Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання (догляду) та визнання права власності. У своїй позовній заяві просив суд розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 05 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К. М., зареєстрований в реєстрі за номером №1575. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 05 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М. посвідчений договір довічного утримання (догляду) між [PERSON] (далі - Позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач). Відповідно до п.1 цього договору Позивач передав у власність Відповідачу трьох кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] взамін чого [PERSON] зобов`язалася забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно на умовах встановлених цим договором. Вказує, що з моменту укладення договору від 05 листопада 2019 року Відповідачем дії, визначені п.6 Договору не здійснювалися. Крім цього, 06 липня 2020 року [PERSON] самовільно, без попередження Позивача змінила вхідний замок до квартири, яка була їй передана взамін довічного утримання (догляду). Своїми діями [PERSON] порушила п.6 Договору в частині надання Позивачу для проживання квартири, яка є предметом цього договору та залишила [PERSON] в такий спосіб просто неба. [PERSON] не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором, не звертає уваги на потреби і стан здоров`я Позивача. У зв`язку з викладеним звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 серпня 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляду судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2020 року позовну заяву було залишено без руху. 25 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. 09 грудня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява в новій редакції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] з викладеними запереченнями на позовну заяву. У судовому засідання, яке відбулося 27 травня 2021 року представником відповідача було заяву про долучення доказів, а також про допит свідків. Суд враховує, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. У зв`язку з викладеним судом було долучено до матеріалів справи надані документи, адже це, на переконання суду, забезпечить повний та об`єктивний розгляд справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити у зв`язку з систематичним невиконанням умов договору. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити, оскільки матеріали справи містять докази належного виконання умов договору довічного утримання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний роз-суд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (ви-знання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, та наведене не спростовувалося самими сторонами, що Позивач та Відповідачка познайомилися один з одним через доньку Відповідача - [PERSON] , яка з 2013 року винаймала у Позивача квартиру. За час, протягом якого [PERSON] винаймала у Позивача Квартиру - між ними склалися довірливі стосунки. 05 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.М. посвідчений договір довічного утримання (догляду) між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п.1 цього договору Позивач передав у власність Відповідачу трьох кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] взамін чого [PERSON] зобов`язалася забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно на умовах встановлених цим договором. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державним реєстратором - приватним нотаріусом Дубенко К.М. здійснений запис про обтяження № 34001213 щодо кв. [ADDRESS] у зв`язку із укладенням договору довічного утримання, серія та номер 1575, виданий 05.11.2019. Відповідно до п. 6 цього Договору Відповідач за згодою сторін прийняв на себе обов`язки щодо забезпечення Позивача необхідним харчуванням, одягом, медикаментами та лікарськими засобами; надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо); оплату за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі Відповідача; не рідше ніж три рази на рік доставляти Позивача до місця поховання родичів в с. Опішня Зеньківського району Полтавської області; на прохання Позивача доставляти його до с. Зазим`є Броварського району Київської області для відвідування садового будинку; виконання додаткових доручень Позивача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом. Відповідач зобов`язалася безкоштовно забезпечувати Позивача житлом у квартирі, яка їй передана за даним договором довічно із правом для проживання [PERSON] у всій квартирі, яка є предметом договору довічного утримання (догляду) між останнім та [PERSON] . За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення, що сплачується Позивачу, як відчужувачу квартири Відповідачем, як набувачем цієї квартири складає 8 000 (вісім тисяч гривень 00 копійок) на місяць. Дана сума повинна сплачуватися Відповідачем (набувачем) не пізніше десятого числа кожного місяця за наступний місяць. Окремо позивач стверджував, що своїми діями [PERSON] порушила п.6 Договору в частині надання Позивачу для проживання квартири, яка є предметом цього договору. У зв`язку з чим звернувся до Шевченківського УП ГУНП в м. Києві. Відомості про самоправні дії [PERSON] внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (кримінальне провадження №12020105100000117 від 07.07.2020). 15 липня 2020 року [PERSON] сплатила на банківський рахунок [PERSON] 8 000,00 гривень на виконання умов договору довічного утримання. В свою чергу, 17 липня 2020 року [PERSON] надіслав [PERSON] письмове звернення за адресою реєстрації останньої в м. Суми щодо виконання умов договору довічного утримання (догляду). 26 липня 2020 року [PERSON] направив повторно листа-претензію, в якому стверджував про абсолютне невиконання умов договору довічного утримання; 11 серпня 2020 року [PERSON] сплатила на банківський рахунок [PERSON] 8 000,00 гривень на виконання умов договору довічного утримання. Під час розгляду справи, Позивач [PERSON] пояснив суду, що суттєві умови договору не виконувалися. А якщо і виконувалися то епізодично. Грошові кошти для оплати комунальних платежів відповідачем не перераховувалися. Матеріально позивач його не забезпечував. З моменту укладення договору довічного утримання на його картку двічі надійшли 8 000,00 грн. від доньки відповідача. Він щиро вдячний дочці відповідача - [PERSON] за матеріальну допомогу у похованні сина і моральну підтримку в перші місяці після передчасної втрати дитини. Ніякої згоди на заміну [PERSON] її донькою або іншою особою для виконання умов договору від 05 листопада 2019 року він не давав. Під час розгляду справи, Відповідачка [PERSON] пояснила суду, що постійно проживає в м. Суми. Знайома з відповідачем з лютого 2013 року, коли приїжджала до доньки [PERSON] та онука. Донька орендувала квартиру [ADDRESS] у [PERSON] . Після смерті сина позивача донька [PERSON] допомогала з його похованням за свої кошти. Витратила більше 20 000 грн. Разом з позивачем їздила в с. Опошню Полтавської області на сороковини, смерті сина. Відповідач особисто готувала їжу для поминального обіду. У грудні 2019 року колега та близький друг доньки [PERSON] - [PERSON] жив разом з позивачем у с. Опошня. За договором довічного утримання відповідач особисто носила позивачу їжу за адресою, де він фактично постійно мешкав. В середині січня 2020 року приїжджала до онука у м. Київ та допомагала доньці. На початку березня 2020 року приїжджала із м. Суми в м. Київ. Разом з позивачем проживала 16 днів в с. Зазім`я Броварського району Київської області. Також з ними мешкала подруга дочки - [PERSON] з дитиною, оскільки вона розійшлась з чоловіком і їй не було де жити. Приватний будинок позивача трьохповерховий. В ньому проводилися ремонтні роботи, у т.ч. за рахунок її дочки [PERSON] . Також донька купила бойлер, який у травні 2020 року встановив електрик. На запитання представника позивача відповідач пояснила, що два тижня проживала в м. Києві у квартирі позивача, а два тижня - в м. Суми. Вважає, що позивач подав позов, оскільки її дочка [PERSON] відмовила у сексуальних домаганнях [PERSON] . Також пояснила, що зі слів дочки позивач сам відмовився від отримання грошових коштів за умовами договору довічного утримання. Комунальні послуги позивач сплачував сам. Вважає, що оскільки з дочкою [PERSON] вона одна сім`я, то умови договору від 05 листопада 2019 року виконувала саме [PERSON] . Договір довічного утримання був укладений з нею, а не з дочкою оскільки у останньої були боргові зобов`язання. Фактично [PERSON] з 2013 року в квартирі, яка є предметом договору довічного утримання не проживав, оскільки має інше житло. Допитана як свідок донька відповідачки - [PERSON] підтвердила показання відповідача. Також пояснила, що [PERSON] за допомогу у похованні сина запропонував її віддячити і запропонував укласти договір довічного утримання, який був укладений з її матір`ю. На картку, зазначену при укладенні договору довічного утримання (догляду) перерахувала гроші один раз. Комунальні платежі за утримання квартири, яка зазначена у договорі від 05 листопада 2019 року з моменту його укладення ні нею, ні її матір`ю - відповідачем [PERSON] не здійснювалися. Допитана як свідок [PERSON] пояснила суду, що знайома з позивачем з 1995 року. З 22 жовтня 2019 року працювала Сільським головою с. Попівка Полтавської області. Після смерті у 2019 році сина позивача бачила його разом з [PERSON] , яку представив як племінницю і зазначив, що вона буде займатися похованням сина. Ставлення [PERSON] до [PERSON] були як до родички. Вона організовувала поховання та стіл на сороковини смерті сина позивача. Хто оплачував не пам`ятає. Чи приїжджав позивач у село після сороковин їй не відомо. Відповідача [PERSON] вона не пам`ятає. Допитаний як свідок [PERSON] пояснив, що зустрічався з позивачем у с. Зазім`є Броварського району, коли монтував бойлер. Йому відомо, що будинок належав позивачу, але той його, ніби-то, переписав. Його у село привіз [PERSON] з яким він давно знайомий, так як робив у нього в квартирі ремонт. Також він двічі був в квартирі позивача на [ADDRESS] у 2018 та 2019 роках, але позивача там не бачив. Ремонтні роботи замовляв та оплачував [PERSON] . Під час проведення робіт в с.3азім`я [PERSON] ходив по будинку, але нічого не перевіряв. У травні 2020 року уклав два договори з [PERSON] про виконання робіт у с.Зазім`я. Допитана як свідок [PERSON] пояснила, що на замовлення [PERSON] готувала їжу і приносила до квартири на [ADDRESS] , де остання мешкала. Позивача в квартирі вона не бачила. Знає що цю квартиру [PERSON] орендувала у позивача. [PERSON] знає давно. В 2014-2015 роках разом з нею зустрічала Новий рік. Позичала [PERSON] гроші на утримання [PERSON] . Бачила відповідачку в квартирі [PERSON] . Допитана як свідок [PERSON] показала, що з 1990-х років підтримує дружні стосунки з [PERSON] . В 2012-2016 роках навчалась в м. Києві. Періодично проживала з [PERSON] у квартирі позивача. Сина [PERSON] звали [PERSON] . Речей [PERSON] в квартирі не бачила. їй відомо від [PERSON] про укладення договору довічного утримання з позивачем. Особисто передавала сумку з продуктами у грудні 2019 року коли помер син позивача. З травня 2020 року, після змін у особистому житті проживала в м. Києві разом з [PERSON] , її сином [PERSON] та своєю дитиною, їздила разом з позивачем у с. Зазім`є. [PERSON] вимогливо ставився до [PERSON] . Вимагав, щоб вона приносила йому чай. Коли разом з двома дітьми жила в с.3азім`є бачила руку позивача на коліні [PERSON] . Вважає це сексуальним домаганням. До літку 2020 року вона мешкала в квартирі позивача. В неї були ключі від вхідних дверей квартири. В 2020 році в квартирі з`явилася сигналізація. Хто її встановив їй не відомо. Допитані свідки - подружжя [PERSON] і [PERSON] показали, що тривалий час знайомі з [PERSON] . З 2013 року орендувала квартиру у [PERSON] , яка в подальшому стала предметом договору довічного утримання між ним і матір`ю [PERSON] - [PERSON] . Під час оренди [PERSON] здійснювала поточний ремонт у квартирі позивача. Ніколи не бачили речей [PERSON] у цій квартирі. Через деякий час [PERSON] повідомила, що її співпраця з [PERSON] підходить до завершення, оскільки він запропонував їй народити дитину. Допитаний як свідок [PERSON] пояснив суду, що підтримує з дочкою відповідача - [PERSON] близькі стосунки. Надав пояснення - аналогічні за змістом поясненням свідка [PERSON] . Зазначив, що договір довічного утримання був ініційований [PERSON] , як вдячність за допомогу [PERSON] у похованні його сина у с. Опошня Полтавської області. Оскільки у [PERSON] були боргові обтяження, тому договір від 05.11.2021 оформили на її матір - [PERSON] . Позивач казав, що ми всі єдина для нього сім`я. [PERSON] займалася оформленням спадщини після сина. Крім цього, 28 травня 2020 року позивач склав заповіт на кв. [ADDRESS] на [PERSON] , який на даний час скасував. Під час особистої зустрічі з [PERSON] він йому казав, що [PERSON] забрала в нього його паспорт громадянина України, посвідчення ліквідатора аварії на Чорнобильській АЕС, однак це не відповідає дійсності, оскільки ці документи були в машині [PERSON] . В 20-х числах червня 2020 року разом із свідком [PERSON] склали акт робіт щодо виконання умов договору довічного утримання, однак при зустрічі позивач відмовився його підписувати, оскільки, на його думку, він не виконувався. Заявляв [PERSON] у присутності свідка [PERSON], що б вона читала договір. Вважає, що [PERSON] бажав «подружитися» з [PERSON] , як чоловік і жінка. Йому відомо, що [PERSON] зламав замки квартири, яка є предметом договору утримання від 05.11.2019, поставив свої замки і сигналізацію. У кінці серпня 2020 року [PERSON] залишила квартиру [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про розірвання договору довічного утримання (догляду), суд дійшов наступних висновків. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Звертаючись з позовом до суду (позовна заява у редакції від 20.08.2020р.), як на підставу звернення [PERSON] вказав невиконання умов договору довічного утримання, яке виявилося у: 1) несплаті Відповідачкою 8000 гривень у якості щомісячного матеріального забезпечення; 2) несплаті комунальних та інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначений квартирі Відчужувача (п.6 Договору); 3) протиправному позбавленні Позивача «права проживати у квартирі [NUMBER] яка згідно договору була надана йому для проживання у ній довічно» (надалі по тексту - «Квартира»), - Відповідачкою та її донькою [PERSON] ; 4) Відповідач фактично проживає не у м. Києві, а у м. Суми, і ці обставини, на думку Позивача, «унеможливлюють або, як мінімум, ускладнюють виконання Відповідачем своїх обов`язків за договором, а відтак позбавляють Позивача можливості отримувати визначені у цьому Договорі види догляду, на які він розраховував, укладаючи з Відповідачем зазначений Договір». Також у позовній заяві від 30.11.2020р. Позивач доповнив наступними доводами, а саме вважає, що Договір довічного утримання має бути розірваний у зв`язку: 1) з тим, що Відповідачка «самовільно, без попередження Позивача змінила вхідний замок до квартири ... та залишила [PERSON] в такий спосіб просто неба»; 2) «з мотивів свідомого ігнорування [PERSON] звичайних потреб одинокої людини з спілкування». Під час розгляду справи Позивач та його представник наполягали на тому, що Відповідачка не виконувала умови договору взагалі, а той факт що договір виконувався іншими особами, а саме: [PERSON] - донькою Відповідачки та [PERSON] , не має жодного значення. Під час розгляду справи, на підставі пояснень сторін у справі, допиту свідків, письмових доказів), судом встановлено та не оспорювалося сторонами, що укладаючи договір довічного утримання, сторони з самого початку передбачали, що він виконуватиметься членом сім`ї Відповідачки - її донькою [PERSON] . До цього висновку суд доходить також з того, що у судовому засіданні, яке відбулося 23.11.2021р. Позивач стверджував, що деякий час (до отримання дублікату договору довічного утримання у нотаріуса) вважав, що уклав договір з [PERSON] . Також у цьому засіданні Позивач підтвердив, що договір довічного утримання виконувався саме [PERSON] (в тій частині, в якій Позивач не заперечував його виконання) і всі перемовини з питань виконання договору він вів саме з [PERSON] . Не заперечував Позивач і того факту, що ряд послуг, які передбачені умовами договору довічного утримання, він отримував і від [PERSON] - товариша [PERSON] . Позивач не відмовлявся та не заперечував проти такого виконання умов договору до середини 2020 року. Наявність таких відносин підтвердили і свідки, які бачили, як [PERSON] та [PERSON] опікуються Позивачем та його справами. Таким чином вбачається, що Позивач усі умови довічного утримання обговорював саме з [PERSON] , у момент укладання договору бажав, щоб саме вона виконувала договір довічного утримання, а в подальшому приймав виконання договору довічного утримання саме від [PERSON] . Судом враховано, що до липня 2020 року Позивач не звертався до Відповідачки з вимогою про належне виконання умов договору, в тому числі і в частині сплати 8 000,00 гривень щомісячного утримання. При цьому Позивач у судових засіданнях визнав, що під час виконання умов договору довічного утримання [PERSON] були здійснені значні грошові витрати, зокрема на ремонтні роботи на дачі Позивача у с. Зазим`я та інші витрати, зокрема на оформлення спадкових прав Позивача та відновлення документів за кордоном (поїздка [PERSON] до м.Алмати (Казахстан). З показань свідків та пояснень самого Позивача чітко випливає, що між Позивачем та [PERSON] до деяких пір існували довірливі стосунки, а Позивач став членом сім`ї [PERSON] , та вони разом узгоджували свої плани, планували дозвілля. Тому вбачається, що станом на 24.06.2020р. Позивач не висував Відповідачці чи члену її сім`ї [PERSON] , яка безпосередньо здійснювала догляд за Позивачем та виконувала договір довічного утримання, жодних претензій в частині плати 8000 гривень. В той же час, [PERSON] , за погодженням з Позивачем, не оплачувала ці кошти на банківський рахунок Позивача, оскільки витрачала кошти на ремонт майна Позивача, несла інші витрати, які не пов`язані з виконанням інших умов договору довічного утримання, але яких потребував чи про які просив Позивач: витрати на оформлення спадкових прав Позивача, у т.ч. дві поїздки в Алмати, витрати, пов`язані з оформленням та продажем спадкового майна Позивача. У зв`язку з вищевикладеним, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12- 79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Також відповідно до правових висновків Верховного Суду вбачається, а саме: «не усяке порушення договору, навіть якщо це прямо прописано у договорі, - є підставою для розірвання договору. Вирішуючи питання про розірвання договору в зв`язку з його невиконанням, - суд має враховувати права та інтереси обох сторін договору, з`ясувати, чи є порушення суттєвим для сторони, яка вимагає розірвання договору та чи не поставить розірвання договору у явно невигідне становище іншу сторону договору.». Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання. Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» - позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Окремо заслуговує на увагу те, що з пояснень сторін та показів свідків вбачається суперечливість поведінки позивача. Оскільки, до липня 2020 року Позивач не звертався до Відповідачки з вимогою про належне виконання умов договору, в тому числі і в частині сплати 8 000,00 гривень щомісячного утримання. Перша така вимога була здійснена 17.07.2020р., повторна вимога була здійснена 26.07.2020р., а вже 20.08.2020р. Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Також сторонами зазначено, що така поведінка Позивача свідчить не тільки про суперечливість у поведінці Позивача, але і про те, що порушення договору (якщо воно і є), не є для нього значним, значимим, він не зацікавлений у виконанні умов договору. Відповідачка окремо зауважувала, що Позивач звернувся з позовом до суду саме після того, як умова договору про сплату 8 000,00 гривень щомісячних платежів стала виконуватися шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Позивача, а не так, як було до цього. Таким чином, на підставі дослідження та оцінки доказів, наданих сторонами у справі, їх особистими поясненнями, та допитом свідків вбачається, що доводи Позивача про те, що йому не надавалося утримання у межах оспорюваного договору довічного утримання спростовується наявними доказами. Щодо тверджень позивача про те, що його було позбавлено житла, суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 750 ЦК України, набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). Однак в абзаці 2 частини 1 статті 750 ЦК України уточнено, що «у цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати». Як було пояснено сторонами, Позивач тривалий час до укладення Договору не проживав у спірній Квартирі, оскільки мав інше житло, а саме у квартирі [ADDRESS] . Тому на час укладання Договору у сторін не виникало питання про місце проживання Позивача. Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що Позивача було позбавлена права проживати у . відчуженій за договором довічного утримання Квартирі. Щодо виконання умов договору довічного утримання членом сім`ї набувача суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 752 ЦК України, у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім`ї набувача або іншій особі за їхньою згодою. Відповідно до наданих доказів, та наведене не спростовувалося самими сторонами вбачається, що з самого початку обов`язки набувача виконувалися членом сім`ї набувача (донькою Відповідача) та іншою особою ( [PERSON] ). І така згода з боку Позивача існувала, оскільки, Позивач, укладаючи договір довічного утримання, достовірно знав, що виконувати його буде [PERSON] . Також судом враховано, що Позивач приймав догляд від [PERSON] , а за дорученням [PERSON] , і від [PERSON] . Також не спростовано сторонами, що до серпня 2020 року Позивач був цілком задоволеним отримуваним доглядом та жодних претензій не висував. Так в ході судового розгляду не знайшов підтвердження обставина щодо невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, а тому позовні вимоги в цій частині є недоведеними. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладено та Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 16, 19, 610, 611, 651, 744, 749, 750, 751, 752, 755 ЦК України, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12- 79гс19), постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19, та

Outcome: dismissed