Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

10 грудня 2019 року позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідачів про визнання договору дарування посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською Ольгою Анатоліївною № 553 від 06.05.2016р. недійсним. Позовні вимоги мотивують тим, що 18.07.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № АО1ОО62, згідно якого Відповідач отримав 20 986 USD (двадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят шість доларів США) на придбання транспортного засобу та зобов`язувався повернути борг до 01.02.2014 року. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львів по справі № 465/318/16-ц 27.05.2016 р., позов ПАТ «Кредобанк» було задоволено в повному обсязі та на користь якого вирішено стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у сумі: 365 493 (Триста шістдесят п`ять тисяч чотириста дев`яносто три) гривні 72 коп. та солідарно 2 740,93 грн. - судового збору. 06.05.2016 р. шляхом укладення Договору дарування №553 [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Позивачем отримано виконавчий лист №465/318/16-ц від 02.01.2017 р. Зазначений лист передано на виконання в Франківський відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області. 17.07.2017 р. відкрито виконавче провадження № 54218568. В ході здійснення виконавчих дій було винесено постанову повернення стягувану на підставі ч.2 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку з тим, що боржника не було виявлено майна на яке можна звернути стягнення та/або транспортний засіб не було виявлено протягом одного року для подальшої реалізації від 23.06.2018 р. Представник АТ «Кредобанк» повторно подав заяву про відкриття виконавчого провадження до Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області. 09.10.2018 р. було відкрито виконавче провадження № 57343482. 09.10.2018 р. державним виконавцем Франківського відділу ДВС м. Львів ГТУЮ Львівській області Бонковською Дар`єю Олександрівною винесено постанову про розшук боржника, зокрема транспортний засіб: марки КІА; модель MAGENTIS, 1998 року випуску, колір - чорний, [NUMBER] , який належить [PERSON] на праві власності. В ході здійснення виконавчого провадження представнику АТ «Кредобанк» на підставі інформаційної довідки № 160174004 від 19.03.2019 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуй об`єктів нерухомого майна стало відомо, що на нерухоме майно на яке було накладено арешт Франківським ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області та на яке належало [PERSON] , на момент подання даного позову належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (50/50), зокрема квартира [ADDRESS] , підставі Договору дарування № 553 від 06.05.2016 р. виданого приватним нотарі Львівського міського відділу м. Львів Футорянською О.А. Позивач зазначив, що [PERSON] перебуває в родинних зв`язках з [PERSON] та [PERSON] , відповідно всі вони знали про існування заборгованості за кредитним договором, розуміючи про винесення рішення буде не на їх користь, і буде звернено стягнення Банком заборгованості на все наявне майно, здійснили фіктивний правочин у вигляді Договору дарування квартири, цілком усвідомлюючи, то договір дарування відбувся з метою приховання цього манна від звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу, за невиконаним зобов`язанням. Відповідачі заперечили проти позову, зазначивши що укладення договору дарування від 06.05.2016 р. №553 не було спрямоване на ухилення від виконання зобов`язання, а про сам факт наявності заочного рішення Франківського районного суду м. Львів по справі № 465/318/16-ц від 27.05.2016 р., дізналися на підставі виконавчого провадження № 54218568. Під час укладення договору дарування від 06.05.2016 р. №553 відповідачам роз`яснено їх права та обов`язки, встановлено дійсні наміри укладення договору, перевірено наявність заборон та обтяжень на спірне майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Відповідачі зазначили, що умислу на невиконання зобов`язання згідно заочного рішення Франківського районного суду м. Львів по справі № 465/318/16-ц від 27.05.2016 р. не було, а сам правочин відповідав волі усіх сторін правочину. Відповідач [PERSON] зазначив, що не ухиляється від виконання зобов`язання, жодних дій із приховування майна за час винесення заочного рішення Франківського районного суду м. Львів по справі № 465/318/16-ц від 27.05.2016 р. не вчиняв та наявне майно, на яке може бути здійснено стягнення, зокрема: транспортний засіб: марки КІА; модель MAGENTIS, 1998 року випуску, колір - чорний, [NUMBER] . В судовому засіданні 22.04.2021 року відповідачка [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - адвокат Смолинець Я.І. заперечили щодо задоволення позову в повному обсязі. Вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, вислухавши думку учасників справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Предметом спору в даній справі є договір дарування від 06.05.2016 р. №553. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ч.1. ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно Договору дарування від 06.05.2016 р. №553, [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-605цс16. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. У справі, що розглядається, установлено, що договір укладений у належній формі, нотаріально посвідчений, сторони досягли згоди з усіх істотних його умов та на його виконання передано майно. Нотаріус перевірив відсутність податкової застави, заборони відчуження (арешту) квартири . Нерухоме майно, яка є предметом договору дарування, зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] та [PERSON]При цьому установлено, що вказане нерухоме майно не є засобом забезпечення виконання обов`язків за укладеним між Позивачем та [PERSON] кредитним договором. На момент посвідчення договору дарування спірного нерухомого майна були відсутні будь-які зареєстровані обтяження та іпотека на вказане майно. Оспорюваний договір дарування укладений сторонами до ухвалення рішення у справі про стягнення кредитної заборгованості. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину Факт відсутності будь будь-яких заборон на момент укладення спірного правочину підтверджується інформаційною довідкою № 160174004 від 19.03.2019 року. Також із наданих Відповідачем доказів вбачається, що виконавче провадження № 54218568 відкрито 17.07.2017 р., тобто саме з вказаної дати [PERSON] був обмежений у розпорядженні свого майна. У той же час, твердження Позивача про факт умисного укладення Договору дарування від 06.05.2016 р. №553 з метою ухилення від виконання зобов`язання не заслуговує уваги, оскільки Позивачем не надано жодного допустимого, належного та достовірного доказу того, що на моменту укладення Договору, а саме 06.05.2016 р., відповідачі діяли умисно, з метою ухилення від виконання зобов`язання. Сам факт укладення Договору дарування від 06.05.2016 р. №553 до винесення заочного рішення рішенням Франківського районного суду м. Львів по справі № 465/318/16-ц 27.05.2016 р., не може слугувати фактом фіктивності договору та укладення його з метою ухилення від виконання зобов`язання. Також суд зауважує, що у відповідача [PERSON] , станом на момент розгляду справи наявний транспортний засіб марки КІА; модель MAGENTIS, 1998 року випуску, колір - чорний, [NUMBER] , який придбаний за рахунок Кредитного договору № АО1ОО62 від 18.07.2008 року на який може бути звернення стягнення. У постанові Великої палати Верховного суду по справі № 369/11268/16-ц від 03.07.2019р., зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. А відтак, враховуючи що на момент укладення Договору дарування від 06.05.2016 р. №553, [PERSON] не був обмежений у розпорядженні майном, беручи уваги, що заочне рішення Франківського районного суду м. Львів по справі № 465/318/16-ц прийнято 27.05.2016 р., за відсутності допустимих, належних та достовірних доказів вчинення правочину з метою ухилення від виконання зобов`язання, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed