Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

03.01.2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, предметом спору є нерухоме майно, яке перебуває на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області. позиція сторін: Позивач в обґрунтуванні своїх позовних вимог посилається на те, що з лютого 2003 року по квітень 2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] 04.02.2011 року між відповідачкою [PERSON] та ТОВ «Руніком Стройінвест» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №9275Б, ціна яких була визначена у розмірі 444809,25 гривень. Виконання фінансових зобов`язань по цьому договору здійснювалось подружжям [PERSON] за рахунок спільних коштів. Також на оплату придбаних майнових прав позивачем було витрачено 85700 гривень особистих коштів, що складає 1/5 частин ціни договору купівлі-продажу майнових прав. Після закінчення будівництва багатоквартирного житлового будинку на виконання зазначеного договору купівлі-продажу майнових прав ТОВ «Руніком Стройінвест» за актом прийому-передачі від 25.10.2012 року передав відповідачці [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] 06.08.2018 року, тобто вже після розірвання шлюбу з позивачем, а за договором купівлі-продажу від 06.09.2018 року вона продала цю квартиру своїй матері - відповідачці [PERSON] .. Позивач просить суд: 1)визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.09.2018 року № 3085, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежан А.В.; 2)скасувати запис про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; 3)визнати зазначену спірну квартиру спільним майном позивача та відповідачки [PERSON] ; 4)в порядку поділу спільного майна визнати за позивачем право власності на 70/100 частин спірної квартири; 5)в порядку поділу спільного майна визнати за відповідачкою право власності на 30/100 частин спірної квартири. рух справи: Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 10.01.2020 року. Ухвалою суду від 11.01.2020 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 25.08.2020 року витребувано від приватного нотаріуса Бежан А.В. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 06.09.2018 року № 3085. За супровідним листом від 02.11.2020 року №01-16 приватний нотаріус Бежан А.В. направив до суду витребувану копію договору та додатково повідомив суд, що в Державному реєстрі речових прав було допущено технічну помилку та невірно зазначено тип документу на право власності як договір купівлі-продажу, замість правильного договір дарування. На дату складання супровідного листа цю помилку виправлено. 25.11.2020 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про зміну предмета позову, відповідно до якої сторона позивача просила суд: 1)визнати недійсним договір дарування від 06.09.2018 року № 3085, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежан А.В.; 2)скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежан А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42876043 від 06.09.2018 року, та припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1618267151237; 3)визнати зазначену спірну квартиру спільним майном позивача та відповідачки [PERSON] ; 4)в порядку поділу спільного майна визнати за позивачем право власності на 70/100 частин спірної квартири; 5)в порядку поділу спільного майна визнати за відповідачкою право власності на 30/100 частин спірної квартири. Відзив на позовну заяву відповідачами до суду не надавався. Відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не сповістили. Третя особа до суду не з`явилась, заперечення до позову не надала Суд вважає можливим ухвалити рішення по цій справі у відсутності відповідачів та третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. обставини які встановлені судом 16.02.2003 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб. 04.02.2011року між ТОВ «Руніком Стройінвест» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 9275Б. Згідно з п.5.1 зазначеного договору вартість майнових прав за договором складає 428 503,27 гривень. Після закінчення будівництва багатоквартирного житлового будинку на виконання зазначеного договору купівлі-продажу майнових прав ТОВ «Руніком Стройінвест» за актом прийому-передачі від 25.10.2012 року передав відповідачці [PERSON] двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Цього ж 25.10.2012 року ТОВ «Руніком Стройінвест» видав довідку № 9/964 про те, що відповідачка [PERSON] придбала майнові права на вищезазначену квартиру та нею у повному обсязі виконані зобов`язання по сплаті платежів за договором купівлі-продажу майнових прав від 04.02.2011 року № 9275Б, а також по інших платежах, пов`язаних з придбанням майнових прав на вищевказану квартиру. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. і сі. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В силу ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.09.2019 року по справі № 643/4160/16 міститься правовий висновок, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Таким чином, оскільки спірна квартира була придбана подружжям в період шлюбу, остання, відповідно до вищенаведених положень законодавства, належить їм на праві спільної сумісної власності. На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.04.2018 року, яке набуло законної сили 18.05.2018 року, шлюб між позивачем та відповідачкою [PERSON] було розірвано. Згідно з інформаційною довідкою №192026336 від 09.12.2019 року право власності відповідачки [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1618267151237, державним реєстратором було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.08.2018 року на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 25.10.2012 року, договір купівлі-продажу майнових прав № 9275Б від 04.02.2011 року, додаткової угоди від 25.10.2012 року, довідки ТОВ «Руніком-Стройінвест» № 9/264 від 25.10.2012 року, технічного паспорта від 30.07.2018 року. Факт реєстраціі? нерухомого маи?на, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якоі? зареєстроване. Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом?його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/. 06.09.2018 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладений договір дарування спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежан А.В. за зареєстрований в реєстрі за № 3085. Відповідно п.1 цього договору [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла як дар квартиру: [ADDRESS] , житловою площею 31,8 кв.м, загальною площею 73,3 кв.м. Зі змісту п. 5 договору дарування вбачається, що під час укладення договору відповідачка [PERSON] стверджувала, що будь-яких прав щодо предмета договору треті особи не мають. Відповідно до п. 10 договору дарування [PERSON] повідомила, що майно, яке є предметом цього договору, є її особистою приватною власністю, так як на момент набуття вказаного в цьому договорі майна, на момент оформлення права власності на це майно та на момент оформлення та підписання цього договору у зареєстрованому шлюбі не перебувала та не перебуває, ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає. Однак, ураховуючи те, що спірна квартира була набута подружжям під час шлюбу у спільну власність, відчуження відповідачкою [PERSON] цієї спільної власності без позивача є порушенням прав останнього як співвласника вказаного маи?на. Хоча цю квартиру було зареєстровано лише на дружину, проте факт реєстраціі? спільного нерухомого маи?на на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише ціи? особі. Відповідачка [PERSON] , укладаючи оспорений договір дарування діяла недобросовісно. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно із ч.1 ст.65 С К України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 2 ст.65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. В силу ч.3 ст. 65 СК України для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя мас бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до правового висновку Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 15 червня 2020 року по справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог ст.362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Норми закону, зазначені у ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 -3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з правовою позицією, визначеною Великою Палатою ВС у її постанові від 03 липня 2019 року по справі №554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19), якщо при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив відчуження, або використав його на свій розсуд проти волі іншого та не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, або приховав його, то таке майно або його вартість ураховується при поділі. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 321 ЦК України також встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи, що позивач не надавав свою згоду на укладення оспорюваного договору дарування квартири від 06.09.2018 року щодо спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає ч.3 ст. 65 СК України, цей договір є недійсним з підстав передбачених ч.1 ст.203 та ст.215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). За змістом ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим ч.3 цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних пр авочинів. 16.01.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», яким, зокрема, було внесено зміни і до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. З огляду на зазначене рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежан А.В. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру за індексним номером 42876043 від 06.09.2018 року підлягає скасуванню, а право відповідачки [PERSON] на цю квартиру має бути припинено. Вирішуючи по суті позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя суд враховує, що відповідно до ч. і ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд України в постанові від 05.04.2017 року по справі № 367/5390/14-ц прийшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до вимог п.24 Постанови Пленуму Верховному Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. На придбання спірної квартири позивачем були використані особисті кошти у сумі 85 700 гривень, при цьому позивач на дав належних та допустимих доказів перерахування вищевказаних коштів на придбання даної квартири. Вартість спірного нерухомого майна складає 444 809.25 грн., сторонами не оскарджується. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 2 ст.71 Сімейного кодексу України встановлено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди мають застосувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З врахуванням вищенаведеного суд вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем та відповідачкою має бути визнано право власності в рівних частках. судові витрати При поданні позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 5216,50 гривень, суд прийшов до висновку, що позов в частині поділу спільного сумісного майна подружжя та визнання договору дарування недійсним є обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає можливим стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в повному обсягу.

Outcome: partial