Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко» [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 грудня 2005 року між АБ «ПОРТО-ФРАНКО» (колишня назва АКБ «ПОРТО- ФРАНКО»), надалі за текстом «Позивач», «Банк» і [PERSON], надалі за текстом «Відповідач 1», «Позичальник», був укладений Кредитний договір № 1613/1-05 (далі за текстом «Договір») відповідно до якого, Банк прийняв на себе зобов'язання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 4 400,00 доларів СІНА на строк з 01 грудня 2005р. по 30 листопада 2010р. зі сплатою 15% (п'ятнадцять відсотків) річних, а Позичальник прийняв на себе зобов'язання належним чином використовувати та повернути Банку кредит, виплатити відсотки, за користування кредитом, комісії у відповідності до умов Договору та тарифами Банку, також виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Договором. Позичальник отримав кредитні кошти особисто через касу Банку згідно п.3.2. Договору. В забезпечення зобов'язань за Кредитним договором, 26 вересня 2005 року між Банком та [PERSON] (далі за текстом «Відповідач 2» «Поручитель») було укладено договір поруки № 01-12-05/3, згідно умов якого, Поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором в повному об'ємі за своєчасне та повне виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором. Зобов'язання у строк Відповідач 1 не виконав, а саме: не сплачував щомісячний платіж, який складався з погашення частини суми кредиту та щомісячно нарахованих відсотків за користування кредитними коштами по кредиту, тим самим порушив умови Кредитного договору (п. 3.6, п. 3.7) та вимоги діючого цивільного законодавства. Банк звертався до Відповідача 1 з Вимогами про сплату заборгованості за кредитом, намагаючись врегулювати спір у досудовому порядку. Враховуючи невиконання Позичальником обов'язків за кредитним договором співробітниками Банку були проведенні численні телефонні розмови з Відповідачем з попередженнями, що в разі непогашення заборгованості Банк буде змушений звернутись до суду за захистом порушених прав, проте Відповідач не здійснює дій, спрямованих на виконання свої зобов'язань по Договору. Відповідно до п. 4.3 Кредитного договору, за несвоєчасне повернення кредитних коштів (у повному обсязі чи частково) та/або за несвоєчасну повну або часткову сплату процентів, Позичальник сплачує Банку неустойку у вигляді пені у розмірі 1/365 подвійної ставки по кредиту, яка діяла в період, за який нараховується пеня, виходячи із суми фактичної заборгованості. У зв'язку з невиконанням Відповідачем умов Договору, загальна заборгованість останнього перед Позивачем станом на 26 серпня 2015 року складає 18 472,54 дол. США, з яких: 1.Загальна заборгованість за кредитом: 6 373,89 дол. США. 2.Загальна заборгованість за відсотками: 7 952,79 дол. США. 3.Пеня за виникнення простроченої заборгованості: 4 145,86 дол. США, які позивач просив стягнути з відповідачів солідарно. [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко», третя особа: [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. Позовні вимоги мотивовані тим, що «01» грудня 2005 року між ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] було підписано кредитний договір №1613/1-05, відповідно до якого було надано на кредиту сумі 7 400 доларів США для придбання автомобіля Suzuki Wagon R+ 2002р. вартістю 52 924 грн., на строк до 30 листопада 2010 року під 15 % річних. У якості забезпечення виконання зобов'язань «01» грудня 2005 року між ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] було договір поруки №01-12-05/3, відповідно до якого було надано зобов'язання нести відповідальністю у повному об'ємі за своєчасне і повне виконання зобов'язання [PERSON] по кредитному договору №1613/1-05 від 01.12.2005р. у сумі 7 400 доларів СІЛА з виплатою 15 % річних на строк повернення кредитних коштів до 30.11.2010р. Крім того відповідно до п. 5.2 Договору порука припиняється, якщо Кредитор протягом 6 місяців з дня настання строку виконання зобов'язання не пред'явив позову до Поручителя. Таким чином Договір поруки є припиненим з 31.05.2011 року. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України [PERSON] вважає, що порука припинилась. На підставі викладеного, позивачка за зустрічним позовом просить визнати припиненим договір поруки №01-12-05/3 від 01 грудня 2005р., укладений між ПАТ АК «Порто-Франко» та [PERSON]. [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що«01» грудня 2005 року між ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] було підписано кредитний договір №1613/1-05, відповідно до якого було надано на кредит у сумі 7 400 доларів США для придбання автомобіля Suzuki Wagon R+ 2002р. вартістю 52 924 грн., на строк до 30 листопада 2010 року під 15 % річних. Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору Банк зобов'язався для цілей видачі кредиту відкрити рахунок № 22033466802840, який повинен бути відкритий на ім'я Позичальника. Однак згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженого Постановою Правління Національного банку України 17.06.2004 № 280, рахунок «2033...» означає «довгострокові кредити, що надані фізичним особам», а рахунки фізичних осіб обліковуються за номером «2620...». Таким чином відповідно до законодавства Банк не може відкрити рахунок 22033466802840 на ім'я Позичальника, отже за умовами договору готівка в іноземній валюті повинна видаватись з операційного рахунку банку, що порушує п. 4 глави 3 розділу III Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного Банку України №337 від 14.08.2003р. Відповідно до Заяви представника АБ «Порто-франко» та виписки Банку по особовим рахункам вбачається, що кредитні кошти начебто видавались через валютну касу банку відповідно до рахунку 10014920840, що підтверджують вище наведені порушення. Згідно п. 4 глави 3 розділу III Інструкції про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління Національного Банку України №337 від 14.08.2003р.: «[PERSON] готівки іноземної валюти здійснюється, зокрема, за заявою на видачу готівки - фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку». Таким чином підтвердження дійсності видачі кредитних коштів з каси банку є заява на видачу готівки від 01.12.2005р. Операції з видачі готівки можуть бути підтверджені також бухгалтерськими документами банку, зокрема касовим журналом по видатку, довідкою касира видаткової каси, книгою обліку прийнятих і виданих грошей. Крім того, [PERSON] посилається на те, що позивач не надав документи, які підтверджують видачу готівки. [PERSON] посилається також на те, що при підписанні кредитного договору Банк зобов'язаний повідомити Позичальника про сукупну вартість кредиту, надати графік погашення заборгованості, попередити про валютні ризики, надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом, але цього не було зроблено. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції 18.11.2003) «інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг).» Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції 18.11.2003) «Інформація, передбачена пунктом 1 цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до товарів (наслідків робіт, послуг), на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів (робіт, послуг) або в окремих сферах обслуговування». Недотримання вимог щодо інформування споживача про послугу є порушенням положень ст.ст. З, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції 18.11.2003). Більш того з кредитного договору не вбачається можливим отримати зазначену інформацію. Таким чином Відповідач жодним чином не підтвердив надання Позичальнику необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про послуги Банку. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Відповідно до ч.ч. 2, 5 - 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо умови договору є несправедливими, тобто суперечать принципу добросовісності та наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, включаючи ціну договору, то такий договір може бути визнаний недійсним в цілому з моменту його укладення. На підставі викладеного, позивач просив визнати недійсним кредитний договір №1613/1-05 від «01» грудня 2005 року між ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, а також просив відмовити у задоволенні позовів відповідачів. Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову Банк, оскільки по-перше банк пропустив строки позовної давності, як до основного боржника, а також і до поручителя, а по-друге кредитний договір не відповідав чинному законодавству. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що 01 грудня 2005 року між АБ «ПОРТО-ФРАНКО» (колишня назва АКБ «ПОРТО- ФРАНКО»), надалі за текстом «Позивач», «Банк» і [PERSON], надалі за текстом «Відповідач 1», «Позичальник», був укладений Кредитний договір № 1613/1-05 (далі за текстом «Договір») відповідно до якого, Банк прийняв на себе зобов'язання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 4 400,00 доларів СІНА на строк з 01 грудня 2005р. по 30 листопада 2010р. зі сплатою 15% (п'ятнадцять відсотків) річних, а Позичальник прийняв на себе зобов'язання належним чином використовувати та повернути Банку кредит, виплатити відсотки, за користування кредитом, комісії у відповідності до умов Договору та тарифами Банку, також виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Договором. Позичальник отримав кредитні кошти особисто через касу Банку згідно п.3.2. Договору. В забезпечення зобов'язань за Кредитним договором, 26 вересня 2005 року між Банком та [PERSON] (далі за текстом «Відповідач 2» «Поручитель») було укладено договір поруки № 01-12-05/3, згідно умов якого, Поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором в повному об'ємі за своєчасне та повне виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором. Зобов'язання у строк Відповідач 1 не виконав, а саме: не сплачував щомісячний платіж, який складався з погашення частини суми кредиту та щомісячно нарахованих відсотків за користування кредитними коштами по кредиту, тим самим порушив умови Кредитного договору (п. 3.6, п. 3.7) та вимоги діючого цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідачі надали до суду заяви про застосування спливу строку позовної давності. В свою чергу, представник позивач також надав до суду заяву про поновлення строку позовної давності. При цьому, представник позивача посилається на те, що постановою Правління НБУ від 26.09.2014р. № 610 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» до категорії неплатоспроможних», виконавчої дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.09.2014р. було прийнято рішення №103 про запровадження з 29.09.2014р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко». Після запровадження тимчасової адміністрації, новим керівництвом розпочалась робота щодо встановлення боржників. Однак строк позовної давності за даними позовними вимогами, сплинув що до початку введення тимчасової адміністрації, тобто 30 листопада 2013р., у звязку з чим, суд вважає, що відсутні поважні причини пропуску позовної давності. В розрахунку заборгованості вбачається, що 04.07.2013р. вбачається, від імені відповідачки [PERSON] був здійснений платіж в рахунок погашення заборгованості у розмірі 98,55 гривні у валюті 12,33. (а.с. 106).. Ухвалою суду від 19.07.2016р. було зобовязано позивача надати в суд документальне підтвердження знищення заяви на видачу готівки за кредитним договором № 1613/1-05 від 01.12.2005р., копії касового журналу по видатку, довідки касира видаткової каси, книги обліку прийнятих і виданих грошей за 01.12.2005р.; документальне підтвердження передачі прибуткового касового ордеру (заяву на переказ готівки) від 04.07.2013р., копії касового журналу по видатку, довідки касира видаткової каси, книги обліку прийнятих і виданих грошей за 04.07.2013р. у відділенні АКБ «ПОРТО-ФРАНКО» до державної архівної установи. Однак ухвала суду не була виконана позивачем, посилаючись на відсутність даних документів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд критично ставиться до обставин на які посилається позивач, а саме на здійснення 04.07.2013р. від імені відповідачки [PERSON] платіж в рахунок погашення заборгованості у розмірі 98,55 гривні у валюті 12,33, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що кредит не погашався, починаючи з листопада 2006р., а тому не може застосувати положення ч. 1 ст. 264 ЦК України На підставі викладеного, суд вважає, що не підлягають позовні вимоги про стягнення до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення зі спливом строку позовної давності. При цьому, необхідно зазначити, що позовні вимоги до [PERSON] не підлягають задоволенню за ч. 4 ст. 559 ЦПК України. Так, Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Отже, зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Необхідно також відзначити, що пунктом 24 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо \~\~договором встановлений обов'язок \~\~позичальника \~повернути \~\~позику \~\~частинами \~\~(з розстроченням), \~то \~в \~разі прострочення повернення чергової частини \~позикодавець має право \~вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, \~належних йому відповідно до статті \~1048 \~цього Кодексу. З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість виникла з грудня 2006р., строк основного зобовязання закінчився 30 листопада 2010р.. В той же час, позивач звернувся з позовом тільки 07.09.2015р. Таким чином, порука припинилась, а тому законні підстави для стягнення грошових коштів з поручителя відсутні. В звязку з чим, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко», третя особа: [PERSON] про визнання договору поруки припиненим підлягає задоволенню та необхідно визнати припиненим договір поруки №01-12-05/3 від 01 грудня 2005р., укладений між ПАТ АК «Порто-Франко» та [PERSON]. Суд також вважає, що відсутні підстави для задоволення [PERSON] до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Так, між сторонами виникли зобовязання що випливають з кредитного договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. перед укладенням договору про надання\~ споживчого\~ кредиту кредитодавець\~ зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:\~ 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким\~ описом\~ відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну\~ сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про\~ надання\~ кредиту\~ (перелік\~ усіх\~ витрат,пов'язаних\~\~ з\~\~ одержанням\~\~ кредиту,\~\~ його\~ обслуговуванням\~ та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;\~ ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та,\~ якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий\~\~ режим\~\~ сплати\~\~ відсотків\~ та\~ про\~ державні субсидії,\~ на які споживач має право,\~ або відомості про\~ те,\~ від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі\~\~\~\~ ненадання\~\~\~\~ зазначеної\~\~\~\~ інформації\~\~\~ суб'єкт господарювання,\~ який повинен її\~ надати,\~ несе\~ відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак ст.ст. 15 та 23 даного Закону не передбачають такого наслідку, яки визнання договору недійсним. Суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки відповідачка була повідомлена про наслідки укладення кредитного договору, а також була ознайомлена з його умовами. На підставі викладеного,

Outcome: approved