Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення строкового земельного сервітуту для виконання будівельних робіт. Мотивуючи свої вимоги тим, що він згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 02 жовтня 2007 року є власником земельної ділянки [ADDRESS] Поруч із вказаною земельною ділянкою розташована земельна ділянка відповідача. Для повного облаштування своєї земельної ділянки йому необхідно побудувати огорожу, але з урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до частини земельної ділянки для здійснення будівельних робіт по зведенню огорожі можливий виключно через земельну ділянку відповідача, що підтверджується висновку технічного звіту за результатами обстеження його земельної ділянки та визначення можливості облаштування бетонно-цегляної огорожі. В позасудовому порядку ним направлена пропозиція до відповідача про встановлення тимчасового сервітуту, проте погодження не отримано, що й стало підставою зверення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], діюча на підставі довіреності від 24 січня 2015 року (а.с.29), та [PERSON], діюча на підставі довіреності, позовні вимого підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити в редакції від 06 жовтня 2016 року (а.с.71-73): встановити тимчасовий земельний сервітут на безоплатній основі у вигляді права користування частиною земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві власності відповідачу, для виконання будівельних робіт з облаштування бетонно-цегляної огорожі в розмірі 0,8 м від існуючої огорожі строком на шість місяців з часу набуття рішення законної сили, з виконанням ним робіт по приведенню частини земельної ділянки в первісний стан В судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON]., діюча на підставі договору про надання правової допомоги від 18 липня 2016 року (а.с.60-61), позовні вимоги не визнали та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Вважаючи, що вимоги позивача спрямовані на порушення права власності відповідача на земельну ділянку, зловжиння права на отримання земельного сервітуту з підстав недотримання ним будівельним норм та стандартів будівництва будинку, оскільки останній побудований на межі без урахування відступу від неї. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку від 02 жовтня 2007 року [PERSON] є власником земельної ділянки [ADDRESS] Поруч із вказаною земельною ділянкою розташована земельна ділянка [ADDRESS] яка належить відповідачу згідно договору дарування земельної ділянки від 07 травня 2016 року (а.с.40, 41). Позивач вважає, що для повного облаштування своєї земельної ділянки йому необхідно побудувати огорожу, але з урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до частини земельної ділянки для здійснення будівельних робіт по зведенню огорожі можливий виключно через земельну ділянку відповідача, що підтверджується висновку технічного звіту за результатами обстеження його земельної ділянки та визначення можливості облаштування бетонно-цегляної огорожі. В позасудовому порядку 01 грудня 2015 року позивачем направлена пропозиція до відповідача про встановлення тимчасового сервітуту (а.с.18), проте погодження не отримано. Сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.3 ст.402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду. Суд критично оцінює пропозицію позивача щодо можливого встановлення тимчасового земельного сервітуту в редакції від 01 грудня 2015 року (а.с.18), оскільки в ньому не обумовлені істотні умови договору (платний чи безоплатний, де саме його слід встановити, у яких розмірах земельної ділянки, чи не будуть за варіантом, запропонованим позивачами, порушуватися права власника земельної ділянки, демонтаж існуючої огорожі та можливість відновлення земельної ділянки в попередній стан тощо). Відтак, позивачем не використане право урегулювання спору у позасудовому порядку, як того вимагає закон. Вирішуючи питання про встановлення земельного сервітуту щодо використання частини земельної ділянки відповідача шляхом укладання договору, з вимогою про укладення якого позивач безпосередньо до [PERSON] не звертався, та в добровільному порядку його не вирішували, також позивач не зазначив і в позові, на яких саме умовах він бажає його встановити, де саме його слід встановити, у яких розмірах земельної ділянки (довжина, ширина), чи не будуть за варіантом, запропонованим позивачем, порушуватися права власника земельної ділянки, де встановлюється сервітут. Й виходячи із редакції позовних вимог, а за принципом диспозитивності суд не враві виходити за межі позовних вимог, можливе встановлення судом земельного сервітуту неможливо й виконати. При цьому суд враховує обгрунтовані заперечення відповідача проти встановлення земельного сервітуту як на безоплатній основі, так й вцілому, запропоновані позивачем, тощо. Так, як вбачається із плану меж земельних ділянок сторін, будинок позивача побудований із порушенням будівельних норм та стандартів - на межі (а.с.20), що в разі можливого надання земельного сервітуту позивачу на право користування земельною ділянкою відповідача для здійснення будівельних робіт - зведення бетонно-цегляної огорожі, вказані дії порушать право власності відповідача на його земельну ділянку, оскільки побудувати пропоновану бетонно-цегляну огорожу в розмірах, які пропонуються, без посягання на частину земельної дялнки відповідача, не є можливим, при цьому є ймовірність обов»язкового знесення огорожі позивача, й неможливості її встановлення на те місце, де вона знаходилась, враховуючи пропоновані парламетри бетонно-цегляної огорожі, та розташування будинку позивача у співвідношенні до меж земельних ділянок сторін. Суд вважає, що ті умови, які пропонуються позивачем для встановлення тимчасового земельної сервітуту, не є прийнятними для відповідача, як власника земельної ділянки, неефективним його встановлення з урахуванням вказаних прав, та обтяжливим в силу ст. 98 ЗК України, а при умові розташування будинку позивача /впритул до межі/, встановити якомога в менш обтяжливий спосіб не вбачається можливим /будинок є неруховим майном/, й те, що він побудовиний з таким розташуванням - є виною самого позивача, а тому суд застосовує принцип справедливості, й вважає, що один власник земельної ділянки не вправі задовольняти свої вимоги за рахунок погіршенням прав іншого власника. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Ефективне і раціональне використання земельних ділянок у населених пунктах значною мірою залежить від належного планування та забудови цих ділянок. Споруджувати житлові будинки і господарські споруди потрібно відповідно до вимог державних будівельних норм та протипожежних і санітарних правил, які затверджуються державними органами архітектури та будівництва (Державний комітет будівництва і архітектури та житлової політики України) і охорони здоров'я (Міністерство охорони здоров'я України). Державні будівельні норми України, затверджені Мінбудархітектури України 5 січня 1994 р., вимагають під час розміщення на земельних ділянках будинків та інших споруд додержуватись санітарних і протипожежних вимог. Житлові будинки слід розміщувати з відступом від червоної лінії (межа земельної ділянки від вулиці) головних вулиць не менше 6 метрів, від житлових вулиць та проїздів - не менше 3 метрів. Відстань від стін індивідуального будинку з вікнами житлових кімнат і кухонь, веранд, а також від головних входів до будинку (квартири) до інших житлових будинків (у т.ч. і сусідів) та господарських будівель має бути не менше 6 метрів. Щоб створити умови для догляду за будівлями, проведення їхнього ремонту, відстань між стіною житлового будинку чи господарської споруди і боковою межею земельної ділянки має бути не менше 1 метра. Враховуючи той фактор, що вказані норми будівництва будинку з урахуванням бокової межі земельної ділянки позивачем не дотримані, вказує на те, що останній не вправі порушувати право власності на землю відповідача. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном (п.221 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7). За змістом ст.ст. 98, 99 ЗК, ст. ст.401-402 ЦК України, земельний сервітут може бути встановлений між особою, яка є власником або користувачем сусідньої земельної ділянки, в яких є потреба у використанні суміжної земельної ділянки, та власником (володільцем) земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Володільцем є особа, якій земельна ділянка належить на іншому праві - постійного користування, оренди тощо. Сервітут може належати також конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно п. 2 ст. 395 Цивільного кодексу України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким способом. В силу ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту ? це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Отже, із вказаної норми випливає наступне, при встановленні сервітуту необхідно враховувати інтереси власника земельної ділянки та встановлювати його якомога менш обтяжливим способом. Згідно ст. 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. В вказаній статті передбачено способи встановлення сервітуту: за домовленістю сторін (договір), законом, заповітом, рішенням суду (при виникненні спору). При цьому, незалежно від способів встановлення сервітуту ? право земельного сервітуту виникає тільки після його державної реєстрації, в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно, як це передбачено вимогами частини третьої статті 100 Земельного кодексу України. Згідно ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути. Частина 3 ст. 402 ЦК України передбачає, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, з вимог чинного законодавства України випливає, що земельний сервітут встановлюється по домовленості сторін, а якщо домовленість відсутня ? за рішенням суду. Встановлення земельного сервітуту відбувається, коли неможливо задовольнити потреби особи іншим засобом, окрім, як шляхом встановлення сервітуту. Відповідно до п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 98, 99 ЗК, ст. ст.401-402 ЦК України, ст. 395, 401 ЦК України, з урахуванням п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,

Outcome: dismissed