Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

20 серпня 2019 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок позбавлення волі понад строк встановлений вироком суду, свої вимоги обґрунтовує тим, що за вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області його, [PERSON] , визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 5(п`ять) місяців позбавлення волі. Строк відбуття покарання суд вирішив обчислювати з моменту його затримання - 08 липня 2017 року. Вказує на те, що у строк відбуття покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення та перебування під вартою в рамках даного кримінального провадження з 08 липня 2017 року по 21 грудня 2018 року. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зі змінами внесеними ЗУ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, зазначає, що суд визнав його таким, що відбув покарання у виді позбавлення волі за цим вироком. Зазначає що у мотивувальній частині вироку суд визначив, що відповідно до довідки ДУ «Бахмутська установа виконання покарань № 6» він утримувався під вартою в період часу з 08 липня 2017 року по 21 грудня 2018 року. Вважає, що його незаконно тримали під вартою понад строк встановлений вироком суду, внаслідок чого йому завдано моральної шкоди з боку органів досудового розслідування та прокуратури. У зв`язку із чим, просив суд ухвалити рішення яким стягнути з прокуратури, Державної казначейської служби шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду, на його користь моральну шкоду у розмірі 75114 грн. 00 коп. та витрати по сплаті експертизи у розмірі 30000 грн. 00 коп. та надання правової допомоги. Представником прокуратури Донецької області 11 листопада 2019 року до суду було спрямовано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник заявлені вимоги [PERSON] не підтримав, просив у позові відмовити у повному обсязі. Заперечення на позов обгрунтовані, тим, що [PERSON] 08 липня 2017 року вручено письмове повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України (ЄРДР № 12016050510003198). Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду від 08 липня 2017 року до підозрюваного [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб до 05 вересня 2017 року. У подальшому вказаний захід неодноразово продовжувався в тому числі під час судового розгляду до 21 грудня 2018 року. Під час судового розгляду кримінальної справи ухвалою Слов`янського міськрайонного суду 21 грудня 2018 року [PERSON] змінено запобіжний захід на домашній арешт, який діяв до моменту оголошення вироку 28 травня 2019 року. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання за даною статтею у виді позбавлення волі строком на 1 рік 5 місяців. Строк відбуття покарання обчислено з моменту затримання, 08 липня 2017 року. У строк відбуття покарання [PERSON] зараховано строк його попереднього ув`язнення та перебування під вартою в рамках кримінального провадження, а саме з 08 липня 2017 по 21 грудня 2018 року, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Вважає, що оскільки [PERSON] фактично відбув покарання у виді позбавлення волі за цим вироком, суд звільнив його від відбуття покарання у виді позбавлення волі у зв`язку з повним відбуттям покарання. Зазначає, що вирок суду не оскаржувався сторонами кримінального провадження та набрав законної сили. Вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Будь яких рішень передбачених пунктами ст. 2 Закону № 266/94-ВР, щодо права на відшкодування шкоди, відносно [PERSON] не приймалось. Тому право на відшкодування шкоди у [PERSON] відсутнє. Стосовно строку перебування під вартою [PERSON] відповідач вважає хибними посилання позивача на ч.5 ст. 72 України. Оскільки Закон № 266/94-ВР пов`язує відшкодування шкоди не зі строком позбавлення волі чи тримання під вартою, а з строком перебування під судом та слідством. У зв`язку з цим, позов про стягнення моральної шкоди в сумі 75 114 грн. 00 коп. задоволенню не підлягає. Крім того зазначає, що позивачем в позовних вимогах вказаний невірний спосіб стягнення коштів. У зв`язку з чим відповідач зазначив, що відповідно до ст. 25 БК України та п. 35 Порядку виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду здійснюється шляхом безспірного списання коштів державного бюджету з єдиного казначейського рахунку. Натомість, позивач вимагає стягнення коштів з прокуратури Донецькій області (не з держави та її казначейського рахунку), що суперечить зазначеним нормам та не може бути задоволено. Крім того, Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою (код ЄДРПОУ 37567646), з власними розрахунковими рахунками, балансовим майном. Як і інші юридичні особи, вона виплачує заробітну плату своїм працівникам, сплачує податки тощо. Вона не відповідає за дії, рішення або бездіяльність усіх інших державних органів. Навіть у разі наявності підстав для відшкодування (хоча прокуратура їх не визнає), стягнення має відбуватися за рахунок коштів Державного бюджету України, а не з окремої юридичної особи - Державної казначейської служби України. З огляду на викладене просив к задоволенні позову [PERSON] відмовити. 09 грудня 2019 року представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву [PERSON] , з якого слідує, що Державне казначейство України є юридичною особою, воно не є розпорядником коштів державного бюджету, визначених бюджетною програмою на виконання судових рішень, які знаходяться на єдиному казначейському рахунку. Кошторисом Казначейства не передбачено бюджетні асигнування (які перераховуються на рахунки ДКСУ) на виконання судових рішень. Отже відшкодування шкоди, заподіяної позивачу шляхом стягнення з Державної казначейської служби України є неможливим. З огляду на викладене вважає, що наведені позивачем обставини та правові підстави суперечать положенням Бюджетного кодексу України, а позовні вимоги не підлягають задоволенню. Позивач [PERSON] , повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву в якій просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, крім того просив суд справу розглянути без його участі за участю його представника [PERSON] .. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі на задоволення позовної заяви наполягав. Представник прокуратури Донецької області Ноздрьов С.В., повідомлений належним чином про дату та час судового засідання в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Представник Державної казначейської служби України - Смирнов О.В., повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій просив суд справу розглядати без його участі. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 липня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок позбавлення волі понад строк встановлений вироком суду передано на розгляд Слов`янському міськрайонному суду Донецької області . Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2019 року у справі відкрито спрощене провадження. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені в судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Згідно із довідкою № 1429-5000005712, [PERSON] взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК № 061494, [PERSON] є інвалідом 3-ї групи, інвалідність встановлена до 01 квітня 2020 року. Згідно із вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2019 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 5 місяців позбавлення волі. У строк відбуття покарання зараховано строк попереднього ув`язнення та перебування під вартою [PERSON] з 08 липня 2017 року по 21 грудня 2018 року розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 72 КК України із змінами внесеними ЗУ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року. Визнано [PERSON] таким, що відбув покарання у виді позбавлення волі за вироком суду. Відповідно до ч. 1 ч. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ЗУ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, частину п`яту статті 72 Кримінального кодексу України викладено в такій редакції: "5. Зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У разі призначення судом іншого покарання, ніж позбавлення волі, зарахування строку попереднього ув`язнення в межах того самого кримінального провадження здійснюється в такому порядку: 1) строк попереднього ув`язнення переводиться у строк позбавлення волі відповідно до співвідношення, визначеного абзацом першим цієї частини; 2) визначений відповідно до пункту 1 цієї частини строк позбавлення волі переводиться в інший призначений вид покарання відповідно до співвідношення, визначеного частиною першою цієї статті. При призначенні основного покарання, не зазначеного в частині першій цієї статті, суд зобов`язаний повністю звільнити засудженого від відбування такого основного покарання. У строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження. Суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті. У разі якщо до винесення вироку строк попереднього ув`язнення, відбутий особою, перевищуватиме співвідношення, визначене абзацом першим цієї частини, максимально можливий строк позбавлення волі, передбачений Особливою частиною цього Кодексу для злочину (злочинів), у якому (яких) підозрюється така особа, така особа має бути негайно звільнена судом з-під варти за ініціативою суду або за ініціативою особи, яка звільняється, або її захисника (законного представника) чи прокурора. Таке звільнення допускається на стадії судового розгляду кримінального провадження і на стадії досудового розслідування такого кримінального провадження". Відповідно до ч.1 ст. 122 КК України, умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, карається виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років. Як видно зі змісту вироку від 28 травня 2019 року, позивача було визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України, при цьому судом визначено покарання позивачеві в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України. Вирок позивачем не оскаржений та набув законної сили 01 липня 2019 року. Суд звертає увагу, що в тексті вироку відсутні посилання на те, що встановлений факт незаконного взяття і тримання під вартою [PERSON] , що є окремою підставою для відшкодування шкоди відповідно до п. 11 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, зі змісту тексту вироку суду видно, що відносно позивача був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою 08 липня 2017 року слідчим суддею Краматорського міського суду Донецької області, 21 грудня 2018 року [PERSON] звільнено з під варти у зв`язку із обранням йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Отже [PERSON] перебував під вартою на підставі ухвал суду про обрання запобіжного заходу та продовження запобіжного заходу до зміни запобіжного заходу в період з 08 липня 2017 року до 21 грудня 2018 року, що становить загальний строк - 1 рік 5 місяців 13 днів, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року дорівнювало 2 рокам 10 місяцям 26 дням та не перевищувало строки, визначені у абзаці 13 ч.5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд наголошує на тому, що, відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, судом було роз`яснено сторонам їхні процесуальні права та наслідки вчинення або невчинення відповідної процесуальної дії, а також повідомлено про обов`язок суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. Сторони в судове засідання не з`явилися, до суду подані заяви про слухання справи без участі учасників справи, просили розглянути справу на підставі наявних у ній даних та доводів, викладених у процесуальних документах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони своєю поведінкою щодо здійснення своїх процесуальних прав свідомо створюють такі умови за якими суд позбавлений можливості встановити повністю всі обставини справи щодо тримання під вартою позивача, що в свою чергу дозволяє суду сумніватися у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав та виконанні обов`язків щодо подання доказів. У зв`язку з цим, враховуючи те, що першочерговим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб( ст.2 ЦПК України), суд приходить до висновку про можливість застосування ч. 7 ст. 81 ЦПК України, за якою визначено можливість суду щодо збирання доказів, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів та зважаючи на можливість суду здійснення перевірки доводів учасників шляхом огляду та долучення процесуальних документів з ЄДРСР, судом оглянуті процесуальні рішення, прийняті в рамках досудового слідства та судового розгляду щодо обрання запобіжного заходу позивачу та його продовження. Зі змісту вказаних рішень видно, що рішення про обрання запобіжного заходу [PERSON] та продовження строку тримання під вартою не оскаржувалися, жодних даних про те, що його було незаконно затримано, рішення не містять. Питання про продовження строку запобіжного заходу вирішувалося судами в межах дії двомісячного строку попередніх ухвал суду. Доводи позивача фактично зводяться до того, що оскільки обрана йому судом у вироку від 29 травня 2019 року міра покарання менша за строк попереднього ув`язнення, який він перебував під вартою так який обчислюється відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року, то таке тримання під вартою слід визнати незаконним. Суд не може погодитися з такими аргументами, зважаючи на те, що нормами ч. 5 ст. 72 КК України(абз.13) прямо передбачено, що особа підлягає негайному звільненню, якщо вона перебуває під вартою на підставі ухвали суду про обрання або продовження запобіжного заходу понад максимальний строк, визначений максимальною санкцією статті особливої частини КК України. Як видно зі змісту вироку суду та оглянутих судом процесуальних документів щодо обрання запобіжного заходу в рамках кримінального провадження, [PERSON] 21 грудня 2018 року був змінений запобіжний захід та негайно звільнено останнього з під варти на момент, коли відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року він перебував під ватрою 2 роки 10 місяців 26 днів, тобто строк, який менший за максимально можливий строк позбавлення волі, передбачений Особливою частиною КК України для ч. 1 ст. 122 КК України(три роки позбавлення волі), у якому обвинувачувався позивач. Суд звертає увагу, що рішення про призначення позивачеві покарання у виді 1 року 5 місяців позбавлення волі прийняте судом в умовах таємниці нарадчої кімнати. При цьому, суд при вирішенні питання про обрання міри покарання зв`язаний власне визначеними рамками санкції статті, за якою кваліфіковано дії обвинуваченого, а не обраним стосовно нього запобіжним заходом та строками перебування під вартою на підставі рішення суду про обрання запобіжного заходу. За таких обставин, доводи позивача стосовно того, що він незаконно утримувався під вартою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позов задоволенню не підлягає. Зважаючи на ту обставину, що в позові судом відмовлено у повному обсязі, питання про стягнення судових витрат судом не вирішується. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed