Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач звернулась в суд з наведеним позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 06.10.2012 року по 07.10.2015 рік, в якому народився син [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишився на її вихованні. Хоча шлюб розірвано в 2015 році, відповідач не проживав з позивачкою та їх спільною дитиною з січня 2013 року, жодних з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної , матеріальної , грошової , посильної трудової , або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Більше того , під час її вагітності відповідач покинув їх, жодного разу до дитини не приходив, ніколи її не бачив, з пологового будинку дитину позивач забрала сама без батька. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. З 03.03.2014 року за рішенням суду відповідач повинен сплачувати аліменти, проте жодного разу з 2013 року відповідач навіть не поцікавився за які кошти виховується дитина. Добровільно рішення суду не виконує про що свідчить відкрите виконавче провадження по примусовому виконанні рішення суду. 21.08.2019 р. позивач звернулася до Ужгородського міськрайонного суду про збільшення розміру аліментів за яким суд присудив 1500 грн. на користь позивача аліментів на утримання дитини. Все виховання дитини покладено на позивача та на її родину. Відповідно до вищенаведених фактів, вважає, що відповідач не може надати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення. 20.11.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позов не визнає, просить суд відмовити в його задоволенні повністю за безпідставністю позовних вимог. Зазначає, що позовну вимогу позивача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав категорично не визнає, вважає що її подано з надуманих підстав, з перекручених фактів і обставин, подана з метою вивозу малолітньої дитини за межі держави Україна. Дійсно, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідач не заперечує той факт, що згідно ст.180 Сімейного кодексу України він зобов`язаний утримувати та виховувати свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а тому від своїх обов`язків він ніколи не відмовлявся та не відмовляється на даний час. \~ \~ \~ \~Твердження позивача про те, що нібито «під час її вагітності він їх покинув, жодного разу до дитини не приходив, ніколи її не бачив, з полового будинку дитину вона забирала сама без батька та що він повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків» не відповідають дійсності та він розцінює як спробу ввести суд в оману та домогтися незаконними методами бажаного результату. Позивач чомусь замовчує той факт, що вона з батьками вигнали відповідача з дому та перешкоджали і перешкоджають на даний час йому в надані дозволу на спілкування з дитиною, про що свідчить зроблений ним на мобільний телефон аудіо запис, який він просить долучити до матеріалів справи. Відповідач неодноразово робив спроби зустрічатися та зустрічався зі своїм сином [PERSON] , про що свідчить фотографія з сином, а також фотографія його батька зі своїм онуком від 03.03.2014 року, які зроблені на цифровому фотоапараті в 14 годин 23-24 хвилин. Твердження позивача про те, що він добровільно не виконує рішення суду про сплату аліментів, про що нібито свідчить відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду від 24.04.2014 року теж є неправдивим, оскільки станом на серпень 2019 року жодної заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] в нього не було та позивач не надала суду жодних доказів несплати ним аліментів. Малолітній син [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає разом з позивачкою, з якою він намагався дійти згоди про можливість виховання та спілкування з дитиною, однак позивачка чинить йому перешкоди у побаченні з дитиною, оскільки часто не відчиняє йому дверей квартири за місцем своєї реєстрації, що унеможливлює його спроби застати дитину за певною адресою та спілкуватися з нею. Він має намір звернутися в орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому з заявою про встановлення порядку та часу спілкування зі малолітнім сином. Користуючись істотною віддаленістю між місцями проживання сторін, позивач регулярно ухиляється від контактів із ним по телефону та таким чином не надає йому дозволу на спілкування з їхнім сином. Коли ж йому вдається зателефонувати з приводу призначення зустрічі з дитиною, позивачка повідомляє, що не знає, де саме буде перебувати в той день і час. Під різними приводами вона відмовляє йому в домовленості про зустріч з дитиною. Як правило, спілкування сторін закінчується сваркою через претензії та голослівні обвинувачення на адресу відповідача з боку позивачки. Крім того, неодноразово мали місце випадки, коли він, попередивши про свій приїзд, не міг знайти ані дитину, ані позивачку протягом цілого дня та був змушений їхати ні з чим. Батьки позивачки, що проживають за місцем її реєстрації, потурають її прагненню обмежити його в правах спілкування з власною дитиною, що істотно ускладнює його становище. Це можуть підтвердити його рідні батьки, з якими він неодноразово їздив на побачення до свого сина. Окрім того зазначає, що жодних повідомлень про виклик на засідання в виконавчий комітет Ужгородського міськвиконкому як органу опіки та піклування при розгляді заяви про позбавлення його батьківських прав, він не отримував і про засідання комісії йому вперше стало відомо із матеріалів даної позовної заяви. По місцю своєї реєстрації він фактично не проживає з січня 2019 року, що підтверджується актом та довідкою Тужилівської сільської ради Івано-Франківської області від 11.11.2019 року. На даний час він створив нову сім`ю, а саме 19 вересня 2018 року уклав шлюб із [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 19.09.2018 року, актовий запис № 392. З січня 2019 року він фактично проживає зі своєю новоствореною сім`єю за наступною адресою: [ADDRESS] . Він та його теперішня дружина хочуть та будуть піклуватися про його сина [PERSON] , [INFO] , готові його усиновити та взяти на виховання і утримання, якщо буде відповідна згода зі сторони позивача. Незважаючи на те, що він являється особою з інвалідністю з дитинства ІІІ групи захворювання (по слуху), що підтверджується посвідченням Серії ААГ № 066004 від 04.10.2018 року , він приймає та прийматиме всі належні та доступні заходи для забезпечення належного утримання та виховання свого сина [PERSON] , [INFO] . 30.10.2019 року позивач надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує повністю,просить суд позов задоволити, розгляд даної справи проводити без її участі. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю з мотивів наведених у ньому. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Зазначив, що доводи позивача про нехтування ним батьківськими обов`язками є безпідставними. Позивач з своїми батьками самі вигнали його з дому та перешкоджали і перешкоджають на даний час в наданні дозволу на спілкування з дитиною. Він з даного приводу звернувся в орган опіки та піклування з заявою про встановлення порядку та часу спілкування зі своїм сином. Позивач жодного разу не зверталася до нього з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач подав дану позовну заяву з надуманих підстав , перекручених фактів і обставин , з метою вивозу дитини за межі держави Україна, а тому просив суд відмовити в її задоволенні з наступного. Відповідач неодноразово робив спроби зустрітися з сином та зустрічався з ним , про що свідчить фотографія з сином , а також фотографія його батька з онуком, які долучено до матеріалів справи. Крім того, станом на серпень 2019 року жодної заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина у відповідача не було та позивач не надала жодних доказів несплати аліментів. Син сторін проживає з позивачем, з якою відповідач намагається дійти згоди про можливість виховання та спілкування з дитиною, однак позивач чинить відповідачу перешкоди в побаченні з сином , регулярно ухиляється від контактів з відповідачем по телефону, таким чином не дає йому можливості на спілкування з сином. Жодних повідомлень про виклик на засідання у виконавчий комітет Ужгородського міськвиконкому ,як орган опіки та піклування, при розгляді заяви про позбавлення відповідача батьківських прав , відповідач не отримував і про засідання комісії йому вперше стало відомо із матеріалів даної позовної заяви. На даний час відповідач створив нову сім`ю і вони з дружиною хочуть та будуть піклуватися про сина [PERSON] , готові його усиновити та взяти на виховання і утримання, якщо буде відповідно згода зі сторони позивача. З наведених підстав просив суд відмовити в задоволенні даного позову. Представник третьої особи у судове засідання надав клопотання про слухання справи у його відсутності, Позовні вимоги позивача підтримує в межах їхнього висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання, про те що його син [PERSON] розлучився з своєю дружиною - позивачем по справі, через її маму, яка вмішувалася в їхнє сімейне життя. Він любив [PERSON] , писав для неї вірші. Позивач не дозволяє йому бачитися з сином, також відмовляється показувати йому фотографію онука уже під час слухання справи у суді. На даний час син створив нову сім`ю, є добрим батьком, заборгованості по сплати аліментів на утримання сина у нього немає, згідний сплачувати аліменти на утримання дитини у збільшеному розмірі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання, зазначивши що [PERSON] є прекрасним батьком для її сина, якому 1 рік і 7 місяців. Вона неодноразово просила його , щоб вони поїхали до його сина, проте це для нього є дуже болючою темою, оскільки позивач не дозволяє йому бачитися з дитиною. На утримання сина відповідач сплачує аліменти згідно рішення суду. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідків , судом встановлено наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були одружені з 06.10.2012 року по 07.10.2015 року (а.с. 11). Від шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Дитина проживає разом з матір`ю, що визнано сторонами у судовому засіданні. 18.03.2016 року позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » , що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені (а.с.18). Орган опіки та піклування у своєму висновку вказує на доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 20-22). Як вказано у висновку, батько дитини участі у вихованні сина не приймає з 2013 року , здоров`ям його не цікавиться, іншої матеріальної допомоги крім аліментів не надає. Мати приділяє належну увагу вихованню дитини. Батько дитини на засідання комісії не з`явився, хоча йому було надіслано відповідні запрошення і він був проінформований про час і місце їх проведення. В своїй позовній заяві позивач зазначила підставу позбавлення батьківських прав відповідача те, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Саме така правова позиція висловлена в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18). Доводи позивача про те, що відповідач не піклується про сина, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення його батьківських прав, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач хоче займатися вихованням дитини, його матеріальним утриманням, брати активну участь у житті сина [PERSON] . Відповідач неодноразово робив спроби зустрічатися та зустрічався зі своїм сином [PERSON] , хоча позивач чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні і побаченні з дитиною. З даного приводу відповідачем написана заява в орган опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею , копія якої долучена до матеріалів справи. Крім цього, як зазначив відповідач у судовому засіданні, він бере участь в утриманні дитини шляхом своєчасної сплати аліментів у визначеному рішенням суду розмірі. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ\~передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно зі\~статтею 81ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір по суті суд виходить із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які після розірвання шлюбу не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 30 вересня 2019 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, зазначені позивачем доводи про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків є помилковими, та не можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина. За вказаних обставин, в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у зв"язку з відмовою у позові судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України,\~

Outcome: dismissed