Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Інституту фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України про перерахування грошової виплати, мотивуючи тим, що 26.09.2014 він звільнився з посади старшого наукового співробітника Інституту фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України за власним бажанням у зв'язку з виходом на наукову пенсію. Відповідно до Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» позивачу повинна була бути виплачена грошова допомога в розмірі 6 місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат. Проте, до даного часу відповідачем не перерахована грошова допомога, яка була недоплачена при звільненні у зв»язку з виходом на пенсію в сумі 24 075,60 грн., яку просить стягнути з відповідача, середній заробіток за час затримки розрахунку, зобов»язати відповідача змінити підставу для звільнення. В подальшому позивач доповнив позовну заяву вимогами про визнання такою, що погіршує становище позивача порівняно з законодавством України умову контракту та додаткових угод до нього про роботу в режимі неповного робочого часу, стягнути з відповідача втрати у заробітній платі в сумі 94 571,63 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, мотивуючи вище наведеними обставинами. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що позивач вийшов на пенсію в 2006 році, грошова допомога повинна бути йому виплачена станом на 2006 рік. Разом з тим, позивач з 2006 року продовжував працювати в Інституті фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України за контрактом, а звільнився в зв'язку з закінченням строку контракту 30.09.2014. Крім того, 01.10.2014 позивач отримав належні йому шість посадових окладів з надбавками та доплатами на час фактичного оформлення пенсії. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював в Інституті фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України на посаді старшого наукового співробітника та 12.02.2006 був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність». Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність» при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок - 10 років. Посада, з якої звільнився позивач входить до Переліку посад наукових працівників державних наукових установ, організацій та посад науково-педагогічних працівників державних вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на одержання пенсії та грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 1999 року № 923. Інститут фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України відноситься до навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, що підтверджено сторонами в судовому засіданні. За таких підстав позивач має право на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат. Відповідачу підлягала виплаті грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, які він отримував станом на 12.02.2006, тобто на час звільнення позивача за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність». 01.10.2014 позивач отримав належні йому шість посадових окладів з надбавками та доплатами станом на лютий 2006 (а.с.57). Факт отримання цих окладів не оспорювався в судовому засіданні позивачем. Доводи позивача про те, що він має право на отримання вказаної допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок), які він отримував до 30.09.2014 є необґрунтованими, оскільки позивач 12.02.2006 року звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність», а 30.09.2014 - у зв»язку з закінченням строку дії контракту на підставі ст. 36 КЗпП України (а.с. 112) що не дає йому права на отримання вказаної допомоги. Оскільки позивач з 02.2006 до 30.09.2014 постійно працював в Інституті з виплатою заробітної плати згідно умов контракту, то пред"явлена вимога про виплату йому середнього заробітку є безпідставною. Вимоги позову про визнання умов контракту таким, що погіршує становище позивача, також задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 цього Кодексу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік способів захисту цивільних прав і інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Проте такого способу захисту, як визнання в судовому порядку умов контракту таким, що погіршує становище позивача, законодавством не передбачено. Не передбачає такого способу захисту й укладений між сторонами контракт, а сама по собі констатація факту погіршуючої становище умови контракту не може виступати самостійним предметом позовних вимог. Крім того, встановлення судом тієї обставини, що умова контракту є такою, що погіршує становище працівника порівняно з чинним законодавством, є підставою для визнання такої умови недійсною, проте такої позовної вимоги позивач не пред"являє. Також слід вказати, що вказуючи про погіршуючу становище умову контракту, позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що умова скороченого робочого дня порушує його трудові права, а навпаки, в подальшому продовжував працювати в Інституті, пролонговуючи додатковими угодами строк дії даного контракту до 30.09.2014 на умовах скороченого робочого дня. За встановлених судом обставин та наведених вище положень закону не підлягає задоволенню також вимога позивача про стягнення втрат по заробітній платі. У відповідності до ч.3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно умов укладеного між сторонами контракту від 01.09.2011 він є строковим трудовим договором. Згідно п.12 контракту він припиняється з наступного дня, після строку закінчення його дії, з цього ж дня припиняються будь - які трудові відносини між роботодацем та працівником, що буде вважатись висуненням вимоги щодо припинення вказаних відносин зі сторони роботодавця, якщо не буде пролонговано додатковою угодою строк дії цього контракту або не буде підписано нового контракту. Непролонгація цього контракту та не підписання нового контракту на наступний день закінчення строку дії цього контракту є підставою для припинення разом з цим контрактом будь - яких трудових відносин між сторонами та звільнення працівника на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача було закінчення строку дії контрактів до додаткових угод до них, що не заперечувалось в судовому засіданні сторонами та підтверджується належними та допустимими доказами у справі. Позивачем не надано доказів на підтвердження фактів порушення відповідачем порядку звільнення за п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Виходячи з встановлених обставин та наведених положень законодавства, причини звільнення позивача в наказі № 143-к від 29.09.2014 відповідають фактичним причинам звільнення позивача відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України із зазначенням пункту, частини та статті закону, як того вимагає ст. 235 КЗпП України. Таким чином, відсутні підстави для визнання формулювання причин звільнення позивача неправильним та відповідно їх зміни. На підставі викладено, відсутні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed