Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання неправомірними та незаконними дій щодо отримання та розповсюдження даних що стосуються інформації про стан здоров'я, факти звернення за медичною допомогою, діагнози та відомості, одержані при її медичному обстеженні та відшкодування пов'язаної з цими діями моральної шкоди. 04 січня 2013 року позивач уточнила свої позовні вимоги, надавши суду уточнену позовну заяву в якій просить визнати дії відповідача [PERSON] стосовно отримання та розповсюдження інформації про стан її здоров'я, самі факти звернення за медичною допомогою, діагнози та відомості одержані при медичному обстеженні протиправними та незаконними. Крім цього просить стягнути з відповідача по справі моральну шкоду у розмірі 50000 гривень, поклавши на неї судові витрати по справі. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 05.08.1996 року працює лікарем - стоматологом - терапевтом в комунальному закладі охорони здоров'я «Лозівська центральна районна лікарня». 19 серпня 2009 року Лозівська районна СЕС отримала запит на складання санітарно-гігієнічної характеристики умов праці позивачки. Для складання вищезазначеної характеристики умов праці головний лікар направляла запит для отримання певних документів для складання характеристики. Позивачка стверджує, що шляхом затвердження санітарно-гігієнічної характеристики умов праці з вміщеною у ній інформацією про діагноз, [PERSON] розповсюдила дані, зазначені в ч.1 ст.286 ЦК України, оскільки вказана характеристика залишається у санітарно-епідеміологічній станції, надається за місцем роботи, в інститут професійних захворювань та до виконавчої дирекції ФСНВУ і до змісту вказаного документу мали доступ та ознайомлювалися з ним причетні працівники перелічених установ. Крім цього позивач зазначила, що під час розгляду її позову Лозівським міськрайонним судом Харківської області іншої цивільної справи про зобов'язання видати акт форми П-4 та направлення на МСЕК, [PERSON], представляючи третю особу - Лозівську районну санітарно-епідеміологічну станцію, ознайомилася з матеріалами справи, зокрема й з поясненнями, у яких позивач розкривала інформацію про стан свого здоров'я та діагноз. У подальшому [PERSON] умисно поширила інформацію про стан її здоров'я шляхом аналізу, вміщеного у апеляційній скарзі, якою Лозівська районна санітарно-епідеміологічна станція оскаржувала рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Викладені факти підтверджуються змістом апеляційної скарги та копією долученої до скарги частини виписки з ОШВД №4. Позивач вважає, що окрім незаконного розповсюдження інформації про стан її здоров'я, відповідач у справі вийшла за межі своєї компетенції та повноважень, суть яких полягала у власноручному підпису відповідачем паперів з інформацією про стан здоров'я та у використанні для цих цілей печатки Лозівської районної СЕС. Також позивач вважає, що відповідач своїми неправомірними діями завдала їй моральної шкоди, розмір якої вона оцінює у розмірі 50000 гривень. Дану моральну шкоду позивач просить стягнути з відповідача по справі, оскільки остання завдала їй моральні страждання, а саме обговорення стану її здоров'я, що відбувалося на комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання та, як наслідок, затвердження вказаного Акту відповідачем. Непридатністю виконувати професійні обов'язки та ненадання роботодавцем іншого робочого місця, призвели до втрати ділової репутації, порушення сталих життєвих зв'язків та до неможливості активного громадського життя, а зміст апеляційної скарги, поданої до апеляційного суду Харківської області та факт підписання вказаної скарги відповідачем, нагадав їй про тяжку хворобу та призвів до душевних страждань. Позивач в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, але раніше надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Також, раніше в судовому засіданні, надаючи пояснення по справі, заперечувала проти позову та зазначала, що вона діяла в межах своїх посадових обов'язків в рамках діючого законодавства, оскільки вона на час розгляду питання про надання характеристики умов праці та складання акту форми П-4 працювала головним лікарем Лозівської районної санітарно-епідеміологічної станції та виконувала свої обов'язки, але ніяким чином не отримувала та не розповсюджувала дані щодо стану здоров'я позивача по справі. Крім цього в своїх письмових запереченнях відповідач зазначала, що позивач по справі не надала суду належних доказів того, що саме вона у протиправний спосіб отримала та розповсюдила дані щодо стану здоров'я позивача і що [PERSON] раніше під час розгляду цивільної справи за її позовом сама інформувала суд про стан здоров'я та діагнози як у усній формі так і шляхом надання суду відповідних медичних документів. Як на доказ викладеного, відповідач посилалася на матеріали перевірки здійсненої Лозівською міжрайонною прокуратурою Харківської області та на матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до комунального закладу охорони здоров'я «Лозівська центральна районна лікарня» про зобов'язання видати акт форми П-4 та направлення на МСЕК. Також, [PERSON] вважає себе неналежним відповідачем, оскільки вона була найманим працівником юридичної особи, яка була стороною у спірних правовідносинах, що були предметом судового розгляду у вищенаведеній справі, посилаючись при цьому на п. 8 Постанови пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/ шкоди». Також у клопотанні вказано про припинення роботодавця, як юридичної особи 08.11.2013 року та надано копію повідомлення про припинення Лозівської районної санітарно-епідеміологічної станції. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, раніше до суду надавав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Крім цього раніше надавав суду клопотання в якому зазначав, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, оскільки нею не надано суду доказів на підтвердження фактів неправомірних та незаконних дій відповідача щодо отримання та розповсюдження даних, що стосуються інформації про стан здоров'я, фактів звернення за медичною допомогою, діагнози та відомості, одержані при її медичному обстеженні. Також зазначав, що [PERSON] при здійсненні своїх посадових обов'язків діяла в рамках передбачених діючим законодавством України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Матеріали справи свідчать, підтверджено наявними у справі доказами, і не заперечується сторонами, що [PERSON] працювала лікарем стоматологом терапевтом в комунальному закладі охорони здоров'я «Лозівська центральна районна лікарня» Харківській області. На даний час не працює, є інвалідом третьої групи. В серпні місяці 2010 року [PERSON] зверталася до суду з позовом до комунального закладу охорони здоров'я «Лозівська центральна районна лікарня», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог - виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в Лозівському районі та Державної санітарно-епідеміологічної службі України в Лозівському районі Харківської області з вимогою про надання Акту розслідування причин виникнення професійного захворювання за формою П-4 та направлення на МСЕК (медико-соціальну експертну комісію) м. Харкова. 14 вересня 2010 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області, розглянувши цивільну справу №2-2315/2010, позовні вимоги задовольнив частково. Інші сторони у вказаній справі, у тому числі й Державна санітарно-епідеміологічна служба України в Лозівському районі, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернулися до апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою, яка 24 лютого 2011 року відхилена судом. У матеріалах вищезазначеної цивільної справи містяться документи, зокрема в яких вміщено назви захворювань, діагнози позивача та з суті яких вбачається, що [PERSON] зверталася за медичної допомогою у тому числі й до лікаря-дерматолога обласного шкірно-венерологічного диспансеру №4 м. Лозова. Такими документами є: санітарно-гігієнічна характеристика умов праці [PERSON], пояснення позивача від 20.08.2010 року, апеляційні скарги Лозівської районної санітарно-епідеміологічної станції на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області у справі №2-2315/2010, частина виписки з ОШВД № 4 від 28.08.2009 року. Також [PERSON] додатково до посилань на матеріали вищевказаної цивільної справи у якості доказів своїх тверджень надала суду копію санітарно-гігієнічних умов праці [PERSON], копію своїх пояснень від 20.08.2010 року щодо заперечень на позовну заяву, копію апеляційної скарги Лозівської районної СЕС від 22.09.2010 року, копію виписки з ОШВД № 4 від 28.08.2009 року. Даючи оцінку способу захисту права [PERSON], оцінюючи матеріальне право, яким обґрунтовано вимоги позивача, суд відхиляє твердження відповідача [PERSON] та її представника адвоката [PERSON] про те, що [PERSON] не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, які є предметом цього судового розгляду з огляду на наступне: Як вже зазначалось, статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права відшкодування моральної (немайнової) шкоди, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до статті 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 ЦК України, а також іншими способами відповідно до змісту цього права та наслідків, що їх спричинило це порушення. З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу і, зокрема, визначати відповідача за своїми вимогами, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1 ст.60 ЦПК України, зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи твердження позивача про протиправність дій [PERSON] суть яких полягала в отриманні та розповсюдженні інформації, вміщеної у ч.1 ст.286 ЦК України, а саме - факт звернення [PERSON] за медичною допомогою до ОШВД № 4, її діагнози та відомості одержані при медичному обстеженні, інформацію про наявність Са молочної залози, шляхом незаконного отримання цієї інформації, внесення інформації до санітарно-гігієнічної характеристики, що не передбачено законом, затвердження санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, до яких мали доступ як члени комісії так і інші особи, які працювали у закладах, що отримували вказану характеристику, обговорення стану її здоров'я та діагнозів на комісії з розслідування причин виникнення професійного захворювання, написання апеляційної скарги від імені Лозівської районної СЕС, в якій вдалась до аналізу стану здоров'я позивача, залучення до апеляційної скарги частини виписки з амбулаторної картки, суд приходить до наступного: Статті 286, 301 ЦК України, ст.ст.39-1, 40, 80 Основ законодавства України про охорону здоров'я, ст.ст. 11, 21, 31 Закону України «Про інформацію» регулюють правовідносини у сфері особистих немайнових прав громадян, а саме прав на особисте життя в тому числі на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, встановлюють коло суб'єктів даних правовідносин, їх обов'язки щодо збереження та нерозголошення вказаної інформації та відповідальність за її розголошення. Аналізуючи коло осіб у спірних правовідносинах та їх представників, що були сторонами у цивільній справі №2-2315/2010 та мали можливість ознайомитися з матеріалами справи у тому числі й з особистими поясненнями позивача з вміщеною інформацією про стан здоров'я та діагнози, суд бере до уваги, що усі зазначені особи визначені як суб'єкти, що наділені законодавством правами та обов'язками на складання санітарно-гігієнічних характеристик умов праці, отримування повідомлень про професійні захворювання форми П-3, розслідування причин виникнення професійних захворювань, вжиття заходів, спрямованих на раціональне працевлаштування хворих та осіб, які мають тимчасову або стійку втрату працездатності. Таким законодавством зокрема є: чинний на час виникнення професійного захворювання Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві НПАОП 0.00-6.02-04, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1112 від 25.08.2004 року «Деякі питання розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», п. 74 якого надає право звернутися до Інституту медицини праці АМН України у разі виникнення спірних питань, Закони України «Про охорону праці», "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", тощо. Відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Відповідно до ч. 1 ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Стаття 39-1 Закону України від 19.11.1992 № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров'я» передбачено, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Лікарська таємниця - це відомості про хворобу, медичне обстеження, огляд та їхні результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, які стали відомі медичному працівникові або іншій особі у зв'язку з виконанням професійних чи службових обов'язків. Праву на таємницю здоров'я кореспондує обов'язок медичних працівників й інших визначених осіб дотримуватися медичної таємниці. Відповідно до ст. 40 «Основ законодавства України про охорону здоров'я» суб'єктами збереження лікарської таємниці є медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку з виконанням професійних або службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків. Суд бере до уваги те, що у вказаній статті йдеться не лише про лікарів, а й про медичних працівників та інших осіб, яким у зв'язку з виконанням їх професійних або службових обов'язків стала відома інформація про пацієнта. Таким чином, суд приходить до висновку, що комісія з розслідування причин виникнення професійного захворювання [PERSON] та, як наслідок, делеговані до неї особи, діяли у спосіб, передбачений законодавством України, оскільки, при здійсненні своїх повноважень, зобов'язані були вдаватися до обговорення стану здоров'я позивачки, її діагнозів, знайомитися з медичними документами, висновками лікарів та відповідних установ. Діяльність комісії передбачає ведення відповідного діловодства, що неминуче призводить до виготовлення документів за встановленою законодавством формою (носіїв інформації), їх передачу безпосередньо та засобами зв'язку колу осіб, віднесених до суб'єктів які мають доступ до лікарської таємниці. Матеріали справи не містять доказів того, що з результатами роботи комісії з розслідування професійного захворювання [PERSON] та з змістом інших документів ознайомлені особи, які не мали на це право. Виходячи з вищенаведеного, суд не вбачає й особисто винних дій відповідача [PERSON], до якої заявлено позов, у інформаційній спрямованості обговорення стану здоров'я та діагнозів [PERSON] на засіданнях комісії та, як наслідок, з висновком комісії про відсутність причинно-наслідкового зв'язку між професійним захворюванням позивачки й умовами її праці та з необхідністю врегулювання спірних питань шляхом додаткового обстеження позивача у інституті медицини праці Академії наук України, оскільки комісія з розслідування є колегіальним органом, а члени вказаної комісії, як представники, делеговані до її складу відповідними установами та органами, визначені законодавством як суб'єкти збереження лікарської таємниці. Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача [PERSON] по поширенню інформації про факт звернення за медичною допомогою та діагноз позивача шляхом зазначення вказаної інформації у процесуальних документах та у апеляційній скарзі, суд зазначає, що надання такої інформації суду у якості доказів, якими сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення не може вважатись поширенням медичної таємниці. Крім того, надання під час розгляду справи всіх наявних документів та матеріалів, які можуть бути використані як докази у справі є невід'ємним правом сторони судового провадження, якою [PERSON] і була. Даючи оцінку документам, наданим [PERSON] у якості доказів своїх тверджень: санітарно-гігієнічним умовам праці, копії своїх пояснень від 20.08.2010 року щодо заперечень на позовну заяву, копії апеляційної скарги Лозівської районної СЕС від 22.09.2010 року, копії виписки з ОШВД № 4 від 28.08.2009 року, суд виходить із того, що вказані документи вже були предметом дослідження судами двох інстанцій, не визнавалися як неналежні докази, чи докази, які отримані усупереч діючому законодавству України. Зазначене підтверджується також й матеріалами справи №2-2315/2010, які досліджені судом та на які посилається позивач по справі, а саме: листом Державної установи «Інститут медицини праці Академії медичних наук України» вих. №2/612 від 08.06.2010 року на адресу КЗОЗ Лозівська ЦРЛ та Харківський НДІ ГП та ПЗ з проханням надати медичну документацію на [PERSON] (а.с. 30); листом КЗОЗ Лозівська ЦРЛ вих. № 396 на адресу Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф з прохання надати виписки з історії хвороби [PERSON], яка перебувала в алергічному відділенні (а.с. 31); листом обласної клінічної лікарні - центр екстреної медичної допомоги вих.№11/2738 від 01.06.2010 року, яким на адресу роботодавця позивача - КЗОЗ Лозівська ЦРЛ надсилається виписка з історії хвороби [PERSON] (а.с. 32); виписками з медичної карти стаціонарного хворого № 19727, № 18023, № 17055, № 20992 з діагнозами позивача та назвами її хвороби у тому числі й Са молочної залози (а.с. 33-36); листом Харківського національного медичного університету на ім'я головного лікаря Жовтого Н.Ю. з інформацією про факт обстеження [PERSON] в ОКВД №4. (а.с.38); санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці [PERSON] в розділі «висновок про умови праці» вміщено інформацію про наявність відносин позивача з ОШВД №4; актом розслідування хронічного професійного захворювання (форма П-4) у якому вміщено інформацію про сукупні захворювання та вказано Са молочної залози. У вказаних документах та у матеріалах справи відсутні докази того, що саме відповідач [PERSON] особисто була ініціатором їх збору. Відсутні також й докази ознайомлення невизначеного кола осіб з вміщеною у вказаних документах інформацією, окрім як медичними працівниками, працівниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в Лозівському районі при здійсненні ними своїх повноважень та складом судів, що розглядали та розглядають правовідносини, визначені позивачем як спірні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність в оскаржуваних діях відповідача порушення прав позивача за викладених у позовній заяві обставинам. Як вбачається з уточнених позовних вимог та з наданих у судовому засіданні пояснень, позивач вимагає стягнення з [PERSON] моральної шкоди заподіяної в результаті розголошення відомостей щодо стану здоров'я, діагнозу, факту звернення до ОШВД №4 та можливими негативними наслідками медичного обстеження, якщо воно відбудеться у інституті медицини праці Академії медичних наук України у м. Києві. Зазначені обставини нагадали їй про хворобу, стан здоров'я та те, що можливе додаткове обстеження може призвести до додаткового погіршення її здоров'я у результаті неминучого контакту з шкідливими речовинами. Отже, на думку суду, діями відповідача не були порушені права позивача, тому уточнені позовні вимоги в частині визнання порушення права на таємницю про стан його здоров'я задоволенню не підлягають як такі, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача по справі [PERSON] на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 гривень, суд вважає необхідним відмовити і в цій частині вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 23, ч.1 ст. 1167 ЦК України для настання відповідальності за завдану моральну шкоду необхідна наявність обставин вказаних у ч.2 ст.23 ЦК України - фізичного болю та страждань як фізичних так і душевних, приниженні честі, гідності чи ділової репутації, та інше, протиправної поведінки заподіювача шкоди, та причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Особа, права якої порушені, має право на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, яка відшкодовується, зокрема, грішми. Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, даними у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року за № 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року за № 5), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. З матеріалів уточненої позовної заяви та доданих до неї документів, а також з особистих пояснень сторін по справі, суд не вбачає винних дій відповідача [PERSON], спрямованих на незаконне отримання, навмисне чи з необережності розголошення нею переліченої у позовній заяві конфіденційної інформації відносно [PERSON] невстановленому колу осіб, а тому вважає недоведеною вину відповідача у існуванні необхідності додаткового медичного обстеження з застосуванням при цьому шкідливих для здоров'я речовин. За таких обставин суд не вбачає у поведінці [PERSON] дій, які можна вважати винними та такими, що стали підставою для фізичних і душевних страждань, принижуючих честь, гідність та ділову репутацію позивача. З огляду на вищевикладене, суд відмовляє [PERSON] в задоволенні уточнених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо позовних вимог про покладення на відповідача по справі сплату судових витрат, понесених позивачем при зверненні з позовом до суду, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: dismissed