Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору про передачу майнових прав інтелектуальної власності недійсним, посилаючись на те, що позивачу стало відомо про те,що 2.09.13р. між [PERSON],[PERSON] та [PERSON]було укладено договір про передачу(відступлення) майнових прав інтелектуальної власності №0209/13,предметом якого стали майнові права інтелектуальної власності на розроблені [PERSON],[PERSON] об»єкти інтелектуальної власності,а саме збірку із 6 малюнків «Філіжанка»,які ,як зазначено у п.1.1. Договору, розроблені ними в порядку індивідуальної розробки з 2.04 по 29.08.2013р., що не відповідає дійсності, оскільки, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТзОВ «Гал-Леобуд» з 2.11.12р.по 15.07.14р.та займала спершу посаду менеджера з маркетингу у відділі маркетингу,а з 1.07.13р.-начальника відділу маркетингу .[PERSON]А.з 19.11.12р.по 03.09.13р.працювала в ТзОВ «Гал-Леобуд» на посаді дизайнера відділу маркетингу.Оскільки,спірні об»єкти інтелектуальної власності були розроблені відповідачами під час перебування в трудових відносинах з товариством та в порядку виконання ними своїх службових обов»язків,вони є службовим твором ,виключне право на який належить роботодавцю. В серпні 2013р.позивачем було введено в господарський обіг 4 види кави під торгівельною маркою із словесним зображенням «Філіжанка»на підставі Ліцензійного договору про передачу прав на використання знаку для товарів і послуг від 20.02.13р.,що був укладений між ТзОВ «Гал-Леобуд»з однієї сторони та [PERSON],[PERSON]М.з другої сторони,що є співвласниками ТМ»Філіжанка».Дизайн упаковки,яка використовується для пакування продукції,був розроблений дизайнером відділу маркетингу товариства [PERSON]Враховуючи те,що [PERSON]та [PERSON] не належали майнові права на об»єкти інтелектуальної власності,вони не мали жодних правових підстав їх передавати.Просить визнати недійсним договір про передачу(відступлення) майнових прав інтелектуальної власності від 02.09.13р. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві.Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON]А.у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила,що працювала дизайнером в ТзОВ «Гал-Леобуд»,в її обов»язки входила розробка дизайну поліграфії соків,алкогольних виробів.До неї звернулась її керівник [PERSON]щодо розробки дизайну для пакування кави.Малюнки вона розробляла вдома та коли був вільний час на роботі.Вона є автором ідеї,малюнків,назви.Вказані малюнки вона показувала менеджеру та погоджувала колір упаковки з ТЗОВ»Віденська кава».В подальшому вона уклала Договір про відступлення майнових прав на об»єкт інтелектуальної власності.Чи ознайомлювали її з посадовою інструкцією не пам»ятає. Відповідач [PERSON] Т,Ю. та його представник позовні вимоги не визнали та пояснили,що він з [PERSON]вирішили втілити в життя ідею щодо продажу кави «Філіжанка».Дружина в той час працювала в ТзОВ «Гал-Леобуд»,директор та співвласник якого [PERSON]-їх родич,запропонував свою допомогу у розповсюдженні кави,вони стали співвласниками торгової [PERSON]дав дозвіл на її використання,між ним та ТзОВ «Гал-Леобуд» було укладено ліцензійний договір ,строк дії якого закінчився у 2015р.Після закінчення договору він не давав згоди на розповсюдження кави «Філіжанка» і в даний час лише він є власником цієї торгової марки.Просять у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON]О.в судовому засіданні 2.10.17р.проти позову заперечила та пояснила,що працювала у позивача начальником відділу маркетингу, З посадовою інструкцією її не [PERSON] була в її підпорядкуванні.ЇЇ чоловік хотів створити торгову марку кави ,для втілення цієї ідеї в життя уклав договір з [PERSON]. Вони працювали в післяробочий час,у вихідні дні,оплату за виконану роботу проводив її чоловік. Відповідач [PERSON]О.в судове засідання не з»явилась,про причини неявки суд не повідомила,хоч належно увідомлена про час та місце розгляду справи.За наведених обставин, суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності,відповідно до ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що [PERSON] [PERSON]працювала в ТзОВ «Гал-Леобуд» з 2.11.12р.по 15.07.14р.та займала спершу посаду менеджера з маркетингу у відділі маркетингу,а з 1.07.13р.-начальника відділу маркетингу,що стверджено наказом №114/к про прийняття на роботу , наказом №84/к про переведення на іншу роботу ,наказом №163/к про припинення трудового договору. [PERSON]А.з 19.11.12р.по 03.09.13р.працювала в ТзОВ «Гал-Леобуд» на посаді дизайнера відділу маркетингу,що вбачається з наказу №120/к про прийняття на роботу та наказу № 136/к про припинення трудового договору. Як вбачається з ліцензійного договору №10-02/13-ІТМ від 20.02.13р.,укладеного між ліцензіарами [PERSON],[PERSON]-власниками знаку для товарів і послуг «Філіжанка» та ліцензіатом ТзОВ «Гал-Леобуд»,ліцензіари надали ліцензіату за винагороду на строк дії цього договору ліцензію на використання Торговельної марки щодо усіх товарів і послуг,для якихТорговельна марка зареєстрована за класами МКТП. Згідно п.5 даного договору,такий діє до 21.07.14р.включно. 27.08.13р.між ТзОВ «Гал-Леобуд» та ТзОВ»Віденська кава» було укладено Договір поставки №3/56,згідно якого ТзОВ»Віденська кава» зобов»язалась продати,а ТзОВ «Гал-Леобуд»зобов»язалось купити та оплатити каву мелену і в зернах,виготовлену на замовлення покупця та упаковану продавцем в упаковку,виготовлену із використанням власної торгової марки покупця.Термін дії даного договору до 31.12.15р. 02.09.2013р.міжЧуніс(в даний час прізвище змінено на [PERSON]) А.А.-автор,[PERSON] авторз однієї сторони та [PERSON]-правонаступник-з другої сторони було укладено договір про передачу(відчуження) майнових прав інтелектуальної власності №0209/13. Предметом даного договору є майнові права інтелектуальної власності на розроблені автором об»єкти інтелектуальної власності,а саме збірку із 6 малюнків «Філіжанка»,які ,як зазначено у п.1.1. Договору, створені творчою працею Автора в порядку індивідуальної розробки з 2.04.2013р. по 29.08.2013р. Постановою від 27.01.16р. СУ ГУНП у Львівській області ,закрито кримінальне провадження ,внесене 4.09.15р.до ЄРДР за №12015140000000382 за фактом вчинення [PERSON] незаконного використання запатентованого за [PERSON] промислового зразка,у зв»язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопрушення,передбаченого ч.3 ст.177 КК України. Із свідоцтв на знак для товарів і послуг №226390 ,№ 226391,№ 226392,№ 226393,№ 226394 ,зареєстрованих в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10.05.16р.,вбачається,що власником зображень знака «Філіжанка»Львівська, Цісарська,Королівська,Панська та Галицька є [PERSON]. Право інтелектуальної власності ,відповідно до положень ст.418 ЦК України,-це право особи на результат інтелектуальної,творчої діяльності або на інший об»єкт права інтелектуальної власності,визначений ЦК України та іншим законом.Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та майнові права інтелектуальної власності.ПРаво інтелектуальної власності є непорушним,ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні,крім випадків,передбачених законом. Майнові права інтелектуальної власності визначені ст.424 ЦК України. Автором, відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» - є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Службовий твір це твір, створений автором у порядку виконання службових обов'язків відповідно до службового завдання чи трудового договору (контракту) між ним і роботодавцем. Статтею 31 даного Закону передбачено,що Автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані. Аналогічне право передбачене і ст.427 ЦК України. Як вбачається із 429 ЦК України, особисті немайнові права інтелектуальної власності на об»єкт,створений у зв»язку з виконанням трудового договору належать працівнику,який створив цей об»єкт. Майнові права інтелектуальної власності на об»єкт,створений у зв»язку з виконанням трудового договору належать працівнику,який створив цей об»єкт та юридичній або фізичній особі,де або в якої він працює,спільно,якщо інше не становлено договором.Особливості здійснення майнових прав інтелектуальної власності на об»єкт,створений у зв»язку з виконанням трудового договору можуть бути встановлені законом. Відповідно до ст.16 Закону України «Про авторське право і суміжні права» ,авторське особисте немайнове право на службовий твір належить його автору. Виключне майнове право на службовий твір належить роботодавцю, якщо інше не передбачено трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем. За створення і використання службового твору автору належить авторська винагорода, розмір та порядок виплати якої встановлюються трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем. Як зазначено у п.24,25 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» ,якщо твір створено у порядку виконання працівником трудового договору (контракту) і в межах строку його дії, тобто при виконанні службових обов'язків і за службовим завданням роботодавця, то особисті немайнові права автора твору належать працівникові; вони є невідчужуваними. Майнові права на об'єкт авторського права і (або) суміжних прав, створений у зв'язку з виконанням трудового договору, належать працівникові, який створив цей об'єкт, та юридичній або фізичній особі, де або в якої він працює, спільно, якщо інше не встановлено договором (частина друга статті 429 ЦК). Якщо в трудовому або цивільно-правовому договорі між працівником і роботодавцем (юридичною або фізичною особою, де або в якої він працює) не передбачений інший порядок здійснення майнових прав на створений вказаний об'єкт, то вони мають спільні права як на отримання свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, так і на використання такого об'єкта. Порядок здійснення майнових прав на такий об'єкт може бути врегульований цивільно-правовим договором. У разі передання (відчуження) працівником роботодавцю всіх майнових прав на твір, створений ним у порядку виконання трудового договору, працівник втрачає ці права, залишаючись носієм особистих немайнових прав. За створення і використання службового твору автору належить авторська винагорода, розмір та порядок виплати якої встановлюються трудовим договором (контрактом) або цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем. При цьому трудовим договором між ними може передбачатися умова щодо укладення цивільно-правового договору про створення об'єкта авторського права і (або) суміжних прав та обов'язок працівника щодо сповіщення про створення такого об'єкта. Виплата працівникові заробітної плати не є тотожною виплаті йому авторської винагороди за створений твір у зв'язку з виконанням трудового договору, оскільки, заробітна плата - це винагорода за виконану роботу залежно від певних умов, а авторська винагорода - це всі види винагород або компенсацій, що виплачуються авторам за використання їх творів, які охороняються в межах, встановлених авторським правом. У разі, коли між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру авторської винагороди, суди при обчисленні такої винагороди мають керуватися положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 року N 72 "Про затвердження мінімальних ставок винагороди (роялті) за використання об'єктів авторського права і суміжних прав". Відповідно до ст.60 ЦПК України,кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вонаь посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Однак,позивачем ,в порушення вимог ст.60 ЦПК України ,не надано суду належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог,зокрема- не надано посадової інструкції дизайнера та начальника відділу маркетингу ,відсутні будь-які відомості про створення відповідачками об»єктів інтелектуальної власності під час виконання та на виконання трудових обов»язків у позивача,про виплату відповідачам авторської винагороди. Не є належним та допустимим доказом наданий позивачем рекламний відеоролик «кава Філіжанка» та графік програм телекомпанії Міст,оскільки, останні не доводять створення відповідачами збірки малюнків кава«Філіжанка» на виконання трудового договору чи за службовим завданням позивача. Оцінивши зібрані докази в їх сукупності,суд приходить до висновку,що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed