Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому у урахуванням уточнених вимог просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 10 920,00 грн., та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 21 294 грн., судовий збір 840,80 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 01.04.2018 року на підставі наказу №30/03-1 від 30.03.2018 його було прийнято на роботу на посаду головного спеціаліста ДП «Південдіпрошахт» та звільнено 30.12.2019. Починаючи з 01.11.2018 по 30.12.2019 відповідач не сплатив йому заробітну плату, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 10920 грн. Починаючи з 01.01.2020 по 27.04.2020 його середній заробіток під час затримки виплати заробітної плати при звільненні складає 21\~294 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.03.2020 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з несплатою судового збору та іншими недоліки, вказані недоліки позивачем усунуто. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.04.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином, надала відзив на позов, у якому позовні вимоги визнав та просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, доводи викладені відповідачем у відзиві на позов, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію наказу та трудової книжки, згідно якої наказом №30/03-1 від 30.03.2018 [PERSON] зараховано на роботу до ДП «Південдіпрошахт» на посаду головного спеціаліста. Згідно з записом в трудовій книжці та копії наказу №30/12-4 від 30.12.2019 [PERSON] з 30.12.2019 звільнено на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін). Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до п.2, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати від 8 лютого 1995 р. №100 від в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна вимога. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку за числом робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Позивачем надано також довідку №30/12-4 від 30.12.2019 з місця роботи, яка не приймається судом як доказ, оскільки довідка має такий самий вихідний номер та дату, як і наказ про звільнення позивача. Крім того, суду не надано доказів, що станом на момент видачі довідки 30.12.2019 року [PERSON] , який її підписав, був керівником ДП "ПІВДЕНДІПРОШАХТ", не був відсторонений від виконання обов`язків, тобто мав повноваження на підписання такої довідки. Крім того, позивачем не надані відомості з персоніфікованого обліку загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5), що йому взагалі нараховувалась заробітна за період з 30.03.2018 по 30.12.2019, хоча позивач стверджує, що заборгованість почала виникати лише з 01.11.2018 року. Позивачем також не надано розрахункових листів. Відповідно до частин 2, 8\~ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього\~Закону\~нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої\~статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої\~статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Частиною 2\~ст. 24 вказаного Закону\~визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої\~статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього\~Закону\~нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Разом з тим, в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі письмові докази в підтвердження вищенаведених обставин, індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 позивачем не надано. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України). Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період. Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначає, що наявна заборгованість по заробітній платі за період з 01.11.2018 року по 30.12.2019 року в сумі 10920 грн., однак належних та допустимих доказів наявності нарахованої та невиплаченої заробітної за вказаний період саме в цій сумі не надає. Згідно з абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема,\~наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», передбачено типову форму № П-5 «Табель обліку використання робочого часу». Табелів обліку використаного робочого часу за 01.11.2018 року по 30.12.2019 року відповідач суду не надав, що унеможливлює визначення кількості відпрацьованих днів за вказаний період. Крім того відсутні докази встановленого позивачу розміру заробітної плати. Отже за відсутності зазначених доказів, суд позбавлений навести в рішенні суду розрахунки сум, що підлягають стягненню. Будь-яких клопотань з приводу надання доказів позивачем не заявлено. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 5\~ст. 263 ЦПК України\~обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б відповідали фактичним обставинам справи. Стосовно визнання відповідачем позову, суд зазначає наступне. Згідно ч.1, ч.4 ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тобто саме лише визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення, оскільки необхідною умовою є наявність законних підстав для задоволення позову. Оскільки матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження позовних вимог, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] до ДП «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі та вважає за необхідне відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, то підстави для стягнення з відповідача судового збору відсутні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed