Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області про встановлення факту постійного проживання станом до 24 серпня 1991 року на території України за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вона народилася [INFO] в м.Бобруйськ Могилевської області в Білорусії. У 1988 році зареєструвала шлюб із [PERSON] , військовослужбовцем. [INFO] в Угорщині у них народилася донька [PERSON] . По закінченню чоловіком військової служби в 1990 році вони переїхали до м.Полтави, поселилися у квартирі його батьків за адресою: [ADDRESS] . Чоловік зареєструвався за цією адресою та отримав паспорт громадянина України, а вона отримала паспорт громадянки Білорусії . Звернувшись до Київського районного відділу у м.Полтаві Управління державної міграційної служби в Полтавській області за оформленням громадянства України, їй було відмовлено в оформленні громадянства за територіальним походженням, так як вона не надала документ, що підтверджує факт її постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України, з цих підстав звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 18 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Від відповідача Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову прохають відмовити, у зв`язку із тим, що позивач не довела факту свого постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники відповідача Носенко Т.Г. у судовому засіданні 30 жовтня 2019 року, а Зоря Л.М. у судовому засіданні - 28 листопада 2019 року проти задоволення позову заперечували, з підстав наведених у відзиві. Остання додатково пояснила, що позивачу було б доцільно встановити факт постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року її дочки [PERSON] , а вже потім із цим рішенням набувати громадянство за територіальним принципом, оскільки вона на території України станом на 24 серпня 1991 року зареєстрована не була, була громадянкою Білорусії та отримала посвідку про постійне проживання лише у 2007 року. Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинностіЗаконом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року. Згідно зі ст. ст.6,8 ЗУ «Про громадянство України», громадянство України набувається в тому числі за територіальним походженням. Пунктом 8 Указу Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» від 27 березня 2001 року №215 передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але немає у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживанняна території України на зазначену дату, подає: заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів,що підтверджують зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Листом № 5310-9638/5310-19 від 05.03.2019 року Київський районний відділ у м.Полтаві УДМС України в Полтавській області повідомив [PERSON] про порядок набуття громадянства України, зокрема, необхідність подання відповідного рішення суду (а.с.83-84). Разом з тим, суд вважає, що [PERSON] не надала переконливих та достатніх доказів на підтвердження факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, з огляду на наступне. Встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у м.Бобруйськ Могилевської області в Білорусії та є громадянкою Білорусії (а.с. 9). 23 грудня 1988 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , [INFO] , у м.Будапешт, про що видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 23.12.1988 (а.с.7). [INFO] у подружжя у м.Будапешт народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 жовтня 1989 року (а.с.8). У судовому засіданні встановлено, що підтверджено показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що у липні 1990 року [PERSON] разом із неповнолітньою донькою [PERSON] переїхали проживати з Угорщини в Україну до батьків чоловіка [PERSON] , так як останній закінчив військову службу, і станом на 21 серпня 1991 року вони всі разом проживали за адресою: [ADDRESS] . Донька на той час хворіла, перебувала на обліку у лікаря-невропатолога за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією медичної картки (а.с.11-76). Свідки [PERSON] та [PERSON] також показали, що [PERSON] мала матір у Білорусії, їздила її відвідувати. Громадянство не набувала для безперешкодного відвідування матері, оскільки та була похилого віку. Разом з тим, з посвідки на постійне проживання серії ПЛ № 269/2007 від 14.05.2007 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , прибула в Україну з Білорусії в 2002 році (а.с.9), своє місце проживання в Україні зареєструвала з 19.03.2004 року по [ADDRESS] (а.с.9), а ідентифікаційний номер отримала 16.04.1998 року (а.с.10). Як зазначалось вище, набуття громадянства України пов`язується із фактом постійного проживання на території України в певний час, в даному випадку, на момент проголошення незалежності України, тому докази, що стосуються періоду роботи з 1992 року не мають відношення до даної справи. Факт отримання громадянства України дочкою позивача за територіальним принципом, так як її батько, який є і чоловіком позивача, [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року був зареєстрований за адресою [ADDRESS] та є громадянином України, не підтверджує факту постійного проживання на території України [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факт постійного проживання на території України [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, достатніх та допустимих доказів щодо цього надано не було. Докази надані позивачем, зокрема, посвідка на постійне місце проживання, навпаки підтверджує її в`їзд в Україну у 2002 року, зареєстрованого місця проживання в Україні вона не мала, у зв`язку із чим, в задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed