Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

08.04.2021 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить трудовий договір укладений між позивачем та відповідачем визнати розірваним, а трудові відносини припиненими на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 01.03.2021 року, та стягнути витрати по оплаті судового збору. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. Позивача було призначено керівником ТОВ «КФ «Адамант», учасниками якого є ТОВ «Спецтех-Хаер» та [PERSON] 11.01.2021 року позивачем на ім`я загальних зборів учасників відповідача було спрямовано заяву про звільнення її з посади за власним бажанням з 01.03.2021 на підставі ст. 38 КЗпП України. Загальні збори товариства були призначені на 01.03.2021 року на 11.00 год., де в порядку денному зазначено питання про звільнення позивача з посади директора ТОВ «КФ «Адамант» 01.03.2021 відповідно до поданої нею заяви від 11.01.2021. Однак, на загальні збори жоден з учасників не з`явився, у зв`язку з чим загальні збори учасників ТОВ «КФ «Адамант» вважаються такими, що не відбулися, про що складено та підписано позивачем в присутності ПН ХМНО Харківської області Харченко І.А. акт про неприбуття на Загальні збори учасників ТОВ «КФ «Адамант», що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, надала до суду заяву про проведення судового засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, та у зв`язку з повторною неявкою представника відповідача в судове засідання просила ухвалити заочне рішення по справі. Представник відповідача ТОВ «Керуюча фірма «Адамант» в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та представника відповідача в заочному провадженні за згодою позивача, та за наявними в справі доказами. 08.04.2021 року вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 16.04.2021 року судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача, відповідь на який надано до суду 16.04.2021. Ухвалою судді від 16.04.2021 року вказану позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу 10-денний термін для усунення недоліків, які усунені позивачем 30.04.2021. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 01.06.2021 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча фірма «Адамант» зареєстровано як юридична особа. Його засновниками (учасниками) є ТОВ «Спецтех-Хаер» та [PERSON] , кінцевими бенефіціарними власниками є [PERSON] та [PERSON] . Розмір статутного капіталу товариства складає 70000 грн. [PERSON] з 22 квітня 2013 року є керівником та підписантом товариства (а. с. 24-25). 11 січня 2021 року позивач направила цінними листами з описом на адресу засновників товариства - ТОВ «Спецтех-Хаер» та [PERSON] повідомлення про загальні збори учасників ТОВ «Керуюча фірма «Адамант» з проханням скликати та провести загальні збори засновників (учасників) товариства 01.03.2021 року о 11.00 год. в офісі ПН ХМНО Харченко І.А., на яких розглянути її заяву про звільнення за власним бажанням, та заяву про звільнення, що підтверджується описами вкладення у лист з відбитком печатки поштового відділення та квитанцією УДППЗ Укрпошта. Зазначені документи отримано представником ТОВ «Спец-Хаер» за довіреністю «Ушаковим» 12.01.2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 16), та [PERSON] не отримав вказані документи у зв`язку з «іншими причинами» (а.с. 20). Однак, на загальні збори жоден з учасників не з`явився, у зв`язку з чим загальні збори учасників ТОВ «КФ «Адамант» вважаються такими, що не відбулися, про що складено та підписано позивачем в присутності ПН ХМНО Харківської області Харченко І.А. Акт про неприбуття на Загальні збори учасників ТОВ «КФ «Адамант» (а.с. 23-24). У відповідності до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За змістом статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру . Стаття 8 Конвенції захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом . Поняття приватне життя в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на приватне життя (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року). Відповідно до статті 1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно статті 2 цього ж Кодексу право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним статтею 16 ЦК України. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника визначено однією з підстав припинення трудового договору (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України). Так, відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Разом з тим, Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор об`єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права), і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися статтею 38 КЗпП й ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. Частинами 3 та 4 статті 65 Господарського кодексу України у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду, передбачено, що для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Частиною 4 статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» , що набув чинності 17 червня 2018 року, передбачено, що виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва. Згідно з частинами 1-3 цієї статті виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Пунктом 7 частини 2, частиною 3 статті 30 вказаного Закону передбачено, що до компетенції загальних зборів учасників належить обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства. Питання, передбачені частиною другою цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону. Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, зокрема, подається примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до реєстру. Згідно вимог частини 1 статті 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або Статутом товариства, а також: 1) з ініціативи виконавчого органу товариства; 2) на вимогу наглядової ради товариства; 3) на вимогу учасника або учасників товариства, які на день подання вимоги в сукупності володіють 10 або більше відсотками статутного капіталу товариства. Тобто, можливість скликати загальні збори учасників на вимогу виконавчого органу передбачено законодавством, отже, директор сам вправі скликати позачергові збори учасників з винесенням на порядок денний питання про своє звільнення. Частинами 1-5 статті 32 цього Закону визначено, що загальні збори учасників скликаються виконавчим органом товариства. Статутом товариства може бути визначений інший орган, уповноважений на скликання загальних зборів учасників. Виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства. Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення . У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний. Якщо до порядку денного включено питання про внесення змін до статуту товариства, до повідомлення додається проект запропонованих змін. Аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що директор товариства, як і будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, написавши заяву про звільнення за два тижні і відпрацювавши встановлений строк (за відсутності поважних причин), після чого оформити розірвання трудових відносин наказом і внести запис про звільнення до своєї трудової книжки. Водночас, згідно вимог корпоративного законодавства, директор товариства звільняється з посади рішенням загальних зборів учасників товариства, які він має право скликати з власної ініціативи, включивши до порядку денного питання про звільнення директора товариства. Про скликання загальних зборів учасники товариства мають бути завчасно повідомлені у строк, передбачений законом. У разі ж якщо засновників не вдається зібрати та провести загальні збори, вбачаються підстави для звернення керівника товариства з позовом до суду про захист своїх трудових прав. Із встановлених судом обставин справи вбачається, що з 22 квітня 2013 року [PERSON] обіймала посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча фірма «Адамант». Починаючи з 11 січня 2021 року позивач намагалась звільнитися з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На адресу засновників нею направлялись документи товариства з її заявою про звільнення за власним бажанням, повідомлення про намір скликання загальних зборів для включення до порядку денного питання про звільнення її з посади директора товариства за власним бажанням. В заяві позивачем не зазначено підстави звільнення, а саме за частиною першою чи третьою статті 38 КЗпП України, та причини з переліку, наведеного у частині першій статті 38 КЗпП України. Частина третя вказаної статті передбачає звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, проте позивач на такі обставини в обґрунтування позову не посилається. Звільнення за власним бажанням може бути двох видів: звільнення з поважних причин та звільнення без поважних причин, які відрізняються тим, що в першому випадку працівник не зобов`язаний повідомляти власника про звільнення за два тижні. Проте, вона не позбавлена можливості звільнення без поважних причин, та не зобов`язана вказувати у позові причини, передбачені частиною першою статті 38 КЗпП. На сьогодні, відповіді від засновників позивач не отримала. Матеріали справи не містять доказів того, що загальні збори скликано на даний час. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач використала всі заходи, що передували її звільненню за власним бажанням. Знаходячись в ситуації заручника , коли згідно Конституції України вона має право звільнитись із займаної посади, однак, законної процедури такого звільнення без участі учасників товариства немає, її звернення до суду є правомірним. Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, а також виходячи з того, що звернення позивача до суду з позовом про визнання трудових відносин припиненими за таких обставин є єдиним способом захисту її конституційних прав, а тому суд вважає за можливе задовольнити її позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved