Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що з січня 2001 року постійно проживає в будинку [ADDRESS] разом із своєю дружиною. Після смерті дружини, [PERSON] ([INFO]) позивач звернувся до Гребінківської державної нотаріальної контори стосовно оформлення права власності на спірний будинок, натомість нотаріусом було відмовлено в оформленні права власності на спірний будинок. Позивач зазначає, що спірний будинок належав матері дружини позивача, яка його заповіла своєму сину, що помер 30.03.2000 року. Інформації щодо подання заяви про прийняття спадщини спадкоємцями першої черги [PERSON] на спірний будинок немає. Тому позивач просить визнати за ним право власності на спірний будинок за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач надіслав суду лист, в якому просив розглядати справу без його участі. Третя особа надіслала суду лист, в якому просила розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши позивача та його представника дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом достовірно встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 10.07.1989 [NUMBER]. [PERSON] за життя склала заповіт відповідно до якого заповіла: належний їй будинок з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] своїм синам [PERSON] та [PERSON]; належний їй будинок з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] своїй дочці [PERSON]. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 01.11.1989 року [NUMBER]. 09.11.1989 року [PERSON] (дочка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 25.05.1957 року [NUMBER], копією свідоцтва про укладення шлюбу від 21.08.1976 року [NUMBER]) звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (будинок за адресою [ADDRESS]) 05.12.1989 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS]) [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності за заповітом від 14.02.1991 року р/н 1-543. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 28.03.2013 року [NUMBER]. Позивач є чоловіком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 26.08.1976 року [NUMBER]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна за адресою [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні. Згідно квитанцій, копії яких містяться в матеріалах справи, позивач сплачує вартість комунальних послуг у спірному будинку. Постановою державного нотаріуса Гребінківської державної нотаріальної контори від 06.06.2014 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона живе по сусідству з позивачем через дорогу, а позивач проживає у спірному будинку 1992 року разом з дружиною, яка померла 2 роки тому назад. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР спадкодавцем ([PERSON]) визначено спадкоємцями за заповітом (щодо будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS]) двох синів - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до норм ст. 548, п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], подавши заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Згідно ст. 551 ЦК УРСР, враховуючи те, що [PERSON] не встиг прийняти спадщину, то спадкоємці останнього мають право на прийняття належної йому частки спадщини (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Доказів того, що спадкоємці [PERSON] звернулися із заявами про прийняття спадщини суду не надано. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], при цьому останній помер до закінчення 6 місячного строку після відкриття спадщини та не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину. Оскільки позивачем заявлено вимогу про визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок, який увійшов до спадкової маси, право на яку набув [PERSON], то вказана справа стосується осіб, які мають за законом успадкувати майно після смерті [PERSON] Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа,яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначена правова позиція знайшла свої відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". В судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що вони обізнані з тим, що вказане майно заповідано іншим особам, які вже померли. Позивач пояснив, що [PERSON] сім'ї не мав, а сім'я [PERSON] проживає в місті Сімферополь в Криму і позивач з ними відносин не підтримує. Отже, позивач знає, що це майно йому не належить, позивач не отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього, і знає хто може претендувати на спірне майно. Судом в судовому засіданні роз'яснено позивачеві та його представнику право звернутися до суду із клопотанням про витребування документів та інформації, достатніх для встановлення місця проживання спадкоємців [PERSON] для визначення належного відповідача у справі. При цьому позивач та його представник зазначили, що в цьому немає потреби, оскільки підставами позову є визнання права власності не в порядку спадкування, а визнання права власності саме за набувальною давністю, а тому встановлення спадкоємців [PERSON] не має значення для вирішення справи. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, суд виходить, зокрема, з наступного: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК) (п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5) З матеріалів справи вбачається, що особою яка мала право на спірне майно був [PERSON], а після смерті останнього - його спадкоємці. Позивач та представник позивача в судовому засіданні пояснили, що спірний будинок не було визнано безхазяйною річчю, і така процедура не була розпочата. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5). З матеріалів справи вбачається, що стороні позивача відомо хто є претендентами на спірний будинок, проте сторона позивача з ними відносин не підтримує, розшукати їх не бажає та заявив позов до іншої особи - Гребінківської селищної ради, яка є неналежним відповідачем у справі. Отже, позивач є недобросовісним, протягом всього часу володіння майном знав про наявність інших претендентів на це майно; отримав спірне майно з підстав, не достатніх для того, щоб мати право власності на нього; знав і не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності; позивач не прагне відшукати родичів померлого [PERSON], які претендують на вказане майно; заявив позов до неналежного відповідача. Відповідно, позов є необгрунтованим, матеріалами справи не підтверджується та задоволенню не підлягає, а суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS], за набувальною давністю, в порядку передбаченому ст. 344 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed