Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, якою просила визнати її бабцю [PERSON], [INFO], недієздатною, встановити над нею опіку та призначити її [PERSON] опікуном. В обґрунтування заяви зазначалося, що вона є двоюрідною онукою [PERSON] (зареєстрованої за адресою: [ADDRESS]), що підтверджується свідоцтвом про народження на ім'я [PERSON], яка змінила прізвище після реєстрації шлюбу на «[PERSON]», яка є рідною тіткою її матері [PERSON], після вступу в шлюб стала «[PERSON]», донькою якої і є «[PERSON]» до одруження, на даний час [PERSON]. З 2002 року [PERSON] мешкає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Бабця страждає на тяжке хронічне психічне захворювання, у зв'язку з чим вона неодноразово лікувалася у Харківському міському психоневрологічному диспансері № 3, тому у 1998 році її було визнано інвалідом 1 групи та встановлено діагноз інволюційна меланхолія, що підтверджується довідкою Харківського міського психо-неврологічного диспансеру № 3 за № 3609 від 15.06.2017 року. Останнє звернення до диспансеру [PERSON] було у 2006 році. Згідно запису № 1417 від 31.05.1989 року книги протоколів засідань психіатричної ВТЕК № 2 [PERSON] встановлена 1 група інвалідності безстроково діагноз: інволюційна меланхолія на фоні церебрального атеросклерозу з вираженою затяжною депресією. Це захворювання згідно з міжнародної кваліфікації хвороби відноситься до психічних розладів. Також бабця страждає на онкологічне захворювання. Внаслідок хронічного психічного розладу бабця не усвідомлює наслідків своєї поведінки, не може орієнтуватися в простих життєвих ситуаціях, не може себе повністю обслуговувати, втрачає пам'ять, погано орієнтується в часі та просторі, уходить з дому, у зв'язку з чим потребує постійного нагляду та турботи. Вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, стан здоров'я з кожним роком погіршується, у зв'язку з цим може бути визнана недієздатною. [PERSON] зазначала, що згодна доглядати та утримувати бабцю. У разі визнання [PERSON] недієздатною просила встановити над нею опіку та призначити опікуна. В судовому засіданні [PERSON] підтримали вимоги за заявою. Представник ВК ХМР - головний спеціаліст - юрисконсульт відділу правового забезпечення депутатської діяльності, представницьких функцій міської ради та діяльності адміністрації районів Юридичного департаменту Харківської міської ради - Стахова І.М., що діє на підставі довіреності, заперечувала проти задоволення заяви, повідомивши, що не має підстав визнавати [PERSON] недієздатною, крім того [PERSON] не було представлено всіх документів, для розгляду відповідною комісією питання щодо можливості бути опікуном [PERSON], у зв'язку з чим висновок щодо можливості [PERSON] бути опікуном відсутній. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлялася судом своєчасно та належним чином. Присутній представник [PERSON] - [PERSON] заперечував проти заяви [PERSON], пояснивши, що на теперішній час відсутні об'єктивні підстави для визнання [PERSON] недієздатною. [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS], та вона добровільно покинула місце своєї реєстрації, оскільки, за поясненнями останньої, [PERSON] жорстоко поводилася з нею. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, вислухавши пояснення заявника, представника заінтересованої особи та представника особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступного висновку. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно з пп. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 3 Конституції України, передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ч. 3 ст. 296 ЦПК України заява про визнання особи недієздатною може бути подана членами її сім'ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом. Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Членами сім'ї фізичної особи, щодо якої порушується питання про обмеження її дієздатності, згідно із СК України є: які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з ним господарство. [PERSON] зареєстрована, як зазначає вона в своїх заявах, за адресою: [ADDRESS], за даною адресою мешкає [PERSON], як зазначено останньою у заяві, та повідомлено в судових засіданнях. У відповідності з вимогами ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Законодавство України встановлює презумпцію психічного здоров'я людини, якщо інше не буде встановлено в законному порядку. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Стаття 1 зазначеного Закону визначає психічний розлад, як розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті. Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан і поведінку. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних зі станом її психічного здоров'я (ч. 1 ст. 7 Закону). Згідно абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров'я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. Згідно довідки Департаменту охорони здоров'я Харківської міської ради КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер № 3», [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS] спостерігалася у даному закладі з 1988 року, діагноз: інволюційна меланхолія. З виписки акту огляду ВТЕК та довідки Сер. ВТЕ-7 № 036212, [PERSON], має першу групу інвалідності, по загальному захворюванню, безстроково. Суд, в ході слухання справи, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 239 ЦПК України, який діяв на час призначення експертизи, де, зокрема, зазначено, що суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров'я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу, на підставі ухвали призначив по справі 27.07.2017 року судово-психіатричну експертизу, за результатами якої було повернуто справу без виконання даної ухвали, оскільки, згідно листа завідуючого відділенням, досліджувана не з'явилася на засідання комісії. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] звернулася повторно до суду із клопотанням про призначення судово-психіатричної експертизи, проте ухвалою суду було відмовлено в призначенні експертизи. Відповідно до ст. 210 ЦПК України суд має право розпочати розгляду справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Так, справа знаходиться в провадженні суду з 11.07.2017 року. Як з'ясовано в судовому засіданні, [PERSON] зверталася до правоохоронних органів з приводу того, що 24.05.2017 року невідомі особи за адресою: [ADDRESS], шахрайським шляхом заволоділи майном [PERSON]. Під час перевірки даного матеріалу, Немишлянським ВП ГУНП в Харківській області, встановлено, що [PERSON] в теперішній час тимчасово мешкає за адресою: [ADDRESS], в результаті чого перевірка припинена. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON], повідомив, що [PERSON] не бажає приймати участь у судових засідань, та не бажає щоб відносно неї призначалася судово - психіатрична експертиза. Як пояснювала, в судовому засіданні [PERSON] її бабцю викрали, ще у травні- червні 2017 року, де вона мешкає їй не відомо, вона передбачає, що [PERSON] утримується за адресою: [ADDRESS]. Але слідчий при перевірці матеріла за її заявою, повідомив, що спілкувався з [PERSON], яка повідомила, що добровільно знаходиться за даною адресою. Відповідно до ст. 299 ЦПК України, який діє на час ухвалення рішення, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. На теперішній час, [PERSON] повідомляє в судових засіданнях, що [PERSON] зникла, дієвих заходів самою [PERSON] щодо зниклої, на її думку, [PERSON], не здійснено. Представник [PERSON] - [PERSON], в свою чергу, повідомляє, що остання перебуває за адресою: [ADDRESS], добровільно, ніхто її не утримує, крім того, [PERSON] добровільно покинула місце своєї реєстрації, оскільки з нею жорстоко поводилися. Враховуючи викладене, неможливість з'ясувати де на теперішній час все ж перебуває [PERSON], оскільки судові повістки направлялися і за адресою: [ADDRESS], неможливість проведення судово - психіатричної експертизи, суд не знаходить підстав для визнання [PERSON] недієздатною, оскільки не доведено що в останньої наявний хронічний стійкий психічний розлад, внаслідок якого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя. У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпункту пункту 1 статті 5, а саме: держава має використовувати об'єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»; характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію; держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду. Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав. Враховуючи, що заявником не доведено, а судом не встановлено, що [PERSON] не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, вимога про визнання її недієздатною та похідні від неї вимоги про встановлення опіки та призначення опікуна є необґрунтованими, а тому, розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, з'ясувавши мету звернення заявника до суду та юридичну природу виниклих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed