Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору. Обгрунтовуючи вимоги даного позову позивачка вказує на те, що 23.06.2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є AT КБ «ПриватБанк») було укладеного Кредитний договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, згідно умов якого позивачка отримала кредитні кошти в розмірі 28500 дол. США у вигляді непоновлюваної лінії з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 20.06.2025 року. Украдений договір визначений сторонам як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Частиною 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги регулюють питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору кредитування. Витрати, які складають сукупну вартістю кредиту, законодавцем визначено у пункті д) п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якого сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Позивачка вказує на те, що при укладенні кредитного договору вона не була ознайомлена з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: ?належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитною договору; ?кредитний договір і зокрема графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначено у договорі щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних; ?не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним. вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено їх в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Оскільки, вказані обов`язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. У зв`язку з чим. просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Суд констатує, що в ході розгляду даного позову, позивачкою [PERSON] було подано заяву про зміну підстав позову. Так, позивачка, обгрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», що діяв на момент підписання спірного договору, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація про товари повинна (роботи, послуги) повинна містити, зокрема: дані про основні властивості товарів (робіт, послуг): дані про ціну (тарифи), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг). В умовах спірного договору не передбачено ані дані про основні властивості товарі, ані дані про ціну товару. Умовами кредиту передбачено тільки суми кредиту та розмір відсотків. Ціна послуги не зазначена. Таким чином, позивачка вказує на те, що умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договору заниженої ціни у вигляді зазначення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення AT КБ «ПриватБанк» визначеної ЗУ «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш вигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, схемою. За твердженням позивачки, за таких умов, формування волі позивача щодо укладення спірного договору відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Оскільки спірний Кредитний договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року був вчинений під впливом обману з боку відповідача щодо умисного введення [PERSON] в оману щодо умов кредитного договору, а саме замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Суд констатує, що представник відповідача Баблюк О.Б. надано суду заперечення на позов, в якому просить відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи свою позицію щодо даного позову вказує на те, що позивачка на виконання власного процесуального обов`язку не довела, що обман під час укладення правочину дійсно мав місце, не подала жодного доказу такій обставині, зокрема, за позовною заявою взагалі відсутні покликання на обставини та докази, що їх підтверджують, щодо суми коштів, яку позивачка під час укладення договору розраховувала сплачувати, як і не було зазначено, щодо якої істотної умови кредитного договору обман дійсно мав місце та що такий мав істотне значення. Окрім того, представник відповідача надала суду клопотання в якому вказує на те, що [PERSON] було пропущено трьох річний строк позовної давності, який слід обчислювати із дати укладення договору. Таким чином, позивачка повинна була реалізувати право на звернення до суду до 23,06,2008 року, у зв`язку з чим, просила суд відмовити в задоволенні даного позову у зв`язку із пропущенням строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, укладений між AT КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Представник відповідача Гнатишак О.В. в судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до положень статей ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягни згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 23.06.2005 року між [PERSON] та ПАЇТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є AT КБ «ПриватБанк») було укладеного Кредитний договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, згідно умов якого позивачка отримала кредитні кошти в розмірі 36505,00 дол. США у вигляді непоновлюваної лінії з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 20.06.2025 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з`ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв`язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв`язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6- 119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Обгрунтовуючи вимоги даного позову позивач вказує на те, що у спірному Кредитному договорі не передбачено даних про основні властивості товару (послуг) та не зазначено даних про ціну товару (послуг), однак, ціни послуг не зазначено. Так, згідно п. 1.1 Кредитного договору № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: готівкою через касу, на строку по 20.06.2025 року у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 36505,00 дол. США на наступні цілі: придбання 3-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] - в сумі 28500 дол. США і на оплату страхових платежів в сумі 8005 дол. США. зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 0,92% в місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту та комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати (за винятком суми кредиту, що надається для оплати страхових платежів) із сплатою комісії одноразово в момент надання кредиту в розмірі 3% від суми кредиту, винагороди в розмірі згідно п. 1.3 договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісячно в Період сплати, за яких приймається період з «18» по «23» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 349,23 дол. СІІІА для погашення заборгованості за Кредитним договором, яка складається із заборгованості за відсотками, кредитом та комісією. У випадку виконання Банком доручення Позичальника по сплаті страхових платежів згідно п.2.1.3 цього договору, перерахована в рамках виконання цього доручення сума повинна бути погашена Позичальником у перший з періодів сплати, наступний за датою перерахування коштів, якщо інше не передбачено відповідною додатковою угодою до даного договору. Згідно п.1.4 Кредитного договору № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором є застава (3-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,8 кв.м.). а також всі інші види застави, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов`язань з даним Договором. Таким чином, суд констатує, що твердження позивача про те, що умовами договору передбачено тільки сума кредиту та розмір відсотків не знайшло свого підтвердження та спростовується визначеними умовами Договору. Пунктом 3.3 Кредитного договору № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року визначено наступний порядок виконання позичальником своїх зобов`язань, а саме кошти, отримані від Позичальника для погашення заборгованості за Кредитом, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків згідно п.2.2.11 даного договору, далі - простроченої комісії по Кредиту, далі - комісії по Кредиту, далі прострочених відсотків по Кредиту, далі відсотків по Кредиту, далі простроченої заборгованості за Кредитом, частина суми, що залишилася направляється на погашення заборгованості за Кредитом. Остаточне погашення заборгованості за Кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п.1.1. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. Згідно п.3.8 Кредитного договору № MK.Z7GF00000070 від 23.06.2005 року при непогашеній Кредиту у строки, установлені п.1.1 та 2.3.2 даного Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі Кредиту розрахунок відсотків здійснюється згідно п.3.2 даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15). Згідно п.5.1 Кредитного договору № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року сторони домовилися вважати, що даний Договір набирає сили з моменту підписання даного Договору обома сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. З огляду на вище викладене, суд констатує, що твердження позивачки про те, що їй не було надано необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про основні властивості товару та ціни товару, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору не знайшло свого підтвердження та є таким, що не відповідає дійсними обставинам справи. Суд констатує, що позивачка [PERSON] погодилася з такими умовами та підписала Кредитний договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, використала кредитні кошти по договору, а саме придбала житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувалося ані позивачкою, ані представником позивача. Даний факт також підтверджується матеріалами кредитної справи, наданими представником відповідача, а саме Договором купівлі - продажу вказаної квартири від 23.06.2005 року та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8002058 від 09.08.2005 року. Суд констатує, що до подання заяви про зміну підстав позову, представником позивача [PERSON] в судових засіданнях заперечувався факт отримання позивачкою [PERSON] кредитних коштів в іноземній валюті доларах США, у зв`язку з чим вказував про те, що заява про видачу готівки була підписана не позивачкою. Згідно приписів ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, з наявного в матеріалах справи Висновку експерта № 4/73 від 30.05.2017 року, вчиненого на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2017 року про призначення судової почеркознавчої експертизи вбачається, що підпис у графі «Підпис отримувача» у заяві про видачу готівки № 1 від 24.06.2005 року (а.с. 11 тому «Актом передачі документів із архіву в [ADDRESS] від [PERSON] 14/4/201 6р» виконаний не [PERSON] . Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Враховуючи вищевикладене, надавши оцінку Висновку експерта № 4/73 від 30.05.2017 року як окремому доказу, так і в сукупності з іншими доказами, суд приходить до переконання, що такий висновок не може розцінювати судом як належний доказ предмету доказування з огляду на те, що не містить жодної інформації щодо обставин обгрунтування позовних вимог, на які посилається представник позивача [PERSON] в заяві про зміну підстав позову, яка була подана до суду після проведення судової почеркознавчої експертизи. Окрім чого, суд вважає за необхідним зазначити, що вказаний Висновок експерта № 4/73 від 30.05.2017 року не спростовує факту отримання позивачкою [PERSON] кредитних коштів в іноземній валюті доларах США, оскільки такий не узгоджується із матеріалами справи та підтверджує волевиявлення позивачки саме отримання валютного кредиту, а саме: ?Анкетою - заявою [PERSON] від 22.06.2005 року з проханням видачі кредиту саме в іноземній валюті доларах США в розмірі (28500 дол. США); ?Кредитним договором № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року предметом якого є грошові кошти у вигляді 36505 дол. США без визначення гривневого еквіваленту; ?Договором іпотеки від 23.06.2005 року; ?Ордеру - Розпорядження від 23.06.2005 року для надання кредиту згідно з Договором № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року з [PERSON] на суму 36505,00 дол. США та здійснити наступну проводку через касу - 28500 ол. США; ?Розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що [PERSON] здійснювалося погашення кредиту саме в доларах США. Окрім того, представником позивача [PERSON] в судовому засіданні було надано суду Висновок експерта за результатами проведення (судово - економічної експертизи) № 1202 від 09.09.2020 року складеного судовим експертом Закарпатського відділення ЛНДІСН Паращич Н.В., з якого вбачається, що за даними проведеного розрахунку, відповідно до наданих на дослідження матеріалів, сукупна вартість кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки за Кредитним договором № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року станом на дату укладення договору складає 17,28% та абсолютне значення подорожчання кредиту становить 63,451.22 дол. США. Також, вказаним висновком встановлення, що відповідно до проведеного дослідження щомісячний платіж для погашення заборгованості за Кредитним договором № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року відповідно до умов даного кредитного договору, а саме сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості по Кредиту та комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця, в результаті проведеного дослідження складає 346,25 дол. США, даний платіж складається із ануїтентного платежу в розмірі 244,95 дол. США та щомісячної комісії в розмірі 51,30 дол. США. Однак, суд відхиляє вказаний Висновок експерта за результатами проведення (судово - економічної експертизи) № 1202 від 09.09.2020 року, оскільки експертом не були досліджені усі матеріали кредитної справи, а лише копія Кредитного договору № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, копія Договору страхування майна № MKZ7GF0000007005 від 23.06.2005 року, копія Договору особистого страхування № MKZ7GF 0169 від 23.06.2005 року та висновок експерта № 4/73 від 30.05.2017 року. Однак сам експерт в своєму висновку зазначає, що йому не були на дослідження надані: письмове повідомлення кредитодавця про сукупну вартість кредиту, в якому було б відображено в розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за користування кредитом та всіх інших платежів. А тому, визначення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором експертом проводиться відповідно до вимог статті 3 Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». В той же час, експертом Паращич Н.В. зазначено, що відносно поставленого питання 1 (якою є реальна відсоткова ставка по кредиту, яку повинен сплачувати позичальник, а також сума всіх платежів по кредитному договору, які повинен сплатити позичальник), вказано, що Кредитний договір № MKZ7GF00000070 укладено 23.06.2005 року, тобто до постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. З огляду на вище викладене, суд вважає вказаний Висновок експерта за результатами проведення (судово - економічної експертизи) № 1202 від 09.09.2020 року передчасним та таким, що не може бути достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини, на які посилається представник позивача щодо подорожчання кредиту. Окрім того, суд констатує, що позивачка [PERSON] виконувала умови договору, а саме здійснювала часткову виплату кредиту за період із 01.08.2005 року по 04.07.2014 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Розрахунку заборгованості за Кредитним договором № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року, з якого вбачається, що станом на 22.09.2015 року заборгованість позивачки перед AT КБ «ПриватБанк» становить 27784,78 дол. США. Дана обставина представником позивача спростована не була. Виконуючи протягом тривалого часу умови кредитного договору позичальник вчиняла дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджувала прийняття умов договору, відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні угод та намір на подальше виконання умов договорів. Окрім того, згідно п.5.2 Кредитного договору № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року міститься положення згідно якого Договір може бути змінений з ініціативи однієї із сторін у встановленому законом порядку. Матеріали справи не містять даних про звернення [PERSON] до AT КБ «ПриватБанк» щодо отримання додаткової інформації, роз`яснення кредитного договору, чи окремих його пунктів, вона також не скористалася правом на відкликання згоди на укладення Кредитного договору згідно із ч.6 ст.11 Закону "Про захист прав споживачів" через ненадання їх повної необхідної інформації щодо умов кредитування чи правом зміни умов договору. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч.ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов`язань покладені на позичальника; сторони узгодили всі їх істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, комісії, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачкою, яка особисто підписала кредитний договір; на момент укладення кредитного договору позивачка не навела жодних зауважень щодо змісту правочину, протягом тривалого часу виконувала свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитами, що свідчить про вільне волевиявлення позивача, що відповідало її внутрішній волі. З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави вважати, що укладений між сторонами Кредитний, договір № MKZ7GF00000070 від 23.06.2005 року є недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам закону, зокрема ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як такті, що містить несправедливі для позивача умови. Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч.7 ст. 15, ст. 23 Закону «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору. Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно - правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6- 806цс16). Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплату процентів, відповідальність сторін. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла тією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по - перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по - друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисним і діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Посилаючись на обман з боку банку, [PERSON] зазначає, що при укладенні спірного кредитного договору їй не було надано повну та об`єктивну інформацію, а саме умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договору заниженої ціни у вигляді зазначення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення AT КБ «ПриватБанк» визначеної ЗУ «Про захист споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш вигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, схемою. Фактичні умови договору є відмінними від тих умов кредитного договору, які були погоджені та затверджені позичальником при укладені кредитного договору, тому такий кредитний договір нею не укладався б. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонам та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Однак, суд констатує, що позивачкою не зазначено в обгрунтування позовних вимог та не доведено під час розгляду справи, підстави для визнання недійсними правочинів за ч.1 ст.230 ЦК України, жодних обгрунтувань щодо введення її в оману під час укладення договорів споживчого кредиту не наведено, таких доказів не надано, [PERSON] була ознайомлена з умовами Кредитного договору, погодилася з ними, власноручно підписала договір, використала кредитні кошти на цілі передбачені договором (придбала житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] ) та в подальшому виконувала умови договору протягом тривалого часу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58. ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наданим сторонами доказам і поясненням в судовому засідання, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, обставини, наведені в позові не підтвердженими належними доказами, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити. Згідно вимог ч.6 ст. 141 ЦІ ІК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed