Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивачі в квітні 2014 року звернулися до суду з даним позовом, посилаючись на те, що згідно ордеру б/н від 07.11.2003 року в кімнаті [ADDRESS] за рішенням ВАТ «Трест Південатоменергобуд» від 07.11.2003 року було зареєстровано відповідача [PERSON] Позивачі зазначають, що починаючи з січня 2013 року на даний час відповідач за місцем реєстрації не проживає. Крім того, в порушення порядку передачі в піднайом житлового приміщення, відповідач тривалий час здавала в найм житлову кімнату [ADDRESS] наймачам в кількості 5 осіб, які зареєстровані за місцем проживання в Закарпатській області, без погодження з наймодавцем, за відсутності відповідного договору. Фактичне місце проживання відповідача позивачам не відомо. Позивачі вважають, що відповідач не проживає в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку на протязі більше 6 місяців без поважних причин. На підставі вищевикладеного, позивачі просять визнати відповідача такою, що втратила право користування житловою кімнатою [ADDRESS] та виселити відповідача з вищезазначеної кімнати. В судовому засіданні представники позивачів підтримали позов в повному обсязі та просили задовольнити з викладених підстав. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, надавши суду свої письмові заперечення, пояснила суду, що вона постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку, іншого житла в неї немає, останнім часом вона доглядає за своєю сестрою, яка є інвалідом ІІ- групи, вона є паралізованою, двічі в 2013 році потрапляла до лікарні в реанімацію. Однак надвечір вона приходить до кімнати в гуртожитку , а рано вранці уходить доглядати за сестрою, сплачує за комунальні послуги. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. З огляду на виниклі правовідносини між сторонами, вказаний спір регулюється Житловим кодексом України, зокрема главою 4 та Примірним положенням про гуртожитки. Так, статтею 127 Житлового кодексу України визначено, що гуртожитки призначенні для проживання в них робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Згідно з ст. 129 ЖК України та п.п. 9, 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 p., єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається на підставі рішення адміністрації підприємства, установи, організації про надання жилої площі в гуртожитку. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради №20 від 20 січня 2006 року «Про прийняття у комунальну власність міста та подальшу передачу в експлуатацію об'єкту житлового фонду -гуртожитку по [ADDRESS], [ADDRESS] був прийнятий у комунальну власність м.Вишгорода та переданий на баланс ДП «Рукавичка» (а.с.23). Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради №162 від 21 червня 2007 року «про припинення діяльності дочірніх підприємств Комунального підприємства житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради», діяльність дочірнього підприємства «Рукавичка» припинено шляхом реорганізації: приєднання його на правах структурного підрозділу до Комунального підприємства житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради (а.с. 22). Рішенням виконавчого комітету Вишгородської міської ради №311 від 22 листопада 2007 року «Про оформлення права власності на споруди та присвоєння поштової адреси» гуртожитку присвоєно поштову адресу м.Вишгород, вул..Б.Хмельницького ,7 (а.с. 21). Відповідач [PERSON] згідно ордеру б/н від 07.11.2003 року була зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] за рішенням ВАТ «Трест Південатоменергобуд» від 07.11.2003 року , що підтверджується копією ордера, квартирною карточкою та довідкою КПЖ і КГ від 21.03.2014р. № 51 (а.с.24- 26). Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Статтею 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ст.ст. 71, 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача [PERSON] постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку, іншого житла в неї немає, на початку 2013 року та 2014 року вона доглядає за своєю сестрою, яка є інвалідом ІІ- групи, двічі в 2013 році потрапляла до лікарні в реанімацію. Пізно ввечері вона приходить до кімнати в гуртожитку, оскільки там знаходяться її речі, а рано вранці уходить доглядати за сестрою, вона сплачує за комунальні послуги. Ці обставини підтверджуються письмовими доказами , наявними в матеріалах справи: довідкою МСЕК про встановлення [PERSON] ІІ-групи інвалідності з 01 січня 2014 року, виписками з історії хвороби [PERSON] (а.с. 61-66). Факт сплати за комунальні послуги та відсутність заборгованості за надані комунальні послуги не заперечувався в судовому засіданні сторонами. Суд критично відноситься до показів свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки в судовому засіданні вони вказали, що відповідачка не проживає в кімнаті гуртожитку, яке ґрунтується на їх припущеннях, оскільки вони її ніколи не бачили у гуртожитку, а при перевірці паспортного контролю кімнату ніхто не відкривав. Твердження позивачів, проте, що відповідачка здала в найм кімнату [ADDRESS] в гуртожитку 5 особам, які зареєстровані в Закарпатській області, є необґрунтованими, оскільки позивачі не надали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. Також позивачем не доведено, що відповідач у разі свого не проживання у гуртожитку, проживав за іншою адресою саме за власним бажанням і без поважних причин. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень За таких обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачі є неогрунтованими, недоведеними позивачами, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed