Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], та зняти відповідача з реєстрації у зазначеному будинку. Позивач в судовому засіданні уточнив підставу позову й позовні вимоги мотивує тим, що відповідач втратила право користування житловим будинком в силу ст.107 ЖК України, оскільки вибула на постійне місце проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Крім того, оскільки позивач не проживає за зазначеною вище адресою, то має знятись з реєстраційного обліку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що була вимушена тимчасово залишити оспорюваний житловий будинок внаслідок неправомірних дій позивача відносно неї. На даний час проживає в будинку родичів, постійного місця проживання не має. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони під час шлюбу набули право користування житловим будинком [ADDRESS], що перебуває у комунальній власності територіальної громади Народицької селищної ради Житомирської області, де спільно проживали протягом 2002-2013 років. У вересні 2013 року відповідач вибула із зазначеного домоволодіння. Рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 19.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначені обставини підтверджуються копіями рішення виконавчого комітету Народицької селищної ради №28 від 31.05.2002 року, договору оренди житлового приміщення від 02.06.2014 року, рішення Народицького районного суду Житомирської області від 19.02.2014 року, та не заперечуються сторонами. В судовому засіданні позивач пояснив, що у вересні 2013 року відповідач, створивши іншу сім'ю, добровільно залишила оспорюване житло й проживає по [ADDRESS], де завчасно зробила ремонт і куди перевезла частину спільно нажитого майна та особисті речі. Свідок [PERSON], який є сином сторін, в судовому підтвердив обставини, зазначені позивачем. Частиною 2 ст.107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У Пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). В судовому засіданні відповідач визнала той факт, що з вересня 2013 року припинила проживати в будинку [ADDRESS], та пояснила, що на даний час тимчасово мешкає в будинку родичів по [ADDRESS]. Зазначила, що вимушена була разом з дочкою переїхати до іншого житлового будинку внаслідок постійних сварок, неправомірних дій чоловіка, який зловживав алкогольними напоями, застосовував фізичне насильство. В червні 2014 року мала намір повернутися до будинку, але позивач перешкоджав й не допустив до будинку. Вказані обставини в судовому засіданні не заперечувались позивачем по справі, а також підтверджуються копіями постанови Народицького районного суду Житомирської області від 13.02.2012 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст.173-2 КУпАП, копією вироку Народицького районного суду Житомирської області від 14.11.2014 року, листа Начальника Народицького РВ УМВС України в Житомирській області №1961 від 04.06.2014 року. Допитані в судовому засіданні діти сторін [PERSON], [PERSON] показали, що під час спільного проживання між батьками постійно виникали сварки та бійки, внаслідок вживання алкогольних напоїв батьком, вони з матір'ю неодноразово ночували у родичів. Свідок [PERSON] підтвердила той факт, що відповідач разом з дочкою проживає в будинку по [ADDRESS], належному її померлій тітці, зі слів якої будинок надавався [PERSON] тимчасово. Свідки [PERSON], який є рідним братом позивача, та [PERSON], який є рідним братом відповідача, не повідомили в судовому засіданні обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1. ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач свідомо вибула на постійне місце проживання до іншого жилого приміщення й клопотань про витребування судом зазначених доказів позивач не заявляв. Враховуючи викладене, й приймаючи до уваги те, відповідач була вимушена переїхати на тимчасове місце проживання до іншого житлового будинку внаслідок неправомірної поведінки позивача, що створила несприятливі умови для проживання, суд дійшов висновку, що в задоволенні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити за безпідставністю. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), тому зазначена вимога задоволенню також не підлягає. Позивач сплатив судовий збір в сумі 243,6 грн., який за правилами ст.88 ЦПК України відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed