Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

04 лютого 2015 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому посилається на те, що 28.10.2013 року між нею та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу «Англійський «Он-Лайн» Здорова добавка» № 670586/2013 розміщеного за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування Internet-Banking. Проте відповідач в порушення умов договору та норм ЦК України не повертає суму вкладу. Наприкінці грудня 2014 року позивачем отримано лист від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Ковальчук О.В., в якому зазначено, що в банку запроваджено тимчасову адміністрацію і банківський вклад позивачеві буде повернено лише в розмірі 200 000 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачкою за договором складає 591 500 грн., з яких 560 000 грн. - сума банківського вкладу та 31 500 грн. проценти за користування вкладом, які остання просить стягнути з відповідача на свою користь, стягнувши з нього також понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість за Договорами строкового банківського вкладу (депозиту) та судові витрати по справі. Відповідач в судове засідання свого представника повторно не направив. Про час, день та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, заперечень проти позову не надав, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Встановлено, що між позивачкою, [PERSON], та відповідачем, Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», 28 жовтня 2013 року було укладено Договір банківського вкладу «Англійський «Он-Лайн» Здорова добавка» № 670586/2013 розміщеного за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування Internet-Banking (а.с.4). За умовами даного договору позивачка передала відповідачу грошові кошти в сумі 560 000 грн. 00 коп., а відповідач зобов'язався прийняти суми вкладів і щомісячно виплачувати 22,5% річних. Датою вимоги вкладником вкладу сторони визначили 28 листопада 2014 року. Нараховані за договором банківського вкладу проценти позивачка знімала з відкритого рахунку щомісячно. У зв'язку з закінченням дії договору № 670586/2013, позивачка письмово повідомила відповідача, що у зв'язку із закінченням строку дії вищезазначеного договору, вона відмовляється від продовження його дії на новий термін та просила повернути вклад у сумі 560 000 грн. 00 коп., а також відсотки за період з 28.10.2014 року по 27.11.2014 року готівкою через касу банку 28 листопада 2014 року (а.с. 6). Наприкінці грудня 2014 року на адресу позивача від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Ковальчук О.В. надійшов лист за № 15-17088 від 08.12.2014 року, в якому зазначено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 року № 733/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014 року, прийнято рішення № 123 про запровадження з 21.11.2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Протягом дії тимчасової адміністрації вкладники банку - фізичні особи, можуть отримати свої кошти за договорами банківського вкладу (депозиту), строк дії яких закінчився, в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку, але не більше 200 000 грн. (а.с.8). Відповідно до ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною 3 ст.1058 ЦК України, визначено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 названого Кодексу (статті 1066 - 1076)), якщо інше не встановлено главою 71 Кодексу (статті 1046 - 1065) або не випливає із суті договору банківського вкладу. Стаття 1060 ЦК України, яка застосовується до договорів депозитних вкладів в силу ст.1058 цього ж Кодексу, визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Іншими словами, Цивільний кодекс України, як основний акт цивільного законодавства, передбачає право вкладника вимагати повернення внесеного ним депозиту у повному обсязі у будь-який момент. Цей же закон передбачає обов'язок Банку (відповідача) видати депозит на першу вимогу вкладника. Водночас, постанова Правління Національного банку України № 733/БТ від 20.11.2014 року, на яку посилається відповідач, не може скасовувати права, надані законами України, та не може застосовуватись у разі її невідповідності вимогам закону. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. В абзаці третьому пункту 1.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2003 від 16 січня 2003 року суд конституційної юрисдикції зазначив, що після Конституції України, що має найвищу юридичну силу (частина друга статті 8), закони в ієрархії нормативно-правових актів посідають провідне місце. Відповідно до цього провідну роль у регулюванні відносин з виконання судових рішень, має відігравати саме норма закону України, тоді як норма із підзаконного нормативного акту має застосовуватись в тій частині, в якій вона не суперечить Закону. Більш детально з цього приводу вказано у пункті 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2001 від 19 червня 2001 року, де визначено, що Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України), а в правовій державі існує сувора ієрархія нормативних актів, відповідно до якої постанови та інші рішення органів виконавчої влади мають підзаконний характер і не повинні викривляти сутність і зміст законів. Окрім того, відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативний акт, який підлягав застосуванню, суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці відносини. Також слід звернути увагу на припис частини четвертої ст.8 ЦПК України, згідно з яким у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Тому, згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу ст.526 ЦК України, відповідач зобов'язаний виконувати зобов'язання належним чином відповідно до умов Договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова відповідача від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Тому, на підставі вищевикладеного, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути суми вкладів та нараховані відсотки, згідно Договору, визнавши останній розірваним. З відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 3654 грн. , від оплати яких позивачка звільнена на підставі п.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». З урахуванням наведеного, на підставі ст.8 Конституції України; абз.3 п.1.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2003 від 16 січня 2003 року; п.4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2001 від 19 червня 2001 року; п.5 Постанови ПВСУ № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"; ст.ст.525, 526, 629, 1058, 1060 ЦК України;

Outcome: approved