Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

У червні 2016 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся Київський міський центр зайнятості (надалі Позивач) з позовом до [PERSON] (надалі Відповідач), у якому просив суд стягнути на свою користь з відповідача кошти незаконно отриманої допомоги в розмірі - 8284,71 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач зареєстрована з 17.10.2007 року у відповідача як безробітна та звернулась до нього із заявою про виплату допомоги по безробіттю та сама зазначила про відсутність у неї інших доходів, надавши свідоцтво про виключення її з державного реєстру суб»єктів підприємницької діяльності. У зв»язку з цим, відповідачці було призначено та виплачено допомогу по безробіттю. Між тим, під час перевірки достовірності поданих відповідачкою відомостей з»ясувалось про те, що станом на 28.03.2008 року документи для виключення відомостей про ФОП [PERSON] з Єдиного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців до відділу державної реєстрації юридичних та фізичних осіб-підприємців Шевченківської райдержадміністрації не надходили. Відтак, наказом позивача від 31.03.2008 року відповідача було знято з обліку безробітних осіб та її як безробітній було припинено виплату допомоги по безробіттю у зв»язку з поданням документів, що містять неправдиві відомості з 20.03.2008 року. За період з 13.11.2007 року по 19.03.2008 року сума зайво сплаченого матеріального забезпечення [PERSON] склала - 8284,71 грн. Відповідач обманним шляхом за рахунок коштів Фонду отримала матеріальне забезпечення в порушення вимог законодавства, будучи працевлаштована та отримавши за цей період дохід, який повинна повернути. Зважаючи на те, що відповідач добровільно вказані кошти не повернула, позивач за захистом свого порушеного права звернувся із цим позовом до суду. В судове засідання представник позивача не з»явився, але направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, де позовні вимоги підтримав в повному обсязі та позовні вимоги просив задовольнити повністю. В судове засідання відповідач не з»явилась, хоча про дату і час розгляду справи по суті була повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзиву, заяв клопотань до суду не подавала. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 15.08.2017 року суддею Гуменюк А.І. у цій справі було відкрито провадження та призначено її до судового розгляду за участю сторін. 16.11.2017 року вказану справу після проведення повторного автоматичного розподілу було передано судді Осаулову А.А., який ухвалою від 20.11.2017 року призначив її до судового розгляду за участю сторін. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274-282 ЦПК України, у судовому засіданні, яке відбулося 29.03.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження у заочному порядку за відсутності учасників з врахуванням розміру суми збитків та складності справи. Дослідивши письмові докази у справі, а також з'ясувавши виниклі між сторонами правовідносини та відповідно встановивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не знаходить підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Так, за умовами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24.10.2007 року відповідач звернулась до позивача із заявою про надання статусу безробітної і виплату допомоги по безробіттю та надала при цьому необхідні документи, в тому числі надала окрему заяву про те, що вона не мала заробітку та інших передбачених законодавством доходів та не є зайнятим згідно п.3 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» (а.с.6,7,9). У зв»язку з цим, наказом позивача від 24.10.2007 року за №7118/5598 відповідачці [PERSON] було визначено статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю із поновленням її виплати за наказом №7470/6214 (а.с.10, 11). За даними бухгалтерського обліку позивача вказані виплати позивачці були проведені з 13.11.2007 року в загальній сумі - 8284,71 грн. (а.с.16). Згідно ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (надалі по тексту Закон) право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. За частиною 4 цієї ж статті Закону визначено, що загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" 180 календарних днів. За умовами ч.2 ст.36 вказаного Закону застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Частиною 3 вказаної статті цього ж Закону визначено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Наказом Шевченківського районного центру зайнятості від 31.03.2008 року за №1654/1443 відповідачці було припинено виплату допомоги по безробіття згідно п.8 п.1 ст.31 вказаного Закону на підставі того, що нею було подано документи, що містять неправдиві відомості. В подальшому наказом позивача від 31.03.2008 року за №1658/1444 [PERSON] було знято з обліку безробітних осіб у зв»язку з виявленням факту подання недостовірних даних, що мало місце під час одержання допомоги по безробіттю з 31.03.2008 року, а наказом від 31.03.2008 року за №1384 позивачем було прийнято рішення про повернення незаконно отриманих за період з 13.11.2007 року по 19.03.2008 року відповідачкою коштів в сумі - 8284,71 грн. Листом від 01.04.2008 року Шевченківський РЦЗ повідомив відповідачку про необхідність добровільного повернення незаконно отриманих за вказаний період та у визначеній сумі коштів допомоги по безробіттю. Звертаючись до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права, позивач зазначив, що основною підставою для припинення виплати допомоги по безробіттю відповідачці та стягнення вже виплаченої стали результати проведеної ним перевірки, а саме відповідь Шевченківської районної в місті Києві Державної адміністрації від 28.03.2008 року за №05/35-2466. Зокрема, згідно вказаного листа зазначено, що з 26.11.2001 року відповідач зареєстрована як фізична особа -підприємець за даними відомостей з її реєстраційної справи. Станом на 28.03.2008 року документи про виключення відомостей про ФОП [PERSON] до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, а також відомостей про припинення підприємницької діяльності вказаного ФОП не надходили (а.с.13). В той же час, за наданим самим позивачем до позову свідоцтвом Шевченківської районної державної адміністрації від 23.11.2003 року за [NUMBER] [PERSON] виключена з державного реєстру суб»єктів підприємницької діяльності фізичної особи (а.с.8). У ньому ж зазначено, що державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП проведено 23.11.2003 року За [NUMBER]. За умовами підпункту 8 пункту 1 ст.31 Закону, на який як на підставу для припинення виплат посилається позивач, виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості. Між тим, за наслідками перевірки даних про отримані доходів відповідачкою уповноваженими особами позивача було призначено допомогу по безробіттю із поновленням її виплати за наказом №7470/6214 від 13.11.2017 року (а.с.11). Відтак, подані відповідачкою відомості та перевірені з інших джерел дані щодо її доходів до часу проведення виплат були визнані позивачем достовірними. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35) визначає, що Конвеція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Крім того, позивачем не було зазначено про те, які ж саме документи, які подані відповідачкою та містять неправдиві відомості, остання подала чи не подала, але мала б подати, що не були враховані при прийнятті рішення про припинення виплати та стягнення вже виплачених коштів за цим позовом. Більше того, за наявним свідоцтвом про виключення відповідача з реєстру фізичних осіб підприємців від 2003 року, підстав для стягнення суми виплаченого забезпечення по безробіттю за умовами ч.3 ст.36 Закону не вбачається, оскільки жодних доказів умисного невиконання відповідачкою своїх обов»язків чи зловживань у цьому позові доведено позивачем не було. З огляду на наведене, доводи позивача про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення незаконно отриманих у відповідності до вимог вказаного Закону коштів не заслуговують на уваги, оскільки не відповідають фактичним доказам у матеріалах справи, наслідком чого є відмова в задоволенні позову в повному обсязі. Суд при вирішенні питання про стягнення судових витрат враховує положення ст.141 ЦПК України. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed