Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог: [PERSON], [PERSON], Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації про визнання недійсними договорів. Заявлені вимоги мотивували тим, що 13 жовтня 2011 року було укладено договір позики між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] на суму 280000,00 грн., та цього ж числа, тобто 13 жовтня 2011 року було укладено між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу квартири № 23 що по вулиці Гайдара, 1 «г» в м. Чернівці, належної їм на праві спільної сумісної власності; обидва договори були посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] Зазначають, що вказані договори були підписані під впливом обману, шляхом зловживання їх довірою, за відсутністю волевиявлення на відчуження спірної квартири, посилаючись на те, що оскаржуємі договори були укладені внаслідок того, що на той час (2011р.) в сім»ї [PERSON] мала місце заборгованість по кредиту АКБ «Укрсоцбанку», як майнового поручителя і поставало питання звернення стягнення н квартири в якій проживала остання з сином - [PERSON] Знаючи про проблеми в сім»ї [PERSON], [PERSON] переконав останню і її матір [PERSON] у необхідності позичити кошти для погашення кредиту в наведеному банку, пообіцявши знайти позикодавця, яким згодом виявився [PERSON] і в якості забезпечення позики переконав їх передати будь - яке майно в іпотеку і таким майном стала спірна квартира [PERSON] Вважають, що уся схема відчуження спірної квартири [PERSON] була спланована; останній разом з [PERSON] ввів їх в оману, а тому вони, відповідно перебуваючи під психологічним тиском останнього вважаючи, що відчуження спірної квартири є лише способом забезпечення виконання зобов»язання і не буде в подальшому тягти за собою будь - яких додаткових прав і обов»язків в покупця, вони підписали 13.10.2011 року спірний договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], не отримавши від продажу цієї квартири жодних грошових коштів, так як після підписання договору [PERSON] гроші за квартиру передав не їм, а [PERSON], довіреній особі [PERSON], тобто третій особі, як не була стороною договору, після чого грошові кошти були передані [PERSON], який виїхав за кордон, а [PERSON] перереєстрував право власності відносно спірної квартири на себе в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації та 19 квітня 2012 року відчужив її, шляхом укладення з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], відповідно до якого [PERSON] став власником спірної квартири. А, тому, вважаючи, що відповідачі шляхом обману заволоділи спірною квартирою належної їм на праві спільної сумісної власності, а тому просили визнати договір між [PERSON] та [PERSON] позики від 13.10.2011 року, договір укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 13.10. 2011р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON]; договір укладений між [PERSON] та [PERSON] купівлі-продажу цієї ж спірної квартири, посвідчений 19.04. 2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] недійсними; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; витребувати у [PERSON] спірну наведену вище квартиру та визнати право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на спірну квартиру. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.травня 2013 року у задоволенні вищенаведених позовних вимог було відмовлено. Відповідно до рішення апеляційного суду Чернівецької області від 29.08. 2013 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та частково задоволено позовні вимоги, зокрема визнано недійсним договір іпотеки від 13.10.2011 року, що був укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; витребувано у [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS]; в решті вимог - відмовлено. На підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12. 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 травня 2013 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2013 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому судовому розгляді справи, в березні 2014 року позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] в суд було подано позовну заяву в зміненій редакції до відповідачів [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів - [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними - договору купівлі-продажу та договору позики, в якій просять: 1) визнати недійсним договір позики від 13 жовтня 2011року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; 2) визнати удаваним договір купівлі -продажу квартири [ADDRESS], укладений 13 жовтня 2011р. між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 6522; 3) визнати, що між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2011р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 6522, фактично був укладений договір іпотеки, 4) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2011р., підписаний між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 5) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2012р., підписаний між [PERSON] та [PERSON], 6) витребувати у [PERSON] спірну квартиру; 7) визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У наведеній заяві позивачі посилаються на те, що жодних грошових коштів ні за договором позики на суму 280 000 гривень, еквівалентних - 35000 доларів США, укладеним 13 жовтня 2011р. між [PERSON] та [PERSON], ні за договором купівлі-продажу спірної квартири від 13 жовтня 2011року, вони від [PERSON] не отримували. Вважають, що договір купівлі-продажу спірної квартири фактично був укладений для забезпечення повернення коштів за договором позики від 13.10.2011р., вказуючи при цьому, що [PERSON] обіцяв розірвати договір купівлі-продажу від 13.10.2011р. з ним укладений після повернення йому суми позики. Зазначають, що внаслідок умисного введення їх в оману [PERSON], [PERSON] і [PERSON] [PERSON] не отримала позику в сумі 35000 доларів США, цю суму грошових коштів отримав [PERSON] для подальшої передачі [PERSON] з метою вирішення питання наявної заборгованості як майнового поручителя [PERSON] в Укрсоцбанку. Вважають, що договір позики від 13.10. 2011 року повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.. 203 ЦК України як такий, що був укладений під впливом обману. Крім наведеного, заявлені вимоги мотивують і тим, посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 548 ЦК України, що договір купівлі - продажу від 13.10. 2011 року був укладений з метою забезпечення виконання основного зобов»язаення - договору позики, а тому вважають, що договір купівлі - продажу фактично приховує інший правочин - договір іпотеки, оскільки зобов»язання за договором поруки [PERSON] забезпечуються шляхом передачі в іпотеку належної останній, а також іншим співвласниками на праві спільної сумісної власності спірної квартири [ADDRESS]; при цьому вказують, що волевовиявлення сторін договору було спрямовано саме на укладення договору іпотеки, а не договору купівлі - продажу, який на їх думку є удаваним і тким, що приховує інший правочин - договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов»язань за договором позики від 13.10. 2011 р., а отже, в силу вимог ст.. 203, 215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним і в цьому випадку, зазначають, посилаючись на вимоги ст..ст. 387, 388 ЦК Українимайно (а саме спірна квартира) може бути витребувана від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача, яким на їх думку по справі є [PERSON], із яким [PERSON] 19.04. 2012 року уклав договір купівлі - продажу спірної квартири, так як вважають, що квартира [ADDRESS] вибула з їх володіння, як власників (співвласників) не за їх волею. А, тому і просять заявлені вимоги в частині визнання договору купівлі - продажу від 19.04. 2012 року та витребування майна цієї квартири у [PERSON] задовольнити та визнати право власності на спірну квартиру за ними. Крім наведеного, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаються на те, що 18 жовтня 2012року за заявою [PERSON] була порушена кримінальна справа за фактом заволодіння шахрайським шляхом майном [PERSON] (квартирою [ADDRESS]) та 25 жовтня 2012р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] було визнано потерпілими по епізоду укладання шляхом обману та зловживання довірою відносно своїх дійсних намірів договору купівлі-продажу замість оформлення іпотеки. Вказують, що як доказ (в рамках кримінальної справи) переписка між [PERSON] та [PERSON] містять дані, про те, що [PERSON] знав про злочинні наміри [PERSON] відносно заволодіння квартирою позивачів, а отже, на їх думку останні умисно ввели в оману [PERSON] В судовому засіданні заявлені вимоги (у зміненій редакції від 07.03. 2014р.) позивачі [PERSON], [PERSON], в їх інтересах, а також в інтересах позивача [PERSON] представники [PERSON], [PERSON] підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідно, позивачі [PERSON], [PERSON] у наданих суду поясненнях посилалися на обставини аналогічно викладеним в позовній заяві; зокрема, [PERSON] пояснила суду, що вона квартиру не продавала, грошей від [PERSON] ні за договором позики, ні за договором купівлі-продажу квартири не отримувала; пояснила, що хотіла допомогти доньці [PERSON], яка перед АКБ Укрсоцбанк як майновий поручитель мала заборгованість і для цього [PERSON] потрібно було мати 10000 доларів США, щоби погасити борг перед Банком і з цією метою знайомий доньки [PERSON] пообіцяв вирішити дане питання, пообіцяв знайти людину яка позичить грошові кошти та при цьому переконав [PERSON], у необхідності укласти договір купівлі-продажу будь - якої квартири, і тому донька звернулася до неї як матері з проханням формально укласти договір купівлі - продажу на її квартиру [ADDRESS], пояснивши, що покупець квартири після того як йому віддадуть грошові кошти поверне квартиру. Не маючи бажання і волевиявлення на продаж своєї квартири, в якій окрім неї були зареєстровані донька і внук, вона з»явилася з останніми до нотаріуса [PERSON], яка чітко бачила її пригнічений стан, бачила, що вона плакала і не бажала відчужувати квартиру, однак все ж таки оформила документи на купівлю - продаж спірної квартири і вона цей договір підписала; її донька разом з [PERSON] і [PERSON] окремій кімнаті нотаріуса перерахували кошти, яких ще і не вистачало і останній гроші передав [PERSON], який у свою чергу віддав їх [PERSON]. Згодом, внаслідок звернення до неї [PERSON] з позовом про виселення з власної квартири вона дізналася, що [PERSON] останньому продав квартиру, в якій вона і на даний час проживає і яка на даний час їй належить. [PERSON] цього, вона звернулася до правоохоронних органів про порушення кримінальної справи відносно [PERSON], [PERSON] і [PERSON] за шахрайські дії заволодіння її квартирою. Пояснила, що в ході слідства нею було заявлено цивільний позов на суму вартості квартири - 720.000 грн., який по завершенню розглядом справи в суді було задоволено частково і стягнуто з [PERSON], [PERSON] на її користь 279.079 грн., а в задоволенні позовних вимог заявлених її донькою [PERSON] було відмовлено. Вважає, що договір купівлі - продажу від 13.10. 2011 року її квартири є удаваним, оскільки укладаючи цей договір сторони його мали намір забезпечити в такий спосіб виконання зобов»язань по позики перед [PERSON] і вважає, що стягнута судом по кримінальній справі сума в 280000 грн. є сумою за договором позики від 13.10. 2011р., а в задоволенні позову відносно стягнення вартості спірної квартири судом (в рамках розгляду кримінальної справи) було відмовлено. Аналогічні пояснення в судовому засіданні надала і позивач [PERSON] Позиція позивачів в судовому засіданні була підтримала і відповідно представниками [PERSON], [PERSON] в їх інтересах. Відповідач [PERSON] явка якого в засідання була визнана обов»язковою, в судове засіданні, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи не з»являвся, захист своїх інтересів в суді доручив представнику [PERSON], який в інтересах свого довірителя в судовому засіданні пояснив, що наміри [PERSON] були спрямовані саме на придбання у позивачів квартири [ADDRESS], а не заклад квартири в іпотеку перед зобов»язаннями за іншим договором - договором позики. Вважає, що доводи позивачів в частині того, що його довіритель не оглядав спірну квартиру не відповідають дійсності, так як квартира перед купівлею оглядалася, ціна продажу спірної квартири влаштовувала [PERSON], і тому він придбав спірну квартиру, шляхом укладення 13.10. 2011 року договору купівлі-продажу з власником - [PERSON] та [PERSON], [PERSON], які були співвласниками наведеної вище квартири; обумовлену сторонами договору вартість квартири він особисто передав позивачам в нотаріальній конторі до підписання договору і лише після перерахунку коштів, зокрема це здійснювали [PERSON], з [PERSON], в нотаріальній конторі на той час перебувала і [PERSON], [PERSON], останні, а також [PERSON] підписали договір купівлі-продажу спірної квартири, а оскільки у договорі купівлі-продажу від 13.10. 2011 р. була зазначена сума менше ніж позивачі, як продавці, отримали за квартиру, він попросив у продавців розписку на фактично отримані кошти та в підтвердження фактичного отримання грошових коштів за квартиру позивачі надали йому підписаний [PERSON] договір позики на суму 35000 доларів США. Пояснив, що його довіритель [PERSON] наміру позичати грошові кошти в сумі 35000 доларів позивачам не мав. Доводи позивачів про введення в оману їх з боку [PERSON] вважає надуманими, так як його довіритель раніше з позивачами не був знайомий, що в засіданні не заперечувалося і булдо визнано як [PERSON], так і [PERSON]; будь - яких домовленостей та обговорення умов з позивачами відносно укладення з ними договору іпотеки спірної квартири [PERSON] не мав. Пояснив, що оскільки [PERSON] в нотаріальній конторі у присутності нотаріуса попросила час на виселення з спірної квартири до квітня 2012р., його довіритель [PERSON] погодився, і дане було обумовлено умовами укладеного договору купівлі-продажу від 13.10. 2011р. Вказував у поясненнях, що його довіритель в установленому законом порядку зареєстрував своє право власності на спірну квартиру в органах бюро технічної інвентаризації, а в квітні 2012року [PERSON] вирішив продати квартиру [ADDRESS], у зв»язку із чим, він як власник квартири на той період часу, замовив технічну інвентаризацію, внаслідок чого, працівники бюро технічної інвентаризації виїжджали до спірної квартири, проводили її технічний огляд, про що свідчать відповідні записи в інвентарній справі і при цьому, будь-яких заперечень від [PERSON] щодо виселення на той час з спірної квартири, не поступало. А, тому, його довіритель, знайшовши покупця, а це по справі відповідач [PERSON], якого влаштувала запропонована за квартиру ціна, місце розташування квартири і сама квартира при її огляді у присутності [PERSON]; після чого 19.04. 2012 року в присутності нотаріуса, який перевірив чи немає обтяжень на вказану вище квартиру, встановив волевиявлення сторін, відповідно на продаж і купівлю спірної квартири. [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири і доводи викладені в позові відносно витребування майна в останнього є надуманими, не узгоджуються з дослідженими по справі доказами і відповідно доводами самих позивачів. Просить, у задоволенні позовних вимог позивачам відмовити. Відповідач [PERSON], явка якого в засідання була визнана обов»язковою, в судове засідання не з»явився з підстав тимчасового перебування за кордоном у зв»язку з працевлаштуванням, що вбачається з дослідженого акту від 18.11. 2014 року; захист своїх інтересів в суді доручив представнику [PERSON], яка в інтересах свого довірителя, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, суду надала пояснення про те, що [PERSON] придбав спірну квартиру за оплатним договором купівлі-продажу, посвідченим 19.04.12р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.06.12р. Вважає, що її довіритель є добросовісним набувачем і придбане ним житло (спірна квартира) не може бути у нього витребувана, пояснивши, що на час укладення вказаного договору купівлі-продажу, спірна квартира належала [PERSON] на праві власності згідно договору купівлі-продажу, укладеному 13.10.11р. з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченому в установленому законом порядку та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була зареєстрована за відчужувачем - [PERSON], і у цьому реєстрі не було запису про судовий спір відносно спірного майна (будь - яких обтяження), під забороною відчуження об'єктів нерухомого майна квартира 23 в будинку 1 г по вул.. Гайдара м. Чернівців не перебувала і за оплатним договором купівлі-продажу від 19.04. 2012р. спірна квартира перейшла до її довірителя від особи, яка мала право на її відчуження. Вказувала, в поясненнях про те, що на момент купівлі - 19.04. 2012р. спірної квартири відповідачем [PERSON], [PERSON] з останнім раніше знайомий не був, останній володів спірною квартирою з відома та волі позивачів, які про це знали і не вчиняли жодних дій, починаючи з квітня 2012 року відносно оскарження укладеного 19.04. 2012р. договору купівлі-продажу спірної квартири. Вважає доводи викладені в позові позивачів за заявленими вимогами є необґрунтованими, такими що суперечать вимогам закону, оскільки її довіритель раніше із жодним із позивачів знайомий не був, не мав ніяких підстав вводити останніх в оману, як це стверджується позивачами [PERSON],, [PERSON]; спірне майно (наведена вище квартира) вибула із володіння позивачів за їх волею (а саме, у спосіб, що не суперечить вимогам закону), була передана за договором іншій особі, яка його відчужила), а тому, на її думку, позивачі не мають право вимоги повернення (витребування) майна від добросовісного набувача; просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Будучи етапованим і допитаним в судовому засіданні третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідачів, [PERSON] позовні вимоги позивачів не визнав; суду надав пояснення про те, що йому відомо було про звернення [PERSON] до [PERSON] з питання отримання кредиту в спілці у якій він разом з [PERSON] працювали, для погашення існуючої заборгованості перед АКБ Укрсоцбанк. На прохання [PERSON], він останній надавав допомогу у підготовці документів для отримання кредиту в кредитній спілці та з цією метою він з [PERSON] їздив в бюро технічної інвентаризації, однак через відсутність коштів в кредитній спілці, він повідомив [PERSON], роз»уяснивши, що кредитна спілка не може їй видати кредит, після чого [PERSON] про щось стала домовлятися з [PERSON] із яким в неї були дружні, довірливі відносини. Крім наведеного пояснив, що за дорученням [PERSON] він 13 жовтня 2011року привіз [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори для оформлення договору. У його присутності цього числа був підписаний договір купівлі-продажу квартири між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Пояснив, що також у його присутності [PERSON] нотаріальній конторі окремій кімнаті, до підписання договору купівлі - продажу квартири передав кошти за квартиру позивачів [PERSON], яка їх перераховувала, він ще допомагав, а сама ж [PERSON] в цей час перебувала всередині приміщення нотаріальної контори, була в емоційно - пригніченому стані та після перерахунку коштів, [PERSON] повідомила нотаріусу [PERSON], що отримала кошти, після чого сторонами був підписаний договір купівлі-продажу квартири позивачів. [PERSON] від'їзду з нотаріальної контори, він на прохання [PERSON], відвіз ці кошти додому [PERSON] із яким у [PERSON] були попередні домовленості, конкретно про що пояснити не зміг. Крім наведеного пояснив, що після підписання договору купівлі - продажу, за межами нотаріальної контори, [PERSON] говорив, що не буде здійснювати реєстрацію на себе права власності придбаної квартири до виселення позивачів з неї. Про те, що [PERSON] вже після підписання договору купівлі - продажу мав намір згодом продати спірну квартиру йому відомо не було, єдине, що йому було відомо так це те, що [PERSON] мав боргові зобов»язання перед [PERSON] Крім наведеного, вказував у поясненнях про те, що під час перерахунку грошових коштів, якоїсь суми доларів США не вистачило, через що [PERSON] оформив з [PERSON] договір позики; кошти за договором купівлі - продажу передавалися в доларах США, якій саме сумі не пам»ятав; договору купівлі - продажу квартири він не читав, однак чітко бачив, що правочин відбувався у присутності позивачів та [PERSON] і при цьому нотаріус [PERSON] про щось детально розпитувала сторін, а потім посвідчила договір. Вважав, що ніяких порушень при оформленні договору купівлі - продажу квартири і позики не було, в поясненнях вказував, що з нього та [PERSON], як відповідачів, в рамках кримінальної справи було стягнуто на користь [PERSON] 280000 грн. за те, що ніби - то він шахрайським шляхом заволодів квартирою останньої, з чим він не погоджується. Просить в задоволенні заявлених позивачами вимог відмовити. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору на стороні відповідачів [PERSON] в судове засідання, будучи повідомленим належним чином повторно не з»явився, відомостей про поважність причини неявки суду не надав. Суд, із урахуванням думку відповідно сторін по справі, вважав за можливе справу розглянути по суті з»ясування обставин і перевірки їх доказами у відсутність [PERSON] Заслухавши пояснення сторін по справі, доповнення до пояснень відповідно представників; вививши і розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких грунтуються заявлені позовні вимоги (в редакції від 07.03.2014 р.), об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, у межах заявлених вимог, заслухавши пояснення свідка [PERSON], суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом, належними доказами по справі, встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 13.10. 2011р. було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], власником якої була [PERSON], співвласниками [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлово-комунального господарства міськради 14 лютого 2001року, зареєстрованого в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 11 жовтня 2011року за реєстраційним номером 2331475 (а.с. 127 т.1). За договором купівлі-продажу, посвідченого 13.10.11р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 6522, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с. 126). За змістом означеного договору, (п. 3) за погодження сторін продаж квартири здійснювався за 51191 грн. які були отримані Продавцями від Покупця до підписання даного договору. І саме, як видно з пояснення [PERSON], вона разом з [PERSON] у присутності на її прохання [PERSON] в окремій кімнаті нотаріальної контори, до підписання спірного договору, повідомивши про це свою матір, яка була пригнічена і перебувала в середині приміщення нотаріальної контори, перерахувала грошові кошти надані [PERSON] і які вона віддала згодом [PERSON] для передачі [PERSON] С,[PERSON] перерахунку коштів саме [PERSON] повідомила нотаріуса про можливість підписання договору, при цьому ще раз запевнила свою матір [PERSON] що покупець на себе квартиру оформляти не буде, а вони згодом перереєструють право власності на квартиру за собою. І ці доводи позивача [PERSON] повністю узгоджується з п. 4 дослідженого договору купівлі - продажу, згідно якого вбачається, що .. «Своїми підписами під договором Продавці підтверджують факт повного розрахунку за придбану квартиру і відсутність щодо Покупця будь - яких претензій майнового характеру. Правові наслідки укриття розмірі дійсної продажної ціни відчужуваного майна сторонам договору було роз»яснено (а.с. 126 т.1). Наведене повністю узгоджується і з поясненнями свідка [PERSON], яка будучи допитаною в судовому засіданні пояснила, що 13 жовтня 2011року вона за зверненням [PERSON], [PERSON], [PERSON] склала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Цей договір купівлі-продажу вона надала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як сторонам договору, на ознайомлення. [PERSON] того, як сторони прочитали договір, вона їм роз'яснила всі положення цього договору. [PERSON] узгодження тексту договору, вона роздрукувала договір на бланках, а сторони видалилася в окрему кімнату, де перерахували кошти. Вказала, що тільки після повідомлення продавців, що гроші отримані, [PERSON], [PERSON], [PERSON], як продавці, та [PERSON], як покупець, підписали договір, вона його завірила. Оформлення угоди відбувалося протягом досить тривалого часу, протягом якого всі сторони договору купівлі-продажу були присутні в нотаріальній конторі, ніяких заперечень з приводу умов договору не поступало. Крім наведеного, за умовами спірного договору купівлі - продажу від 13.10. 2011 року ( а.с. 126 т.1), зокрема з п. 7 чітко спостерігається, що «Продавці (на момент укладення договору) стверджували, що квартира яка відчужується нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не заставлена, в спорі не перебуває, прав у третіх осіб немає, відносно неї (тобто квартири) не укладено будь - яких договорів з відчуження та користування з іншими особами, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, осіб, які мають право користування та/або могли б вимагати визнання за ними права власності чи права користування на квартиру, яка продається за договором, немає. При цьому, як свідчить п. 9 спірного договору.. «Покупець стверджує що володіє достатньою інформацією про квартиру, якісним станом задоволений, встановленим шляхом внутрішнього огляду до укладення цього договору… Отже, суд вважає, що доводи позивачів [PERSON], [PERSON] в частині того, що [PERSON] квартира до укладення договору купівлі - продажу не оглядалася, а також те, що спірний договір купівлі - продажу від 13.10. 2011р. був укладений з метою забезпечення виконання за договором позики від 13.10.2011р., а саме, що між сторонами на момент укладення спірного договору купівлі - продажу квартири встановлювались відносини іпотеки; що [PERSON] вперше побачили в нотаріальній конторі і питання позики з ним не обговорювалися взагалі, не заслуговують на увагу і є такими що спростовуються, як доказами - досліджуваним договором купівлі - продажу від 13.10. 2011р., так і поясненнями свідка [PERSON], а також доводами представника відповідача [PERSON] - [PERSON], який пояснював, що саме його довіритель до підписання спірного договору, в окремій кімнаті передав грошові кошти [PERSON], яка у присутності і за допомогою [PERSON] перераховувала і після чого повідомила нотаріуса, у присутності своєї матері [PERSON] про можливість підписання договору купівлі - продажу спірної квартири; за вказівкою якої і [PERSON] підписав договір, так як довіряв своїй матері. Крім наведеного, на думку суду не заслуговують і доводи позивачів, їх представників якими вони обґрунтовують заявлені вимоги в частині того, що укладаючи спірний договір купівлі - продажу 13.10. 2011р., сторони його укладення мали намір забезпечити в такий спосіб виконання зобов»язань перед [PERSON] за договором позики, укладеного також 13.10. 2011 року, і посвідченого нотаріусом [PERSON] (а.с. 12, 13 т.1), раніше ніж спірний договір купівлі - продажу квартири, та є такими що спростовуються п. 7 вказаного договору купівлі - продажу, а також п. 10 де зазначається про те, що квартира що є предметом договору під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває (а.с. 126 т. 1).і дане нотаріусом було перевірено за допомогою Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна і таким, що підтверджувалося відповідними витягами (а.с. 131 - 133 т.1). На думку суду, посилаючись в обставинах обґрунтування позовних вимог відносно того, що у позивачів було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору купівлі - продажу від 13.10. 2011 р. є безпідставним, оскільки з досліджених судом заяв відповідно позивачів до приватного нотаріуса [PERSON] чітко вбачається, що як [PERSON], так і [PERSON], [PERSON] добровільно без тиску з боку [PERSON] власноручно підписали заяви на відчуження спірної квартири їм належної, крім цього з заяв останніх вбачається, що факти викладені в заяві було повідомлено [PERSON], про що він особисто розписався ( а.с. 134 - 154 т. 1)4 в свою ж чергу відповідно і [PERSON] повідомив нотаріуса, що грошові кошти, які будуть витрачатися ним на купівлю спірної квартири є його особистою власністю; при цьому зазначив, що відсутні особи, які б могли поставити питання про визнання за ним права власності на ці грошові кошти (чи їх частку), про ці факти в свою чергу повідомлялися і позивачі (ас. 146 т.1). Отже як видно з наведеного, а також означені і досліджені вище докази повністю узгоджуються з п. 11 спірного договору купівлі - продажу (а.с. 126 обороьт т. 1) в якому вказується, що укладення договору відповідає інтересам сторін; волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, і основне, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, а також пп. 12, 13, де зазначається, що продавці зобов'язуються знятись з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від особистих речей, предметів домашнього вжитку та обіходу до 20.04.2012 року; сторони свідчать, що будь - які попередні домовленості які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (а.с. 126 оборот т. 1). Оформлення спірного договору купівлі - продажу від 13.10. 2011р. відображено у [PERSON] реєстрації в Державному реєстрі правочинів (а.с. 150). Таким чином, виходячи з того, що правовою підставою визнання спірних договорів, відповідно як договору купівлі - продажу квартири від 13.10. 2011р., так і договору позики від 13.10. 2011р. позивачі визначити ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст..ст. 230, 235 та 1051 ЦК України, суд вважає, що вищенаведені досліджені докази по справі в сукупності з іншими дослідженими доказами, та обставини щодо мотиву укладення між [PERSON] і [PERSON] договору позики, встановленого в засіданні мотиву укладення і договору купівлі - продажу спірної квартири не мають істотного значення, і це є спімірним з вимогами чинного закону. Так, згідно ст. 202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з ст.215 ч.1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ч.3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст. 229-233 ЦК України. Суд зазначає, що загальні вимоги до договорів, до процесу їх укладення, виконання, зміни та розірвання, як і підстави для визнання їх недійсними, визначені Цивільним кодексом України. Такі підстави є загальними при визнанні недійсним будь-якого правочину, в тому числі й при визнанні недійсним договору купівлі - продажу. Відповідно до положень ЦК України підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством. Статтею 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: · зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; · особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; · волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; · правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом; · правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; · правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Також, законодавцем визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 318 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та виборі контрагента. Разом з наведеним названа стаття визначає і свободу договору щодо визначення його умов. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Як вбачається з матеріалів справи, вважаючи вказаний договір купівлі-продажу удаваним правочином, позивачі посилалися на те, що насправді договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна укладався для забезпечення виконання зобов'язань по поверненню коштів за договором позики, фактично мало місце укладення договору іпотеки квартири в рахунок отримання позики. В судовому засіданні позивачі в обґрунтування своїх доводів вказали на те, що фактично їх обманули. Відповідно до ст. 230 ч.1 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 ч.1 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Законодавцем визначено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9, у «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у п. 20 роз»яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. На підставі ст.235 ч.1 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Пунктом 25 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, стверджується, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, та удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Отже законом не передбачено недійсність удаваного правочину, як про це просять в заявлених вимогах позивачі. Окрім цього, виходячи з наведених вимог чинного закону, роз»ясень Пленуму Верховного Суду України, детального дослідження спірних договорів, судом не встановлено, що правочин, а саме - договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] було укладено з метою приховати інший правочин - договір іпотеки, який взагалі сторонами не укладався. Відповідно ж до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. А, отже твердження позивачів, з посиланням на п.11 договору позики від 13.10.2011р., яким визначено, що на вимогу позикодавця у якості забезпечення виконання зобов'язань за даним договором позичальник передав позикодавцю право власності на квартиру [ADDRESS] шляхом укладення договору купівлі-продажу, не грунтується на законі. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків у відповідності до частини першої статті 216 ЦК України. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. На думку суду суперечливими є покази позивачів в судовому засіданні щодо мотивів укладення правочинів, які оспорюються, зокрема, стверджуючи, що позивачі зверталися до нотаріальної контори нібито для укладення договору іпотеки та отримання позики на 10000 тисяч доларів для погашення боргу [PERSON] перед АКБ «Укрсоцбанк», а фактично підписали договір купівлі-продажу квартири, отримавши від [PERSON] еквівалент 35 000 доларів США. Заборгованість перед АКБ Укрсоцбанк не погасили, а всі кошти передали третій особі [PERSON] для передачі [PERSON], щоб покласти на депозит в кредитній спілці під відсотки. Дані доводи позивачів повністю спростовуються дослідженими по справі доказами, доводами інших сторін по справі та поясненнями свідка [PERSON] Згідно договору позики, укладеному 13 жовтня 2011року між [PERSON], як позичальником, та [PERSON], як позикодавцем, до укладення цього договору позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 280000 гривень, що еквівалентно 35 000 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути кошти до 20 квітня 2012 року. В пункті 11 договору позики зазначено, що на вимогу позикодавця у якості забезпечення виконання зобов'язання за даним договором, позичальник передав позикодавцю право власності на квартиру [ADDRESS] шляхом укладення договору купівлі-продажу (а.с. 12, 13 т.1). При цьому, суд звертає увагу, що квартира [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлово-комунального господарства міськради 14 лютого 2001року, належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Таким чином, договір позики, на який посилаються позивачі, мав місце не зі всіма сторонами спірного договору купівлі-продажу і не виражав їх загальну волю. Матеріали переписки (а.с. 163 - 194 т.1) третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] щодо домовленостей про розірвання договору купівлі-продажу та укладення договору іпотеки, на які посилаються позивачі, не можуть бути прийняті судом до уваги, так як така переписка мала місце не між продавцями та покупцем за договором купівлі-продажу, а отже не виражає волі сторін правочину. Саме, з дослідженої судом переписки вбачається, що [PERSON], як сторона спірного договору купівлі - продажу - «Продавець» розпорядилася коштами на власний розсуд, вклавши грошові кошти до спілки, належної [PERSON] С,В. ( а.с. 164 т. 1) та саме за текстом переписки між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 174, 177, 182, 183, 185 т.1) претензії з приводу як вкладів по депозиту, так і спірної квартири, [PERSON] висловлювала саме [PERSON], який в свою чергу «навчав» [PERSON] що відповідати як [PERSON], так і згодом в правоохоронних органах (т. 1 а.с. 185 оборот; 187, 188, 192). Крім наведеного судом були досліджені і інші матеріали (в рамках кримінальної справи, порушеної відносно [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за . 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України, зокрема повідомлення про початок досудового дослідження за заявою [PERSON] щодо незаконного заволодіння її майном від 26.11.12р. (т.1 а.с. 66 крим. справи); постанова про порушення кримінальної справи за фактом заволодіння шахрайським шляхом майном [PERSON] від 18.10.12р. (т. 1 а.с. 74 крим. справи); заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON] про злочин від 13.06.12р. (т. 1 а.с. 96-99 крим. справи); постанови про визнання [PERSON] потерпілою від 25.10.12р. (т. 1 а.с. 123 крим. справи); позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди від злочину від 25.10.12р. (т. 1 а.с. 132 крим. справи); постанови про визнання [PERSON] цивільним позивачем від 25.10.12р. (т. 1 а.с. 133 крим. справи); постанови про визнання [PERSON] потерпілою від 25.10.12р. (т. 1 а.с. 140 крим. справи); позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди від злочину від 25.10.12р. (т. 1 а.с. 145 крим. справи); постанови про визнання [PERSON] цивільним позивачем від 25.10.12р. (т. 1 а.с. 146 крим. справи); позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди від злочину на суму 520 000 грн. від 28.11.12р. (т. 1 а.с. 165 крим. справи); договору № 11-04 від 04.11.11р., укладеного між кредитною спілкою «Фінансові традиції» та [PERSON] про залучення внеску на депозитний рахунок (т. 1 а.с. 174-177 крим. справи); позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди від злочину на суму 520 000 грн. від 28.11.12р. (т. 1 а.с. 165 крим. справи). Крім цього, згідно вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.01.14р. по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України, яким цивільний позов [PERSON] задоволено частково, було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] завдану шкоду в сумі 279 079,50 грн. В задоволенні вимог [PERSON] відмовлено (т. 97 а.с. 6-86 крим. справи). На підставі ухвала Апеляційного суду Чернівецької області від 08.04.14р. вирок суду першої інстанції було залишено в силі ( т. 97 а.с. 101 крим. справи), а також надані суду сторонами докази (в рамках наведеної вище кримінальної справи( (а.с. 90 - 99; а.с 163 - 194; 209 - 247; 252 - 256 т.1; а.с. 3 - 26; 218 - 223 т.2). Отже, вироком по кримінальній справі, який набрав чинності встановлено, що [PERSON] та [PERSON], будучи посадовими особами кредитної спілки «Фінансові традиції» шляхом обману та зловживання довірою заволоділи грошовими коштами [PERSON] в сумі 35000 доларів США, що еквівалентно 279079,50 грн. і при цьому судом звертається увага, що за мотивацією задоволення позовних вимог [PERSON] у вироку не зазначається про те, що вказана стягнена на користь останньої сума стосується суми на яку був укладений 13.10. 2011р. договір позики, чи вартості спірної квартири. А, тому доводи позивачів в цій частині, що саме вироком суду вищеозначеним доведено факт шахрайських дій з боку [PERSON] та [PERSON] по відношенню до [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки у своїх доводах, в обґрунтування заявлених вимог позивачами стверджується, що 07.10. 2013 року (а на дану дату вирок суду не був постановлений і не набрав чинності) на підставі рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29.08. 2013 року право власності на спірну квартиру знову було зареєстровано за позивачами; при цьому, ні [PERSON], ні [PERSON], ні [PERSON], в їх інтересах представниками не було суду зазначено доказів даного твердження і останні не змогли пояснити яким же чином, при наявній на той час забороні відчуження (а.с. 30 т.1) спірної квартири, ними було оформлено право власності. Отже, з урахуванням вищевикладеного, твердження позивачів про те, що фактично 13.10.2011р. при укладенні договору купівлі продажу спірної квартири мало місце приховання іншого правочину, - договору іпотеки, є хибними, оскільки відповідно до вимог закону, сторонами спірний договір купівлі - продажу квартири було укладено добровільно, з додержанням всіх норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Тобто, укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Виходячи з наведеного, в судовому засіданні було установлено, що наміру відповідач [PERSON] укладати договір іпотеки замість договору купівлі-продажу, який ним підписано, позивачами не доведено, відповідних доказів позивачами не надано. Отже, суд виходячи з обставин спору між сторонами, посилання позивачів в позові про застосування до спірних правовідносин ст. 235 ЦК України та визнання договору купівлі-продажу договором іпотеки вважає їх необґрунтованими. Без врахування правових наслідків, правових критеріїв, а також призначення договору іпотеки. Так, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Отже, іпотека - це забезпечення основного зобов'язання, а доказів того, що договір купівлі-продажу є договором іпотеки позикового зобов'язання у справі відсутні. Крім того, доводи позивачів про те, що сторони уклали між собою договір іпотеки, останніми не визначено, які саме істотні умови цього договору і його предмет; умови передачі майна в іпотеку; вимоги, які забезпечуються іпотекою, визнані сторонами; страхування предмета іпотеки і його збереження; правові наслідки порушення обов'язків іпотекодавця; особливості іпотеки житла, підстави припинення іпотеки; вартість предмета іпотеки тощо, що передбачено Законом України «Про іпотеку». При цьому згідно зі ст. 18 Закону України «Про іпотеку», у разі відсутності в іпотечному договорі передбачених цією статтею істотних умов він може бути визнаний недійсним. Беручи за основу висновку про удаваність правочину ту обставину, що ціна спірної квартири у договорі купівлі-продажу від 13.10. 2011р. явно занижена, позивачами, на думку суду не враховано і відповідно не доведено, що за правилами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з наведеного, позивачами не доведено, чи мають юридичне значення їх доводи в обґрунтування удаваності правочину в межах заявлених вимог, оскільки встановлення такої обставини мало б значення для вирішення питання по справі про стягнення боргу і фактично таке стягнення відбулося в рамках кримінальної справи, задоволених позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] суми боргу, що Першотравневим районним судом м. Чернівці було враховано при вирішенні цивільного позову, який частково було задоволено на користь [PERSON] на суму 279079,5 грн. На думку суду не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи і доводи позивачів, що на момент укладення договору позики від 13.10. 2011 року у [PERSON] перед [PERSON] існував борг на суму 10.000000 грн., які останньому повернуто не було, а тому, [PERSON] і [PERSON] вирішив розрахуватися з [PERSON] майном позивачів. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачів про витребування у [PERSON] спірної квартири; визнанні права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд із врахуванням вищенаведеного, досліджених доказів по справі в їх сукупності, виходить з наступного. Законодавцем визначено, що вирішуючи питання, пов'язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, судам слід враховувати положення статті 330 ЦК, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього Норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. При цьому, за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею; вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети на передачу майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем ? він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Дане визначено і пунктом 10 частини третьої постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Статтею 16 ЦК не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем, тобто наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Таким чином, дослідженими доказами вищеозначеними за матеріалами справи, в їх сукупності встановлено, що позивачі усвідомлювали, що вони укладають саме договір-купівлі продажу та передають належну їм квартиру у власність відповідачу [PERSON], а мотиви позивачів та їх домовленості при цьому з третіми особами, які не є стороною укладеної угоди, а також спосіб розпорядження коштами, отриманими за укладеною угодою, для встановлення дійсності угоди, як вже зазначалося вище, правового значення не мають. Отже на момент купівлі спірної квартири відповідачем [PERSON], а саме 19 квітня 2012 року, [PERSON], як власник за відповідно дослідженими доказами, володів спірною квартирою з відома та волі позивачів, які про це знали і не вчиняли жодних дій щодо оскарження укладеного ними договору купівлі-продажу від 13.10.2011р. після його укладення. При цьому доводи позивачів про те, що даного вони не здійснили внаслідок того, що чекали від [PERSON] повернення коштів не заслуговує на увагу, так як судом було встановлено і вбачається з матеріалів дослідженої кримінальної справи (матеріали переписки між [PERSON] і [PERSON]), що [PERSON] після домовленостей з [PERSON] виїхав за кордон, і саме остання також в судовому засіданні цього факту не заперечувала. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними. Судом встановлено, що на момент купівлі спірної квартири відповідачем [PERSON], а саме 19 квітня 2012 року (а.с. 19, 20 т. 1), договір купівлі-продажу, укладений 13 жовтня 2011року між з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11.12, 126 т.1), сторонами не оскаржувався, недійсним не був визнаний, тобто відповідач [PERSON] набув право власності у порядку, встановленому законом, і є добросовісним набувачем. І даного не заперечувалося сторонами, оскільки чітко в судовому засіданні, як [PERSON], так і [PERSON] пояснили, що вони [PERSON] не знають, ніколи його не бачили, він їх в осану не вводив і фактично з ним ніяких стосунків раніше не мали. Як зазначено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у відповідності зі статтями 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків її недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однієї із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Чинне законодавство не визначає коло осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням угод недійсними. А, тому, суд виходячи з вимог ст. 16 ЦК України,із врахуванням положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, суд із врахуванням позиції викладеної в ухвалі суду касаційної інстанції 25.12. 2013р., вважає на підставі системного аналізу вимог закону і сукупності досліджених по справі доказів, при їх оцінці, що заявлені позивачами позовні вимоги є необґрунтованими і в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed