Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

18 січня 2021 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги. Позовні вимоги обґрунтовує наступним, що 05 вересня 2008 року у м.Рівне між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (який на даний час іменується Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») ( далі по тексту - Банк) та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML- РОО/133/2008 (далі по тексту - кредитний договір). зазначає, що 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» укладено договір відступлення прав вимоги (факторинг) зареєстрованого в реєстрі за № 9966, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, в т.ч за кредитним договором № ML-POO/133/2008 від 05.09.2008 року. Вказує, що внаслідок укладення вказаного договору відбулася, як вважає Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», заміна кредитора, а саме ТОВ «ОТП Факторинг України» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором № ML-POO/133/2008 від 05.09.2008 року укладеним між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк». Вважає, що договір відступлення прав вимоги (факторинг) № 9966 від 24.12.2010 року ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», не відповідає нормам цивільного законодавства, порушує права та законні інтереси позивача. Згідно договору відступлення прав вимоги (факторинг) за № 9966 від 24.12.10 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторинг України", Клієнт відповідно до умов даного Договору передав Фактору права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржником зазначених у Переліку кредитних догорів який міститься у Додатку №1 до даного Договору (надалі - «Кредитні договори»). Таким чином, згідно договору факторингу сторони погодили передачу Клієнтом Фактору права вимоги за кредитними договорами у валюті кредитування - дол. США. Метою факторингу є отримання клієнтом фінансування(коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Зазначає, що як вбачається з оспорюваного Договор відступлення права вимоги, де сторонами виступають «Клієнт» - ПАТ «ОТП Банк» та «Фактор» - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» , в ньому не визначена плата послуги за договором факторингу. Отже такий правочин, суперечить ст..ст. 203 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог ст. 215 ЦК України. Також позивач вказала, що в ТОВ «ОТП Факторинг України» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. А тому вказане Товариство не було вправі укладати договір факторингу, предметом якого є саме право вимоги за валютним кредитним договором. В судовому засіданні позивач обґрунтування викладені в позовній заяві підтримала, суду пояснила, що про договір відступлення прав вимоги № 9966 від 24.12.2010 року ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» вона дізналася при отриманні постанови про відкритті виконавчого провадження від грудні 2020 року. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволені позову. Суду пояснив, що 24.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» укладено б/н Договір купівлі продажу кредитного портфелю. Вважає, що договір відступлення права вимоги є похідним, стосується заставного майна, а тому мав бути нотаріально посвідчений. Крім цього, підтримав заяву про застосування строку позовної давності до правовідносин,з підстав, що позивачу було відомо про відступлення права вимоги, ще 25 липня 2011 рекомендованим повідомленням досудову вимогу вих. №21586 від 11.07.2011 року, а також в лютому 2014 року, про що свідчить подана позивачем апеляційна скарга на ухвалу Рівненського міського суду про заміну стягувача у виконавчому провадженні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку відмовити в задоволені позову з наступних підстав. Суд встановив, що 05 вересня 2008 року у м.Рівне між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (який на даний час іменується Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») ( далі по тексту - Банк) та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML- РОО/133/2008 (далі по тексту - кредитний договір). Рішенням Рівненського міського суду від 26 жовтня 2010 року задоволено вимоги ПАТ «ОТП Банк» про стягнення із [PERSON] заборгованість по кредитному договору №ML-P00/133/2008 від 05 вересня 2008 року в сумі 176182.70 грн. та 9447.74 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки, укладеного між ПАТ «ОТПБанк» та [PERSON] : квартиру [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки будь-яким способом з іншою будь-якою особою-покупцем з наданням ПАТ «ОТП Банк» всіх повноважень продавця з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, стягнуто з відповідачів судові витрати. 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» у відповідності до ст..ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України було укладено договір купівля-продажу кредитного портфелю. Також, 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» укладено договір відступлення прав вимоги зареєстрованого в реєстрі за № 9966, згідно з яким останнє набуло право грошової вимоги на погашення (стягнення) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, в т.ч за кредитним договором № ML-POO/133/2008 від 05.09.2008 року. Пунктом 1.1 договору передбачено, що у зв`язку з укладанням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 24 грудня 2010 року між Фактором та Клієнтом, за яким Клієнт передав Фактору права вимоги за Кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до даного договору (надалі Кредитні договори) укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в Додатку №1 до даного Договору (надалі Боржники), що є забезпечений іпотекою/заставою за Договорами іпотеки/Договорами застави, перелік яких міститься в Додатку №1 до даного Договору (надалі Договори забезпечення), укладеним між Клієнтом (в договорах забезпечення іменується - «Іпотекодержатель» чи «Заставодержатель») та Боржниками/Третіми особами (в Договорах забезпечення іменуються Іпотекодавець (вці) чи Заставодавець (вці) . Сторони домовились про наступне: п.1.1.1 Клієнт передає та відступає Фактору сукупність прав, належних Клієнту за Договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставне майно. Отже, з вищезазначеного убачається, що договір відступлення права вимоги від 24.12.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №9966 є похідним до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 24.10.2010 року, до якого увійшли кредитні зобов`язання позивача. 24 грудня 2013 року ухвалою Рівненського міського суду заяву ТзОВ «ОТП Факторинг України» про заміну стягувача у виконавчому провадженні задоволено. Замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у виконавчому провадженні по цивільній справі №2-1046/2010 на Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна». Позивач не заперечувала факту подання нею апеляційної скарги на вказану ухвалу, однак вказала, що їй було відомо лише про один з договорів, а саме про договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 24.10.2010 року. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). В матеріалах справи відсутні докази про те, що у ТОВ «ОТП Факторинг України» на час укладання договору відступлення права вимоги була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. Однак слід враховуючи те, що предметом розгляду у даній справі не є Договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 24.10.2010 року, до якого увійшли кредитні зобов`язання позивача, а договір відступлення права вимоги від 24.12.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за №9966 є похідним, суд приходить до висновку відмовити в задоволені позову за безпідставністю. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed