Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням по [ADDRESS] та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідача [PERSON] із зазначеного житлового будинку, який належить їй на праві приватної власності. У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в даному будинку відповідач [PERSON] зареєстрований 26.05.1988 року, на той момент вона не являлась власником житлового будинку (право власності зареєстровано 15.06.2012 року на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.05.2012 року). Зазначає, що внаслідок переходу права власності на житло відповідач, який не набув самостійного права на житло на підставах, передбачених законом (найм, оренда тощо), втратив право житлового сервітуту на спірне житлове приміщення, так як з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім»ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Просить усунути перешкоди у користуванні власністю, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - житловим будинком[ADDRESS] та виселити відповідача із вказаного житлового приміщення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з»явилась, хоча про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. У попередньому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених у позовній заяві, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, суду пояснила, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, будучи зареєстрованим та проживаючи у належному їй на праві приватної власності житлі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на мотиви, викладені у ньому, просить позовні вимоги задовольнити. Суду пояснив, що у 2012 року позивач оформила право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.05.2012 року, ставши єдиним власником зазначеного будинковолодіння. Відповідач, який почав проживати у спірному житловому будинку ще за життя попереднього власника - з 1986 року, одружившись із донькою позивача, а прописаний (зареєстрований) у спірному житловому будинку з 1988 року, чинить їй перешкоди у користуванні власністю, проживаючи у ньому. На підставі зазначеного просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, просить у його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю, просить у його задоволенні відмовити за безпідставністю вимог. У обґрунтування заперечень на позов посилається на обставини, наведені у письмових поясненнях, що долучені до матерів справи. Суду пояснила, що з 1986 року відповідач, одружившись із донькою позивача, почав проживати у спірному будинковолодінні, що відносилось до групи суспільного господарства - колгоспний двір, без прописки (реєстрації). У тому ж році - у серпні 1986 року - помер чоловік позивача [PERSON] У 1987 році відповідач працював у колгоспі «Світанок», який у подальшому реорганізований у ПАП «Дністрянське», а у 1988 році - прописаний у спірному житловому будинку. З того часу і по сьогоднішній день відповідач, перебуваючи у шлюбі із [PERSON], проживає разом із ними. Всі разом вони вели спільне господарство, спочатку із батьками дружини, а після смерті [PERSON] разом із позивачем, виховали дітей, обробляли городи, утримували в господарстві домашню птицю, утримували житловий будинок та господарські будівлі до нього, зокрема у 1993 році спільним коштами та силами збудували веранду, у 1995 році - збудували і газифікували літню кухню, встановили водяне опалення у будинку, після пожежі у 1998 році відбудували стодолу і стайню. Тривалий час відповідач перебував на заробітках у Російській Федерації, а зароблені кошти вкладав у відновлення господарських будівель. Декілька останніх років у відповідача погіршились відносини із дружиною, що і послугувало зверненню позивача до суду із даним позовом. Представник відповідача вважає, що у даному випадку відсутні будь які правові підстави для виселення відповідача із спірного житлового будинку, до того ж зазначає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та виселення є взаємовиключними. Також посилається на те, що у відповідача відсутнє інше житло, [PERSON] продовжує проживати у спірному житловому будинку, в яке був прописаний як член сім»ї на законних підставах і залишаючись ним на сьогоднішній час. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши та дослідивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.05.2012 року, яке набрало законної сили, є чинним, задоволено позов [PERSON], визнано за нею право власності на спадкове майно на законом, яке залишилось після смерті [PERSON], який помер [INFO], а саме на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] Право приватної власності на зазначений житловий будинок із надвірними будівлями зареєстровано за позивачем 15.06.2012 року, реєстраційний номер 36901994, запис №1403 в книзі 13. У спірному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] (власник), [INFO], дочка [PERSON], [INFO], зять - відповідач [PERSON], [INFO], онука [PERSON], [INFO] та внук [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про склад сім»ї №3020/10-07, виданою Коропецькою селищною радою Монастириського району Тернопільської області від 26.12.2014 року. Як убачається з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складного комісією в складі секретаря селищної ради [PERSON], депутата селищної ради [PERSON], працівника селищної ради [PERSON] та затвердженого селищним головою [PERSON] від 02.01.2014 року, [PERSON] проживає в житловому будинку [ADDRESS], якого є власником. У будинку є 3 кімнати, кухня, коридор, веранда, загальна площа житла 75 кв.м, побудований у 1969 році, а також побудовані господарські будівлі та споруди - гараж та стодола в 2005 році і літня кухня в 1995 році. Як убачається із зазначеного акту, у даному будинку також зареєстрований та проживає зять [PERSON] (зареєстрований 26.05.1988 року), дочка [PERSON] та онуки. В господарстві утримується домашня птиця. Те, що відповідач прописаний (зареєстрований) у спірному житловому будинку з 26.05.1988 року також підтверджується даними виписки із будинкової книги №1 [ADDRESS] що видана Коропецькою селищною радою Монастириського району Тернопільської області 26.01.2015 року. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, про що вказано у ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР)). Визначаючись із позовними вимогами, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України у цивільній справі №6-158цс14. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб. Згідно положень статі 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім»ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім»ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім»ї. Судом установлено, що відповідач, одружившись 28.06.1986 року із [PERSON] почав фактично проживати без прописки (реєстрації) у спірному житловому будинку. Зазначене підтверджується даними довідки виконавчого комітету Коропецької селищної ради №245/10-07 від 02.02.2015 року та не заперечено сторонами у судовому засіданні. Проте, суд ураховує твердження відповідача, що і було підтверджено допитаною у судовому засіданні як свідка [PERSON], що проживали вони у орендованому житлі, приїжджаючи додому до батьків дружини лише на вихідні, що тривало до 1987 року. Даний факт визнаний сторонами. Тому суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача у судовому засіданні про те, що відповідач почав проживати у спірному житловому будинку за згодою голови господарства [PERSON] Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Постанові №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» судам роз»яснив, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення та користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК (абз. 1,2 п.39). При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, колишніми членами його сім»ї, а також членами сім»ї колишнього власника житла. Таким чином, суд приймає до уваги те, що відповідач прописаний (зареєстрований) у спірному житловому будинку вже після смерті голови господарства [PERSON] [INFO], а саме у 1988 році, як член сім»ї позивача. При цьому будь яких угод при вселенні відповідача між сторонами не було, що визнано сторонами у судовому засіданні. Суд не приймає до уваги і вважає голослівними посилання позивача та її представника у судовому засіданні на те, що [PERSON] не було відомо про те, що відповідач прописаний у спірному житловому будинку. Отже, вселення відбулось на законних підставах, відповідач вселився як член сім»ї позивача, до того ж протягом тривалого часу вона не зверталась до суду за захистом своїх прав. Твердження позивача у попередньому судовому засіданні, що відповідач не є членом її сім»ї суд вважає безпідставними, так як судом установлено і не заперечувалось, що з 1988 року сторони постійно проживали разом і продовжують проживати, вели спільне господарство, що є обов»язковою умовою розуміння сім»ї. У згаданій вище Постанові (цивільна справа №6-158 цс14) Верховний Суд України наголосив, що права і обов»язки членів сім»ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР. Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 даної правової норми передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Суд не приймає до уваги посилання, наведені у позовній заяві, а також представника відповідача у судовому засіданні на правові позиції Верховного Суду України, викладені в ухвалі від 18.09.2008 року, у якій міститься також посилання на висновки в рішеннях від 06.11.2002 року та від 04.10.2006 року, зокрема що стосується того, що права членів сім»ї власника будинку на об»єкт власності є похідними від прав самого власника; передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цих об»єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст.ст.810, 814 ЦК). При цьому суд виходить з того, що дані правові позиції стосуються правовідносин, що виникли між новим власником і членом сім»ї колишнього власника, тоді як у даному випадку, на переконання суду, виникли правовідносини між власником і членом його сім»ї. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім»ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника. Як зазначила представник відповідача у судовому засіданні, позивачем спрощено процедуру спадкування після смерті [PERSON], так як [PERSON] фактично прийняла спадщину, а тому відповідач являвся б членом сім»ї співвласника [PERSON], однак суд виходить із того, що рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 24.05.2012 року набрало законної сили. Судом установлено, що рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 25.02.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON], дане рішення набрало законної сили 17.03.2015 року. Однак, з огляду на вищевказане, суд вважає, що зазначена обставина також не може слугувати підставою для виселення відповідача чи визнання його таким, що втратив право на користування житловим сервітутом. При постановленні рішення суд не приймає до уваги посилання відповідача та представника відповідача на те, що позивач був членом колгоспу, так як працював у колгоспі (с/с «Світанок»з 1987 року по 2000 рік на посаді столяра (довідка наявна у матеріалах справи) і вважає слушними посилання представника позивача на те, що суду не представлено достатніх доказів про те, що відповідач був членом колгоспу. Порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу, відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. Як убачається із довідки Коропецької селищної ради №105/02-12 від 18.02.2015 року, господарство [PERSON] [ADDRESS] (теперішня - [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету №27 від 26.02.2004 року) в смт. Коропець, суспільна група господарства станом на 01.01.1983 рік- колгоспний двір, на 01.01.1984 рік - службовий, 01.06.1984 рік - колгоспний, 01.01.1985 рік - службовий, 01.06.1985 рік - службовий, станом на 01.01.1986 рік та до дня смерті [PERSON] [INFO] - суспільна група господарства - службовий двір. Зазначене також підтверджується оглянутими у судовому засіданні господарськими книгами №8 та №16, належним чином завірені ксерокопії яких наявні у матеріалах справи. Суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що відповідач із спірного житлового приміщення не вибував, а з 1988 року постійно проживає у ньому, за виключенням часу перебування на заробітках, що є поважною причиною. До того ж у спірному житловому будинку, який набутий позивачем за час шлюбу із [PERSON] у 1969 році, що визнано позивачем у судовому засіданні, відповідач почав проживати разом із дружиною за їхньою згодою, а прописаний у ньому у 1988 році, коли голова господарства [PERSON] вже помер. Тому посилання позивача на те, що їй не було відомо про прописку відповідача суд вважає неправдивими і не приймає до уваги, так як на момент прописки фактично головою господарства була саме позивач. У силу ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На думку суду, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло як члени сім'ї, необхідно врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. У даному випадку суд також вважає безпідставними посилання позивача на ст.391 ЦК України. Статтею 157 ЖК УРСР установлено, що членів сім»ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, а саме, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання інших осіб, заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Однак, позивач ні у позовній заяві, ні представник позивача у судовому засіданні не обґрунтовують позовні вимоги зазначеними правовими підставами. Суд не приймає до уваги і оцінює критично, як такі, що є суперечливими, пояснення допитаної як свідка [PERSON] про те, що спільне господарство вона вела лише разом із матір»ю - позивачем [PERSON], тоді як чоловік не давав їй ніяких грошових коштів. При цьому свідок зазначила, що разом із [PERSON] ними було придбано сільськогосподарську техніку, він оплачував навчання дочки, разом проводили добудову, у 2005 році за кошти відповідача збудовано гараж, останній їздив на заробітки, порався по господарству. Суд приймає до уваги пояснення допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON], який є сусідом сторін і суду підтвердив факт спільного проживання однією сім»єю та ведення спільного господарства сторін, те, що відповідач проводив добудови і перебудови будинковолодіння, зокрема зведення гаража, літньої кухні, відновлював його стан після пожежі, одержував великі доходи; пояснення допитаного як свідка сусіда [PERSON] та пояснення свідка [PERSON] - рідного брата відповідача, які дали аналогічні пояснення. У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що у даному випадку не встановлено порушення прав позивача, які підлягали б захисту, а тому, виходячи з того, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є безпідставними та такими, у задоволенні яких слід відмовити Представник відповідача у судовому засіданні просить у випадку відмови в позові стягнути із позивача в користь відповідача понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн., подавши суду квитанцію до прибуткового касового ордера №7 від 03.02.2015 року. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Розмір витрат на правову допомогу визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у свої Постанові №10 від 17.10.2014 року у пункті 48 судам роз»яснив, що втрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних і з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на зазначене, а також, враховуючи, що представником відповідача суду не надано розрахунку витрат на правову допомогу, суд вважає, що з позивача слід стягнути в користь позивача витрати на правову допомогу, виходячи із норм вищевказаного Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року за участь представника відповідача - адвоката [PERSON] у судових засіданнях (із врахуванням їх кількості та тривалості). Так, як убачається із журналу судових засідань адвокат приймала участь у судових засіданнях 28.01.2015 року - з 09.30 год. по 09 год. 47 хв. (17 хв.), 04.02.2015 року - з 10 год. 14 в. по 11 год. 52 хв. (38 хв.), 19.02.2015 року - з 10 год. 19 хв. по 10 год. 59 хв. (40 хв.),.17.03.2015 року - з 16 год. 14 хв. (65 хв.), а тому, визначаючись із розміром відшкодувань витрат відповідача на правову допомогу, суд виходить з того, що відповідно до Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % встановленої мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні (487,20 грн. за 60 хв. часу), що за 160 хв. становить 1299 (одну тисячу двісті дев»яносто дев»ять) грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved