Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

04.10.2016 року до суду звернувся представник позивача з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача штраф згідно п. 19 Договору застави рухомого майна № ZXA019500.218594.002 від 21.01.2014 року в розмірі 9435,00 грн., стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № IKAPNABG.238079.001 17.06.2015 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № IKAPNABG.218594.001 від 21.01.2014 року у розмірі 56573,76 грн. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 21.01.2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № IKAPNABG.218594.001, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 49003,21 грн. на придбання автомобіля на строк до 20.01.2021 року з процентною ставкою за користування кредитом 16,99% річних. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі. 21.01.2014 року в забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна № ZXA019500.218594.002 , згідно якого останній передав в заставу банку придбаний автомобіль GEELY, модель СК 1.5L, 2013 року випуску, д.н. [NUMBER]. Згідно п. 17.1 вказаного договору, заставодавець зобов'язався страхувати предмет застави на користь заставодержателя у страховій компанії, узгодженій з Заставодержателем. Не пізніше, ніж на один банківський день до закінчення строку дії договору страхування наземного транспорту, заставодавець зобов'язаний продовжити строк дії цього договору страхування на такий самий строк та надати докази оплати страхового платежу або укласти новий договір страхування на користь заставодержателя у страховій компанії, узгодженій заставодержателем, та надати заставодержателю докази сплати страхового платежу. Але, відповідачем [PERSON] було порушено вказаний пункт договору, внаслідок чого на підставі п. 19 Договору застави, позивач просить стягнути з нього штраф. Крім того, в забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] 21.01.2014 року року укладено договір поруки № PX029031.218600.001, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] відповідає за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. 12.05.2016 року позичальнику, а 27.05.2016 року поручителю направлялись вимоги, в яких позивач вимагав усунути порушення зобов'язань щодо сплати кредиту, достроково повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, проте вимоги Банку виконано не було. Таким чином, станом на 23.09.2016 року загальна заборгованість за вказаним кредитним договором становить 56573,76 грн., яка складається з наступного: поточна заборгованість за кредитом- 36254,72 грн., прострочена заборгованість за кредитом - 4322,13 грн., нараховані проценти на поточну заборгованість - 379,04 грн., прострочена заборгованість по сплаті процентів - 2626,28 грн., заборгованість по комісії- 0,00 грн., пеня - 12550,13 грн., штраф згідно п. 6.5 кредитного договору - 441,46 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в своєму позові просить розглянути справу без участі представника позивача, а в разі неявки відповідача у заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивач не повідомив відповідача про виниклу заборгованість, та порука за даним договором є припинена, та також має місце збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.01.2014 року між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» було укладено кредитний договір № IKAPNABG.218594.001, згідно умов якого банк на умовах, визначених цим договором, надав позичальнику у тимчасове, платне користування грошові кошти в сумі 49003,21 грн. на придбання автомобілю на строк до 20.01.2021 року з процентною ставкою 16,99% річних. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Згідно вимог ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений строк. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. 21.01.2014 року в забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна № ZXA019500.218594.002 , згідно якого останній передав в заставу банку придбаний автомобіль GEELY, модель СК 1.5L, 2013 року випуску, д.н. [NUMBER]. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно п. 17.1 вказаного договору, заставодавець зобов'язався страхувати предмет застави на користь заставодержателя у страховій компанії, узгодженій з Заставодержателем. Не пізніше, ніж на один банківський день до закінчення строку дії договору страхування наземного транспорту, заставодавець зобов'язаний продовжити строк дії цього договору страхування на такий самий строк та надати докази оплати страхового платежу або укласти новий договір страхування на користь заставодержателя у страховій компанії, узгодженій заставодержателем, та надати заставодержателю докази сплати страхового платежу. Пунктом 19 вказаного договору передбачено, що у випадку порушення заставодавцем будь-якого із зобов'язань, передбачених п. 17.1, 17.4, 17.7 цього договору, він сплачує на користь заставодержателя штраф у розмірі 15% від вартості предмету застави. Тому, позовна вимога про стягнення з відповідача [PERSON] є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, 21.01.2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № PX029031.218600.001, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до п.14 вказаного договорів поруки, порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель [PERSON].) взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами не пізніше 20 січня 2021 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручителі відповідають перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителів. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як вбачається з пункту 2.4 кредитного договору, періодом сплати кредиту, комісії та процентів: з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з наступного місяця, після дати підписання цього договору. Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителів. У разі пред'явлення банком вимог до поручителів більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя. Аналогічні висновки містяться в Постанови ВСУ у справі 6-745ц15 від 01.07.2015 року, де зазначено, якщо умовами кредитного договору повернення боргу передбачено періодичними, щомісячними платежами, а тому позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу, а тому суд враховує що припинення поруки у зв'язку зі спливом шестимісячного строку окремо до кожного періодичного платежу погашення боргу за кредитним договором, що є підставою для визнання поруки припиненою згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України. Виходячи з приписів ст. 559 ЦК України, та те, що позивач в своєму позові вказує, що починаючи з березня 2014 року відповідач періодично допускав прострочки, на що йому було надіслано вимогу, в вересні 2015 року позичальник вчергове допустив прострочку, яку не погасив і до цього часу, а позов надісланий до суду 04.10.2016 року, тобто більше ніж через 6 місяців, то порука відповідача [PERSON] є припиненою, а тому в позові щодо стягнення з [PERSON] коштів за вказаним договором слід відмовити. А посилання представника відповідача, що був збільшений обсяг відповідальності поручителя є необгрунтованим, оскільки штраф позивач просить стягнути лише з відповідача [PERSON], а що стосується п. 6.1 кредитного договору, то відповідач в договорі поруки підтвердила, що вона відповідає за виконання зобов'язань, включаючи сплату процентів, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Суду наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором, яка станом на 23.09.2016 року складає 56 573,76 грн., що складається з поточної заборгованості за кредитом- 36254,72 грн., простроченої заборгованості за кредитом- 4322,13 грн., простроченої заборгованості за процентами - 2626,28 грн., поточної заборгованості за процентами - 379,04 грн., заборгованість за штрафами та/або пенею - 12550,13 грн., та штраф відповідно до кредитного договору - 441,46 грн. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами кредитного договору, а саме пунктом 6.3 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за порушення строків сплати процентів за користування кредитом. У той самий час, згідно з пунктом 6.5 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів за кожним із грошових зобов'язань, яку позивач просить стягнути. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Наведені положення обґрунтовані та враховані судом, тому суд виключає штраф згідно п. 6.5 кредитного договору із суми стягнення, що покладають на відповідача подвійну відповідальність за порушення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором. Позивач надсилав вимоги відповідачам про погашення суми заборгованості, але вони були залишені без задоволення. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] штраф згідно п. 19 договору застави рухомого майна №ZXA019500.218594.002 від 21.01.2014 року в розмірі 9435,00 грн., та заборгованість за кредитним договором №IKAPNABG.218594.001 від 21.01.2014 року у розмірі 56 159,30 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд також стягує з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial