Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить відібрати без позбавлення батьківських прав малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , у батька [PERSON] та передати дітей для вирішення питання про їх влаштування органу опіки та піклування - Харківській районній державній адміністрації. Судові витрати просить покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що Височанською селищною радою Харківського району Харківської області, враховуючи інформацію органів Національної поліції, встановлено факт загрози для життя та здоров`я малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 03 лютого 2019 року [PERSON] було нанесено тілесні ушкодження його вітчимом [PERSON] на очах у його малолітньої сестри [PERSON] , що спричинило їй психологічну травму. 04 лютого 2019 року Органами опіки та піклування ради було прийнято рішення щодо вилучення малолітніх дітей із сім`ї та направлено їх до Мереф`янської центральної лікарні для проходження повного обстеження та необхідних експертиз. Рішенням Виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області №20 від 04 лютого 2019 року вирішено невідкладно відібрати дітей у матері та батька у зв`язку з загрозою їх здоров`ю. Вжити заходів щодо тимчасового влаштування дітей до закладів охорони здоров`я. Проінформувати письмово в день відібрання дітей органи прокуратури про невідкладне відібрання дітей у батьків у зв`язку із загрозою здоров`ю, та місце їх тимчасового влаштування. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків тривалістю десять днів зі дня отримання копії ухвали суду, які позивачем були усунуті у визначений термін. 27 березня 2019 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, яку ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків тривалістю десять днів зі дня отримання копії ухвали суду, які позивачем були усунуті у визначений термін. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року уточнена позовна заява була залишена без руху і позивачеві повторно надано строк для усунення недоілків. 12 квітня 2019 року на адресу суду надійшла інформація, отримана в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, згідно якої [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 02 травня 2019 року позивачем усі недоілки, зазначені в ухвалах суду були усунуті. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 07 травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні на 19 червня 2019 року. 29 травня 2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Скороходовим Є.С. надано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що рішення виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області №20 від 04 лютого 2019 року, яким вирішено відібрати дітей у матері та батька у зв`язку з загрозою їх здоров`ю не вмотивоване, оскільки обставин, які б загрожували життю та здоров`ю дітей, передбачених п.п 3 п.3 Постанови Кабінету Міністрів України №800 від 03 жовтня 2018 року «Про деякі питання соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі таких, що можуть загрожувати їх життю та здоров`ю» не існувало. Також зазначає, що Височанська селищна рада Харківського району Харківської області звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовом 26 лютого 2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст.170 СК України, передбаченого для звернення до суду з позовом про позбавлення батьків батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав. Звертає увагу, що не було розглянуто питання про передачу дітей другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування, що забезпечує право дитини на проживання в сім`ї, передбачене ст.2 СК України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2019 року закрито підготовче судове засідання і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача - Дадикіна І.В. в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Скороходовим Є.С. надано до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та без участі відповідачів [PERSON] та [PERSON] , проти задоволення позовних вимог заперечували, просили при прийнятті рішення судом врахувати висновок Харківської районної державної адміністрації від 30 серпня 2019 року щодо недоцільності відібрання малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав. Відповібачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, надали суду письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність та відмовити у задоволенні позову Представник третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Чопорова В.В. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила суд при ухваленні рішення врахувати висновок Харківської районної державної адміністрації від 30 серпня 2019 року. Третя особа - Харківська місцева прокуратури №6 Харківської області надала до суду письмову заяву про проведення судового розгляду без участі представника місцевої прокуратури. Оскільки в судове засідання не з`явились усі учасники процесу фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Височанською селищною радою Харківського району Харківської області 14 листопада 2007 року (а.с.12). [PERSON] та [PERSON] знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області 29 червня 2013 року (а.с.70). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Височанської селищної ради Харківського району Харківської області 18 грудня 2013 року (а.с.12). Рішенням виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області від 04 лютого 2019 року №20 вирішено невідкладно відібрати дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , у батька [PERSON] у зв`язку з загрозою здоров`ю дітей. з вжиттям заходів щодо тимчасового влаштування дітей до закладів охорони здоров`я та інформуванням органів прокуратури про невідкладне відібрання дітей у батьків у зв`язку із загрозою здоров`ю, та місце їх тимчасового влаштування (а.с.13). 30 серпня 2019 року Харківською районною державною адміністрацією Харківської області було прийнято висновок №01-22/1929, з якого вбачається, що Харківська районна державна адміністрація Харківської області вважає недоцільним відібрання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] у матері [PERSON] , [PERSON] - у батька [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Згідно з вимогами статей 32 та 52 Конституції України, встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Так, статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.152 Сімейного Кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно зі статтею 155 цього ж Кодексу здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 170 Сімейного Кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми об в`язками. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору пріоритет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об`єднання сім`ї. ( Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 150 Сімейного Кодексу України, передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з положеннями статей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» суд звертає увагу, що для батьків та дитини «бути разом» є елементом сімейного життя, та внутрішні засоби, які їм перешкоджають є елемент втручання в право. «…Там, де є очевидні сімейні зв`язки з дитиною, держава повинна діяти так, щоб ці зв`язки розвивались і дотримувались законні гарантії, які б дозволяли дитині бути частиною сім`ї, навіть якщо батьки не проживають разом…». Також зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." У пункті 50 вищезгаданого рішення «Савіни проти України», Європейським судом наголошено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків, захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки представником позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 79-81 ЦПК України, у зв`язку з наступним. Суд вважає, що відібрання дитини від батьків не забезпечуватиме інтересів самих дітей та може стати психотравмуючим фактором для них, питання щодо належного виховання дітей можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання з батьками. Крім того, судом встановлено, що діти на теперішній час перебувають у КЗ «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей». Батьки постійно відвідують своїх дітей. Згідно з інформацією Харківського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, родина Безух знаходиться під соціальним супроводом. За період соціального супроводу батько - [PERSON] влаштувався на роботу будівельником, пройшов курс лікування від алкогольної залежності. Згідно з сертифікатом про проходження наркологічного огляду серії 12ЯУ №870238 від 02 квітня 2019 року у [PERSON] ознак наркологічних захворювань не виявлено. Беручи до уваги висновок Харківської районної державної адміністрації №01-22/1929, з якого вбачається, що Харківська районна державна адміністрація Харківської області вважає недоцільним відібрання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] у матері [PERSON] , [PERSON] - у батька [PERSON] , враховуючи, що батьки малолітніх дітей вживають певні дії на виправлення ситуації, категорично заперечують проти відібрання у них дітей суд не вбачає підстав для відібрання у відповідачей дітей без позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed