 1 якого, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомо житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Кредитним та іпотечним договорами встановлено, що [PERSON] отримав кредит в іноземній валюті, а загальна площа іпотечного будинку складає 61,90 кв.м. та використовується майновим поручителем і позичальником, як постійне місце проживання. Даних проте, що відповідач по справі має інше нерухоме майно на праві власності, судом не встановлено. Згідно з вимогами частини першої статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно з до вимог ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Верховний суд України у свому правовому висновку у справі про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки від 10.09.2015 наголошує, що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Отже, вказаний Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підлягає застосуванню по даній цивільній справі, а тому з урахуванням норми ст. 217 ЦПК України, виконання рішення суду необхідно відстрочити на час дії цього закону. Між тим, суд наголошує, що мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є лише відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), а відтак наявність дії мораторію не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. З урахуванням вищенаведеного та вимог діючого законодавства суд задовольняє вимоги ПриватБанку про звернення стягнення на будинок з відстрочкою виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. В частині позовних вимог щодо виселення відповідача та інших осіб, які проживають у іпотечному будинку, суд відмовляє. Розподіл судових витрат між сторонами необхідно вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial