Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

26 вересня 2019 року представник АТ «ПУМБ» звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення з останньої заборгованість. В обґрунтування позову зазначено, що 25 листопада 2013 року Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» [PERSON] на підставі кредитного договору № 26259029064463 було видано кредит у сумі 13918,62 грн. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ»). ПАТ «ПУМБ» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та статутом. На баланс ПАТ «ПУМБ» внаслідок приєднання ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором. Відповідач [PERSON] не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 23 липня 2019 року складає 66372,28 грн., з яких: 6046,37 грн. - заборгованість за кредитом, 5639,99 грн. - заборгованість процентами, 30,00 грн. - заборгованість за комісією, 54655,92 грн. - штрафні санкції. Позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1921,00 грн. 24 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що вона не погоджується з сумами зазначеними у позовній заяві, оскільки позивачем не надано суду розрахунку заборгованості з якого б вбачалося яка була нарахована заборгованість, яку позивач просить стягнути. Також зазначає, що позивач вказує, що на підставі кредитного договору їй був наданий кредит в розмірі 13918,62 грн., однак ця сума нічим не підтверджена, виписка по рахунку не є належним доказом у справі, оскільки вона складена власноруч за допомогою комп`ютерної програми, а не роздрукована з бази даних по рахунку відповідача, тобто не зрозуміло з яких достовірних даних були взяті цифри зазначені у так названій виписці. Факт надання грошових коштів може бути підтверджений відповідним платіжним дорученням, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу, а тому вимоги позивача не обґрунтовані належними та допустимими доказами. Крім того, відповідач [PERSON] звернулась до суду з заявою про застосування строків позовної давності, в якій зазначила, що договір між нею та банком був укладений 25.11.2013 року, строк дії картки встановлений до 09.2015 року, а позивач звернувся до суду 13.09.2019 року, тобто після спливу строків позовної давності. На підставі викладеного просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача АТ «ПУМБ» М.В. Фацул в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. Заяв до суду про розгляд справи у її відсутність не надходило. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінюючи надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Предметом позову в даній справи є стягнення кредитної заборгованості з особи. Таким чином дослідження підлягає два питання, перше щодо обґрунтованості вимог в частині наявності кредитної заборгованості, підстав її виникнення, розрахунку, тощо, та друге питання щодо дотримання кредитором порядку пред`явлення вимоги в межах позовної давності (відповідачем заявлено відповідне клопотання про застосування наслідків пропуску позвоної давност). Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Згідно ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 43 ЦПК України серед іншого визначено, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано документ з назвою "Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків" укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Ренесанс Капітал» та [PERSON] 25.11.2013 року та на підставі якого, як вказує позивач відповідачу надано кредит в сумі 13918,62 грн. Водночас, у вказаному документі відсутня інформація про розмір кредиту (а.с.6-7). 19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.12-20). Акціонерне товариство «ПУМБ» є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал» та ПАТ «ПУМБ», що підтверджується витягом зі Статуту(а.с.21-23). Згідно з п.1 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. На баланс ПАТ «ПУМБ» внаслідок приєднання ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором. Статтею 629 ЦК зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору. Цивільний кодекс, крім обов`язку належного виконання зобов`язання встановлює також принцип своєчасності його виконання: відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України та абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач як кредитодавець має право вимагати повернення усієї суми заборгованості, якщо відповідач як позичальник прострочив сплату чергових платежів понад 1 місяць. Позивач направив письмову вимогу (Повідомлення) відповідачу [PERSON] на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту: [ADDRESS] , тому позивач виконав свій обов`язок щодо претензійної роботи належним чином (а.с.9,10) . Як вказує позивач, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 23.07.2019 року складає 66372,28 грн., з яких: 6046,37 грн. - заборгованість за кредитом, 5639,99 грн. - заборгованість процентами, 30,00 грн. - заборгованість за комісією, 54655,92 грн. - штрафні санкції, на підтвердження чого надано виписку з рахунку (а.с.11). Наданий до матеріалів справи розрахунок суми заборгованості має форму та зміст довідки, згідно якого констатується факт наявності заборгованості за кредитним договором на суму 66372,28 грн. Тому наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, в матеріалах справи міститься лише нічим не обґрунтований розрахунок заборгованості, а отже в силу принципу змагальності сторін, визначеного ст. 12 ЦПК України, позивач мав надати належні та допустимі докази надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності, чого ним зроблено не було. Зважаючи, що позивачем є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юристів (юридичний відділ)- зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Що стосується заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Тобто, пунктом 2.3 укладеного договору між ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал» та [PERSON] передбачено, що повне погашення Кредиту (Овердрафту) має бути здійснено не пізніше останнього дня строку користування овердрафтом встановленого Банком. Відповідно до п. 2.4 пропозиції укласти договір карткового рахунку (оферта), строк користування овердрафтом встановлений 36 місяців, тобто 3 роки від дня укладання договору, отже термін дії договору визначений останнім платежем, який згідно графіку платежів вказаної пропозиції мав був здійснений 25.11.2016 року (а.с.8). Однак, суд бере до уваги роз`яснення, викладені у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 19.03.2014 року по справі № 6-14цс14, з яких вбачається, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. За змістом ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.1 ст.254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір між ПАТ «Банк «Ренесанс Капітал» та [PERSON] був укладений 25.11.2013 року, а строк дії картки встановлений до 09.2015 року. Позивач звернувся до суду 26.09.2019 року, що підтверджується вхідним штампом на позові (а.с.2), отже трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, по вимогам банку минув. З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне застосувати правову позицію, викладену Верховним СудомУкраїни у постанові від 19.03.2014 року по справі № 6-14цс14, стосовно того, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місця дії картки. При таких обставинах, суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності, що в силу вимог ст.267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1921 грн. 00 коп. слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 256, 257, 267, 525, 526, 554, 610, 611, 612, 615, 625, 651, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed