Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

06 грудня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - відповідач) на свою користь частину недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні оплачуваної відпустки в червні 2018 року в сумі 3798,20 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 13 червня 2017 року по 11 липня 2018 року працювала фахівцем з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації Білозерського районного відділу з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. При звільненні їй була виплачена вихідна допомога в межах середнього заробітку, а саме в сумі 6511,20 грн. та допомога на оздоровлення в сумі 2713,00 грн., тобто в розмірі посадового окладу, тоді як вона має право на отримання допомоги на оздоровлення в розмірі грошового забезпечення (середнього заробітку), а тому їй недоплачено 3798,20 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з призначенням судового засідання на 08.01.2019р. 19.12.2018 р. до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити, оскільки позивач не віднесена військослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та в розумінні Закону Україну «Про державну кримінально-виконавчу службу» та Закону України «Про національну поліцію» не проходила службу, відсутні підставі для застосування гарантій, передбачених постановою КМУ № 704 від 30 серпня 2017 року. 20.12.2018 р. від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. 08.01.2019 р. від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через її перебування у відпустці, яке було задоволено судом та розгляд справи відкладений на 04.02.2019 р. 14.01.2019 р. від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, що було задоволено ухвалою суду від 15 січня 2019 року. В судове засідання 04.02.2019 р. позивач не з'явилася - про розгляд справи повідомлена належним чином. Приймаючи до уваги заяву позивача про розгляд справи у її відсутність, суд ухвалив розглянути справу у відсутність позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та дала пояснення. Аналогічні викладеним у відзиві на позов. Суд, оголосив позовну заяву, заслухав вступне слово представника відповідача, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до наказу № 265 О/С від 13 червня 2017 року позивач прийнята на посаду фахівця (з питань соціальної роботи з суб'єктами пробації) Білозерського районного відділу з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (арк. справи 13 звортній бік, 14 - копія трудової книжки) Відповідно до наказу № 78/1/Ос-вп від 25.05.2018 року позивачу надано щорічну основну (частину) відпустки за період роботи з 12.06.2017 року по 11.06.2018 року тривалістю 24 календарних дня з 01 червня 2018 року по 24 червня 2018 року (арк справи 22). 29.05.2018 р. наказом № 56/ОС-пр від 29.05.2018 року позивачу надано матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу (арк справи 23). Згідно розрахунково-платіжної відомості № 928 з травня 2018 р. по липень 2018 р. позивачеві нараховано матеріальна допомога у розмірі 2713,00 грн., розмір посадового окладу позивача - 2713,00 грн. за повний робочий місяць, що не є спірним (арк справи 25-26). 11 липня 2018 р. наказом №135/ОС [PERSON] звільнено з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації) Білозерського районного відділу з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю (арк справи 24). Спірним у справі є розмір матеріальної допомоги на оздоровлення. Позивач вважає, що розмір допомоги на оздоровлення повинний бути визначений п.3 ч.5 Постанови КМУ № 704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та інших осіб» як середньомісячна, тоді як відповідачем розмір визначений в розмірі посадового окладу. Закон України «Про державну кримінально-виконавчу службу» визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження. Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України (ч.1 ст. 6 Закону України № 2713-IVвід 23.06.2015 р.) Відповідно до ст. 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу" до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України. Робота позивача на посаді фахівця з питань соціальної роботи із суб'єктами пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції належить до категорії спеціалістів, які не мають спеціальних звань, а тому гарантії встановлені постановою Кабінетам Міністрів України № 704 від 30.08.2017 р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не розповсюджується на трудові правовідносини сторін. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагород, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає: основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді штрафних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми; премії за спеціальними системами. Отже, матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої оспорюється позивачем відноситься до компенсаційних виплат. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (пункт 2). Пунктом 8 вказаної постанови визначено, що видатки пов'язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів. Тобто, діючим законодавством визначено лише граничні розміри матеріальної допомоги для оздоровлення та надано право визначати їх розмір керівникам органів у межах затвердженого фонду оплати праці. В той же час, відповідно до п. 9 наказу Міністерства юстиції України «Про впорядкування умов оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань» №957/5 від 17 червня 2014 року, працівникам виплачується матеріальна допомога, у тому числі на оздоровлення, в межах передбачених у кошторисі асигнувань на оплату праці відповідної установи або організації у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання. Таким чином, суд приходить до висновку, що права, свободи чи законні інтереси позивача не порушені, розмір допомоги на оздоровлення відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки відповідає розміру посадового окладу 2713,00 грн. Враховуючи, що за встановленими судом обставинами справи та відповідно до норм матеріального права розмір виплаченої позивачеві допомоги на оздоровлення відповідає вимогам чинного законодавства, позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували на проходження позивачем військової служби з віднесенням її посади до осіб рядового або начальницького складу , суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Оскільки в задоволенні позову відмовлено а позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 06 лютого 2019 року.

Outcome: dismissed