Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

В січні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. В обгрунтування своєї позовної заяви зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 26 квітня 2013 року відповідний актовий запис №7368 місце державної реєстрації відділ реєстрації смерті у місті Києві. Позивачка являється [PERSON] донькою, що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] про, що в книзі актів громадянського стану про народження записів від 26 червня 1965 року зроблено відповідний запис №2085 зареєстровано Ленінградським РОВД міста Києва. На момент смерті [PERSON] позивачка була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , також за даною адресою зареєстрований та проживав [PERSON] . 28 квітня 1999 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Ленінградською радою народних депутатів міста Києва, розпорядження №2633, зареєстрованого КП «КМБП та РПВ на ОНМ» 17 травня 1999 року за реєстровим № 4525 в реєстровій книзі д. 955-47, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали в рівних долях по 1/4 частині власниками квартири [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] належить 1\\4 частина квартири по [ADDRESS] . Земельна ділянка, яка розташована на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення 10-ої сесії 22 скликання Андріївської ради народних депутатів 16.10.1996 року площею 0,075 га. для ведення садівництва право власності на яку виникло на підставі Державного акту на право приватної власності на землю сер. І-КВ №041194, кадастровий №3222780200:05:008:0076. Таким чином, [PERSON] належить земельна ділянка, яка розташована на території Андріївської сільської ради, Макарівського району Київської області площею 0,075 га. для ведення садівництва право власності на яку виникло на підставі Державного акту на право приватної власності на землю сер.І-КВ №041194, кадастровий №3222780200:05:008:0076. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києві 28.04.1999 року, розпорядження №2633, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» та земельної ділянки, яка розташована на території Андріївської сільської ради, Макарівського району Київської області площею 0,075 га., що знаходиться на території Андріївської сільської ради Макарівського району, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №041194. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Оскільки заповіту по собі померлий не залишив тому спадкоємцями першої черги були донька [PERSON] , донька [PERSON] та дружина [PERSON] після померлого [PERSON] . Відповідач [PERSON] після смерті батька [PERSON] прийняла спадщину в розмірі: 1/8 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 Частини земельної ділянки площею 0,075 га. право власності на яку виникла на підставі Державного акту на право приватної власності на землю сер.І-КВ №041194, кадастровий №3222780200:05:008:0076. [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] прийняла спадщину в розмірі: 1/8 частину квартири [ADDRESS] та '/2 частини земельної ділянки площею 0,075 га. право : власності на яку виникла на підставі Державного акту на право приватної власності на землю сер. І-КВ №041194, кадастровий №3222780200:05:008:0076. Відповідно до довідки КВ -2013 №38810 від 13.11.2013 року з місця реєстрації проживання сім`ї та реєстрації від 11 вересня 2013 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживає та зареєстрована позивачка, в зв"язку з чим вона вважала, що прийняла спадщину після померлого батька [PERSON] автоматично. Позивачка не подавала заяви нотаріусу щодо відмови від своєї частки майна після померлого батька [PERSON] . Однак, позивач не отримала своєї частини після померлого батька [PERSON] , а саме 1/12 частини квартири [ADDRESS] та 1/33 частини земельної ділянки площею 0,075 га. право власності на яку виникло на підставі Державного акту на право приватної власності на землю сер. І-КВ №041194, кадастровий №3222780200:05:008:0076. Таким чином, позивачка вважає, що вона є суб`єктом набуття права власності на нерухоме майно з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. Позивачка, зазначає, що вона бажала отримати свою частину майна після смерті батька [PERSON] однак була позбавлена можливості отримати, оскільки майно було розділено між сестрою [PERSON] та матір"ю [PERSON] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року відкрито провадження по справі(ас.33). 13.05.2021 року представником відповідача надано відзив по справі(ас.42-44). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2021 року закрито підготовче засідання та призначено до судового засідання (ас.88). В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що 05.12.2014р. відповідач, його довірителька [PERSON] , як представник своєї матері [PERSON] , за нотаріальною довіреністю звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, у якому просила визнати за своєю матір`ю в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частини спірної квартири та спірну земельну ділянку, які належали її померлому батьку. 18.12.2015р. Святошинський районний суд м. Києва ці позовні вимої задовольнив частково і визнав за [PERSON] право власності в порядку спадкувані за законом після смерті її чоловіка [PERSON] на 1/8 частину спірної квартири та спірної земельної ділянки (справа № 759/20723/14-ц). При цьому, 17.06.2015р. відповідач зверталася до суду з заявою з відмовою від свого права на спадкування після померлого батька на користь матері, але суд їй в цьому відмовив в зв`язку з пропуском строків, про що зазначив в своєму рішенні. 08.02.2016р. відповідач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON] право власності на 1/8 частину спірної квартири та 1/2 спірної земельної ділянки. 16.11.2016р. Святошинський районний суд м. Києва позовні вимоги відповідачки задовольнив повністю і визнав за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] на 1/8 частину спірної квартири та спірної земельної ділянки по справі за № 759/1942/16-ц). Таким чином, після смерті [PERSON] спірна квартира стала належати [PERSON] - 3/8 (1/4+1/8) частини, позивачу - 1/4 частина, доньці позивача [PERSON] - /4 частина, та відповідачу - 1/8 частина, а спірна земельна ділянка стала належати в рівних долях по 1/2 частині [PERSON] та відповідачу. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входило 3/8 частини спірної квартири та 1/2 частина земельної ділянки. 07.11.2016р. відповідач звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері. 11.07.2017р. державний нотаріус Дванадцятої Київської нотаріальної контори видала на ім`я відповідача свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частину спірної квартири, що належала померлій матері відповідача на підставі рішення Святошинської районного суду м. Києва від 18.12.2015р. При цьому, відповідач також зверталася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері у вигляді 1/4 частини спірної квартири, проте їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. 24.07.2018р. представник відповідача звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за нею в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом 1/4 частини спірної квартири. 11.12.2019р. Святошинський районний суд м. Києва позовні вимоги відповідача задовольнив повністю і визнав за нею право власності в порядку спадкування за заповітом 1/4 частину спірної квартири, яка належала її померлій матері на підставі свідоцтва про право власності на житло по справі № 759/11443/18. З 26.01.2016р. позивач перестала допускати до спрної квартири відповідача. 29.08.2017р. відповідач звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши їй в користування ізольовану кімнату площею 10,0 кв.м, а позивачу та її доньці [PERSON] надати дві кімнати площею 16,0 кв.м. разом з балконом площею 6 кв.м. та 14,8 кв.м, залишивши інші місця загального користування у спільному користуванні сторін; зобов`язати позивача не чинити відповідачу перешкод у користуванні належною їй на праві приватної власності частиною спірної квартири, та зобов`язати її надати відповідачу ключі від вхідних дверей спірної квартири; вселити відповідача в кімнату площею 10,0 кв.м. спірної квартири. 24.04.2020р. Святошинський районний суд м. Києва своїм рішенням позовні вимоги відповідача повністю задовольнив по справі за № 759/12839/17. Позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яким після смерті [PERSON] було передано спірне майно у власність відповідачу та його дружині - [PERSON] . Одночасно представник відповідача просив в позові відмовити, оскільки позивачка звернулася до суду з даним позовом з пропущеним строком звернення до суду. При цьому, зазначив, що позивачка та її представник знали про порушене право ще з 2015 року, оскільки позивачка була стороною у вищезазначених позовах. Але це свідоцтво нотаріусами ніколи не видавалися, а 1/4 частина спірної квартири та спірна земельна ділянка, які належали померлому [PERSON] перейшли у власність відповідача та [PERSON] на підставі зазначених вище судових рішень. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 26 квітня 2013 року відповідний актовий запис №7368 місце державної реєстрації відділ реєстрації смерті у місті Києві(ас.17). Судом встановлено, що позивачка являється [PERSON] донькою, що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] про, що в книзі актів громадянського стану про народження записів від 26 червня 1965 року зроблено відповідний запис №2085 зареєстровано Ленінградським РОВД міста Києва(ас.16). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.10.2016 року (ас.18). Судом встановлено, що 28 квітня 1999 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Ленінградською радою народних депутатів міста Києва, розпорядження №2633, зареєстрованого КП «КМБП та РПВ на ОНМ» 17 травня 1999 року за реєстровим № 4525 в реєстровій книзі д. 955-47, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали в рівних долях по 1/4 частині власниками квартири [ADDRESS] (ас.19-20). Судом встановлено, що 18.12.2015р. Святошинський районний суд м. Києва позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування задовольнив частково і визнав за [PERSON] право власності в порядку спадкуваня за законом після смерті її чоловіка, [PERSON] на 1/8 частину спірної квартири та спірної земельної ділянки по справі № 759/20723/14-ц (ас.45 -47). Судом встановлено, що 16.11.2016р. Святошинський районний суд м. Києва позовні вимоги відповідачки [PERSON] задовольнив повністю і визнав за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] на 1/8 частину спірної квартири та спірної земельної ділянки по справі за № 759/1942/16-ц (ас.55-57). Судом встановлено, що 11.12.2019р. Святошинський районний суд м. Києва позовні вимоги відповідача [PERSON] задовольнив повністю і визнав за нею право власності в порядку спадкування за заповітом 1/4 частину спірної квартири, яка належала її померлій матері на підставі свідоцтва про право власності на житло по справі № 759/11443/18.(ас. 65-68). Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.04.2020 року позовні вимоги відповідачки [PERSON] до позивачки [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні власністю та вселення до спірної квартири задоволено(ас.69-73). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленного статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так судом було встановлено, що позивачка не подавала заяви нотаріусу щодо прийняття спадщини , ні про відмову від неї. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає відокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка, проте, не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17. В той же час, в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано та взагалі відсутній виклад обставин стосовно порушеного майнового права позивача щодо вимоги про визнання права власності. Як зазначив ВССУ в листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про спадкування, слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі. До того ж, відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Так, суд звертає увагу, що позивачем було заявлено вимогу про визнання права власності у порядку спадкування, з огляду на відсутність обставин, що свідчать про неможливість усунення перешкоди для оформлення спадкових прав позивача у нотаріальному порядку, окрім, як задоволення вимоги позивача про визнання права власності у порядку спадкування, в даному випадку свідчить також про неналежний спосіб захисту свого, на думку позивача, порушеного права, а відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача , задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Суд, застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed