Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

28.04.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, визнання права власності та права користування. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренко В.С. від 30.04.2014 року провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 09.10.2014 року зупинено провадження у справі до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті відповідача [PERSON], померлого [INFO], тобто до 07.03.2015 року, та визначення кола правонаступників. Ухвалою суду від 10.03.2015 року провадження у справі відновлено та згідно з уточненою позовною заявою від 16.04.2015 року правонаступником відповідача залучено спадкоємця за заповітом [PERSON] його мати [PERSON]. Ухвалою від 11.09.2015 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, визнання права власності та права користування прийнято до провадження судді Васильків О.В. Ухвалою суду від 29.05.2017 року за клопотанням представника позивача [PERSON] [PERSON] залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині щодо виділення в натурі приміщення, визнання права власності на приміщення, що є складовою частиною 8/25 часток домоволодіння; визначення порядку користування земельною ділянкою. В ході судового розгляду справи були розглянуті клопотання щодо забезпечення позову, призначення експертизи, витребування доказів та допиту свідків. Відповідно до заяви представника позивача [PERSON] від 26.04.2017 року позивач [PERSON] просить: - визнати 8/25 частин домоволодіння, які було реконструйовано, переобладнано та складаються із: житлової кімнати 2-2 площею 12,2 кв.м., житлової кімнати 2-1 площею 13,4 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 9,1 кв.м., веранди 2-4 площею 13,6 кв.м., коридору 2-5 площею 5,9 кв.м., кухні 2-6 площею 8,2 кв.м., санвузлу 2-7 площею 4,6 кв.м., веранди 2-8 площею 6,4 кв.м., коридору 2-9 площею 3,1 кв.м., загальною площею 76,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 144,7 кв.м., житловою площею 64,5 кв.м., яке в цілому складається з двох житлових будинків: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 106,4 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., житловий будинок під літ. «Ж», загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 19,8 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Е» - сарай з погребом, «И» - сарай, «М» - лазня, «З» - вбиральня, «Н» - вбиральня, І цистерна, ІІ, IV-V вимощення, №1-7 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 975 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні, - обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], в рівних частках; - поділити майно подружжя [PERSON] та [PERSON], визнавши за позивачем [PERSON] право власності на 4/25 частин зазначеного домоволодіння; - припинити право власності [PERSON] на 4/25 частин зазначеного домоволодіння; - внести зміни до запису про право власності №8976912 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зробленого 09.03.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. про право приватної власності [PERSON] на 8/25 частин вказаного домоволодіння, зазначивши у графі «Розмір частки» - «4/25» замість «8/25». При цьому позивач [PERSON] посилається на те, що вона з 03.11.1990 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яким у 90-х роках було отримано у спадок 8/25 частин домоволодіння, що були реконструйовані та перебудовані за час шлюбу, однак з 2007 року позивач з [PERSON] разом не проживали. В березні 2014 року позивачем було отримано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року про розірвання шлюбу та 29.03.2014 року свідоцтво про розірвання шлюбу. Позивач зазначає, що до цього часу їй не було відомо, що [PERSON] звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу і вона вважала, що вони є подружжям. 04.03.2018 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав до суду відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] від 26.04.2017 року, в якому просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, застосувавши позовну давність, передбачену ч. 2 ст. 72 СК України. При цьому представник відповідача посилається на те, що з грудня 2006 року [PERSON] та [PERSON] перестали разом проживати, з 30.08.2007 року по 30.05.2008 року [PERSON] перебував на лікуванні в МТЛ №1 м. Одеси з діагнозом туберкульоз легенів. В цей період позивач почала проживати в цивільному шлюбі з [PERSON], в звязку з чим [PERSON] 07.11.2007 року було подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. При цьому позивач [PERSON] отримувала судові повістки, а також була присутня в попередньому судовому засіданні 29.11.2007 року, в 2008 році позивач пояснювала дільничному інспектору міліції, що вона готова всі спірні питання з колишнім чоловіком [PERSON] з приводу поділу будинку та майна вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку, позивачу було відомо, що 13.04.2011 року за заявою [PERSON] було відключено електропостачання спірного домоволодіння. Тобто позивач знала про розірвання шлюбу з [PERSON] рішенням від 21.12.2007 року, в звязку з чим без поважної причини пропустила строк на звернення до суду. При цьому сторона відповідача [PERSON] також заперечує щодо суті позовних вимог, а саме представник відповідача стверджує, що [PERSON] належали на підставі свідоцтва про право на спадщину 8/25 частин спірного домоволодіння, реконструйовані та переобладнані під час шлюбу з позивачкою приміщення є самочинно збудованими та такими, що не введені в експлуатацію, право власності на які не оформлене та свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] на імя відповідача [PERSON] на них не видавалось, в звязку з чим позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Стороною позивача у відповідь на відзив та заяви про застосування строку позовної давності до суду надавались письмові пояснення та додаткові пояснення від 04.10.2018 року щодо заявленого відповідачем застосування позовної давності, в яких представник позивача посилається на те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, що в даному випадку відбулось після подання [PERSON] 03.04.2014 року позовної заяви про виселення, після чого [PERSON] звернулась до суду 28.04.2014 року з даним позовом без пропуску строку позовної давності. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] позовні вимоги підтримувала, до судового засідання 12.10.2018 року не зявилась, повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилась, її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши представників сторін, допитавши свідків та позивача [PERSON] в якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 03.11.1990 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, актовий запис №71, зроблений відділом ЗАГС Фрунзівського виконкому Одеської області. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2007 року /т.1 а.с.12/, про що 17.01.2008 року складено відповідний актовий запис №42, що вбачається з копій свідоцтв про розірвання шлюбу, виданих сторонам по справі /т.1 а.с.16, 43/. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення шлюбу [PERSON] був власником 8/25 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.1985 року, виданим державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Шустовою Г.І. /т.1 а.с.49/. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 8/25 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS], та складається в цілому з двох камяних жилих будинків загальною площею 50,52 кв.м., з надвірними спорудами: «Г» - сарай, «Е» - сарай з погребом, «З» - вбиральня, «И» - сарай, «К» - сарай, «Л» - вбиральня, «М» - лазня, «Н» - вбиральня, №1-3, 7, 8 огорожа, І цистерна, ІІ-ІІІ мощення. Таким чином, зазначене в свідоцтві про право на спадщину за заповітом майно було роздільним майном [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС УРСР (в ред. чинній на момент укладення шлюбу). В ході судового розгляду справи встановлено, що в період з 1993 року по 2007 рік [PERSON] з [PERSON] самочинно реконструювали та прибудували приміщення до будинку [ADDRESS], а саме: прибудова літ. «а» в складі приміщення №2-1 житлова, площею 13,4 кв.м.; прибудова літ. «а2» в складі приміщень: №2-4 веранда, площею 13,6 кв.м., №2-5 коридор, площею 5,9 кв.м., №2-6 кухня, площею 8,2 кв.м., №2-7 санвузол, площею 4,6 кв.м., №2-8 веранда, площею 6,4 кв.м., №2-9 коридор, площею 3,1 кв.м. Вказані приміщення не були здані до експлуатації та зареєстровані у визначеному діючим законодавством порядку. Відповідач [PERSON] перебував на лікуванні в МТЛ №1 з 30.07.2007 року по 30.05.2008 року, що вбачається з наданої до суду довідки /т.1 а.с.61/. З матеріалів справи вбачається, що 16.10.2008 року [PERSON] звертався до Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зі скаргою стосовно дій [PERSON], яка вигнала [PERSON] з власного будинку, проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком, перешкоджає вселенню та проживанню [PERSON] у власному будинку. Судом досліджено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2008 року, постановлену ДІМ Чорноморського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Райлян О.В. за зверненням [PERSON] /т.1 а.с.58/. У вказаній постанові зазначається, що перевіркою встановлено, що громадянин [PERSON] та громадянка [PERSON] з 1990 року по 2007 року були законними чоловіком та дружиною. Весь час громадянин [PERSON] вів паразитичний образ життя, ніде не працював, постійно вживав спиртні напої, бив свою дружину [PERSON], влаштовував скандали, чим тримав в страху свою прийомну дочку [PERSON] та спільну дочку [PERSON] В 2007 році громадянин [PERSON] пішов з дому та проживав у своєї матері, після чого при здачі аналізів у нього була виявлена хвороба (відкрита форма туберкульозу), з наступною госпіталізацією в МТЛ-1. Восени 2007 року за ініціативою [PERSON] шлюб з [PERSON] був розірваний. На теперішній час [PERSON] проживає в цивільному шлюбі з [PERSON] Також за даною адресою проживає прийомна дочка [PERSON] [PERSON] зі своїм законним чоловіком [PERSON] та рідна дочка [PERSON] [PERSON] З громадянкою [PERSON] проведено профілактичну бесіду та вона готова всі спірні питання з колишнім чоловіком [PERSON] з приводу поділу будинку та майна вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку. 20.10.2008 року [PERSON] надано письмову відповідь щодо того, що його заява розглянута, викладені в ній факти знайшли часткове підтвердження, в порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі ст. 6 п. 2 КПК України. З громадянкою [PERSON] проведено профілактичну бесіду. З питань цивільно-правових взаємовідносин рекомендовано звертатись до Київського районного суду м. Одеси в порядку цивільного судопровадження /т.1 а.с.55/. Тобто, судом встановлено, що незаінтересована особа, а саме дільничний інспектор міліції Райлян О.В. в постанові від 20.10.2008 року чітко зафіксував, що питання з приводу поділу будинку та майна між колишнім подружжям позивач [PERSON] мала вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку. Тому твердження позивача, що до 2014 року відповідач не предявляв до неї вимог, повязаних з майном, спростовуються дослідженими доказами. За заявою [PERSON] 13.04.2011 року подача електроенергії на електроустановку за адресою: [ADDRESS], була припинена, про що суду надано відповідь ІРЕМ ВАТ «Одесаоблерго». Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що між [PERSON] та її колишнім чоловіком [PERSON] склалися напружені стосунки та 04.04.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстрації та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2014 року в задоволенні вказаних позовних вимог [PERSON] відмовлено та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.11.2014 року вказане рішення суду залишено без змін. Відповідач [PERSON] помер [INFO], про що 08.09.2014 року складено відповідний актовий запис №9129, що вбачається з свідоцтва про смерть, серії [NUMBER], виданого 08.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі /т.1 а.с.107/. Спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], 1968 року народження, який помер [INFO], є його мати [PERSON], [INFO], що вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бичіхіною О.Ю. /т. 1 а.с.223/. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 8/25 часток домоволодіння, розташованого в [ADDRESS], що належав спадкодавцю на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 21.08.1985 року за реєстровим №1-2108, зареєстрованого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 03.09.1985 року в книзі: 17доп, на стор. 213, р. № 515. В цілому домоволодіння складається з двох житловиз будинків: житловий будинок під літ. «А» загальною площею 38,3 кв.м ., житловою площею 19,8 кв.м., та надвірних споруд під літерами: «Е» - сарай з погрібом, «И» - сарай, «М» - лазня, «З» - вбиральня, «Н» - вбиральня, І цистерна, ІІ, ІV-V вимощенн, №1-7 огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 975 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. На самочинно збудовані: прибудова літ. «а2»; котельна літ. «П»; збільшена на 6,3 кв.м., прибудова літ. «а3»; гараж літ. «С»; погріб літ. «а»; самочинно переобладнане в житловому будинку літ. «А»: 2-1 житлова площею 13,4 кв.м. з веранди, а також на тимчасові споруди: навіси «О», «Р», що не належать до самочинного будівництва це свідоцтво не видавалось. На виконання ухвали суду про витребування доказів суду було надано копію інвентаризаційної справи на домоволодіння по [ADDRESS] /т.2 а.с.19-100/ та в подальшому на підставі ухвали суду проведено судову будівельно-технічну, оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизи. З Висновку №192/2017 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи по цивільній справі №520/4988/14-ц, складеного 27.12.2017 року судовим експертом Скибінською Т.М. /т.3 а.с.2-23/, вбачається, що виходячи з того, що в копіях Технічних паспортів, наявних в наданих матеріалах цивільної справи не вказано роки побудови та реконструкції приміщень, прибудованих до 1 поверху житлового будинку літ. «А», розташованого за адресою: [ADDRESS], а методика по визначенню року побудови будівель відсутня, встановити рік реконструкції та будівництва вищевказаних приміщень експерту не надається можливим. Вказаним висновком судової експертизи визначено вартість поліпшень 8/25 частин спірного будинку, проведених шляхом реконструкції та добудов, а також висновком встановлено, що реконструйовані та прибудовані приміщення відповідають будівельним, санітарним та пожежним вимогам, отже, готові до подальшої експлуатації. Позивач [PERSON], допитана в судовому засіданні 02.10.2018 року в якості свідка, суду пояснила, що 03.11.1990 року зареєструвала шлюб з [PERSON], в 1992 році переїхала до Одеси. На той момент у [PERSON] було дві кімнати, що дістались йому в спадок від бабусі. Батьки почали допомагати з будівництвом в 1993 році. [PERSON] почав зловживати алкоголем. В 1996 році провели газ, на той момент вже була частина домоволодіння, а в 2007 році все доробили під ключ. [PERSON] поломав ногу та в лікарні йому встановили діагноз туберкульоз. В серпні у [PERSON] була температура, він зловживав алкоголем, але не хотів лікуватись. На той момент в будинку також проживав зять позивача - чоловік старшої доньки, який допоміг позивачу [PERSON] вигнати. Позивач також зазначила, що вона працювала, мала хороший дохід, у [PERSON] були золоті руки, коли вони будували домоволодіння, це все було спільним і позивач не думала, що чоловік буде так себе вести. Позивач [PERSON] пояснила, що вона не хотіла розлучатись, а хотіла зберегти сімю, однак підтвердила в судовому засіданні, що вигнала [PERSON] з спірного будинку. З позовом про розлучення до суду звернувся [PERSON], а в подальшому в 2014 році він предявив позов про виселення. При цьому позивач [PERSON] вказала, що в цивільному шлюбі ні з ким не проживала та [PERSON] не знає. З серпня 2007 року вони з [PERSON] не проживали, позивач хотіла його лікувати. [PERSON] перебував на лікуванні в 2008 році в Чорноморці, де позивач не була. Також позивач зазначила, що електроенергію в будинку відключили в 2011 році та на судовому засіданні з приводу розірвання шлюбу вона не була присутня. До пояснень позивача [PERSON] в якості свідка суд ставиться критично, та вважає, що позивач лукавить щодо моменту, з якого їй стало відомо про можливе порушення її прав відносно реконструйованого майна, а також і в частині її фактичних шлюбних відносин з іншим чоловіком, починаючи з 2007 року, коли вона вигнала [PERSON] з будинку. Такий висновок суд робить на підставі постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2008 року, постановлену ДІМ Чорноморського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Райлян О.В. від 20.10.2008 року. В ході розгляду справи судом 02.10.2018 року також було допитано свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1997 року є сусідкою родини [PERSON], які з 1997 року жили в будинку в стадії будівництва. До 2004 року все побудували, потім до 2007 року закінчили оздоблювальні роботи. Свідок [PERSON] також пояснила, що [PERSON] ніхто не виганяв з будинку, позивач з ним почала сваритися після того, як він в 2007 році захворів на туберкульоз та не хотів лікуватися, в подальшому позивач [PERSON] відвідувала його в лікарні. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, суду пояснила, що є сусідкою [PERSON]. В 1992 році до [PERSON] приїхала позивач [PERSON] з донькою [PERSON], в той час у [PERSON] було дві кімнати. Потім позивач пішла на роботу, вона заробляла кошти, а [PERSON] своїми силами за допомогою сусідів здійснював з 1992-1993 рр будівництво. Стіни та дах будинку були закінчені приблизно в 1997 році. Свідок [PERSON] також пояснила, що [PERSON] зловживав алкоголем та наркотиками, хворів на туберкульоз та не хотів лікуватись, тікав з лікарень, в звязку з чим вони з позивачкою розлучилися. При цьому свідок [PERSON] зазначила, що позивач [PERSON] відвідувала чоловіка в лікарні, купувала йому ліки, в цивільному шлюбі з іншим чоловіком не жила, [PERSON] свідок не знає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2004 року по 2007 рік він допомагав робити ремонт оздоблювальні роботи в будинку, де живе позивач [PERSON] Свідок зазначив, що познайомився з [PERSON] в 2004 році, працював в будинку зі штукатуркою, гіпсокартоном та шпаклівкою. В 2007 році свідок [PERSON] з родиною переїхав до м. Білгород-Дністровський, в звязку з чим про обставини щодо лікування [PERSON] та розлучення [PERSON] дізнався пізніше. Проаналізувавши свідчення всіх свідків, допитаних за клопотанням сторони позивача, суд погоджується з доводами, що відносно деяких приміщень, які є складовими 8/25 частин спірного домоволодіння, які [PERSON] отримав в спадщину в 1985 році, та які після реєстрації шлюбу з відповідачем в 1990 році, були реконструйовані, починаючи з 1993 року. Показання свідків в частині того, що позивач не виганяла [PERSON] суперечать зібраним матеріалам справи та поясненнями самої [PERSON], наданими під присягою свідка в судовому засіданні. Таким чином, судом встановлено, що в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] отримане [PERSON] у спадок майно, а саме 8/25 частин спірного домоволодіння, було поліпшено шляхом реконструкції та будівництва, проте вказані дії були здійснені самочинно, без відповідних дозволів та реєстрації згідно чинного законодавства, в звязку з чим відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом, на яке [PERSON] та [PERSON] права власності не набули. Пунктом 6 постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року визначено, що Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в Постанові ВСУ у справі № 6-130цс13 від 4 грудня 2013 року, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. В своїх позовних вимогах [PERSON] посилається на те, що під час шлюбу належне [PERSON] нерухоме майно було значно поліпшено, внаслідок чого це майно може бути визнане обєктом спільної сумісної власності, однак з вказаною позицією сторони позивача суд не погоджується з вищевикладених підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження заявлених вимог та обставин щодо здійснення будівництва за кошти [PERSON] стороною позивача суду надані копії накладних щодо придбання будівельних матеріалів, однак вказані докази не засвідчені належним чином та, крім того, датовані 2008 роком, тобто відносяться до періоду після розірвання шлюбу, в звязку з чим не підтверджують вимоги, заявлені позивачем на підставі ст. ст. 62, 69, 70 СК України та не є належними та допустимими доказами в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 2 ст.72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З матеріалів справи, а саме з копії свідоцтва про розірвання шлюбу та відповіді Відділу ДРАЦС на адвокатський запит вбачається, що [PERSON] отримала свідоцтво про розірвання шлюбу 29.03.2014 року, однак суд не приймає доводи сторони позивача щодо того, що [PERSON] не була обізнана про розірвання шлюбу до березня 2014 року, з огляду на наступне. Стороною відповідача до суду надано ксерокопії з матеріалів справи №2-6912/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, з яких вбачається, що [PERSON] була присутня в судовому засіданні 29.11.2007 року та власноручно підписувалась про сповіщення дати та часу наступного судового засідання /т.1 а.с.93-95/. Тобто судом достеменно встановлено, що в листопаді 2009 року [PERSON] знала, що в Київському районному суді м. Одеси на розгляді перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу. Доводи щодо того, що рішення суду про розірвання шлюбу позивач отримала лише в 2014 році належними доказами не підтверджені. Крім того, суд приймає до уваги доводи сторони відповідача щодо того, що [PERSON] знала про порушення своїх прав після відключення електропостачання за заявою [PERSON] в 2011 році. При цьому суд враховує також обставини, викладені в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2008 року, постановлену ДІМ Чорноморського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Райлян О.В. за зверненням [PERSON], в якій зазначено, що з громадянкою [PERSON] проведено профілактичну бесіду та вона готова всі спірні питання з колишнім чоловіком [PERSON] з приводу поділу будинку та майна вирішувати мирним шляхом або в судовому порядку. За таких обставин суд вважає, що позивач [PERSON] пропустила строк звернення до суду, в звязку з чим заява представника відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання 8/25 частин домоволодіння обєктом спільної сумісної власності та поділ вказаного майна належить відмовити. Позовні вимоги [PERSON] щодо припинення права власності [PERSON] на 4/25 частин спірного домоволодіння та внесення відповідних змін до запису про право власності є похідними від вимог про визнання спірного майна обєктом спільної сумісної власності та поділ майна, в звязку з чим також не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням того, що стороною позивача не наведені поважні причини пропуску строку позовної давності, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені. Повний текст рішення суду відповідно до ст.259 ЦПК України має бути складено протягом десяти днів. Однак, з урахуванням відпустки головуючого по справі з 22.10.2018 року по 31.10.2018 року, повний текст рішення суду складено в перший робочий день після повернення з відпустки.

Outcome: dismissed