Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Укрінбанк») про відшкодування майнових збитків та завданої неправомірними діями відповідача моральної (немайнової) шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що працівниками Чернівецької філії ПАТ «Укрінбанк» підроблено документи, зокрема його підпис, на документах про отримання кредиту на велику суму з метою подальшого незаконного стягнення з нього цієї суми коштів. Даний факт об'єктивно та безспірно підтверджується проведеною в ході судового розгляду справи за його позовом до банку про визнання додаткових угод недійсними, почеркознавчою експертизою та встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці 6 листопада 2012 року у справі №2-120/12, яке ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2013 року залишено без змін. Зокрема, даним судовим рішенням заявлений ним позов до банку задоволено та визнано недійсними додаткові угоди № 1 від 11 червня 2007 рок, № 2 від 30 жовтня 2007 року, № 3 від 28 березня 2008 року, № 4 від 24 вересня 2008 року до договору про надання споживчого кредиту № 275 від 31 жовтня 2006 року. Крім того, за наслідками розгляду даної справи 6 листопада 2012 року Шевченківським районним судом винесено окрему ухвалу, якою правоохоронні органи проінформовано про факти підроблення документів та зобов'язано провести перевірку у відповідності до законодавства України, а також повідомити про результати перевірки. Також вказував на те, що він особисто звертався з відповідною заявою про вчинення злочину працівниками банку до правоохоронних органів та на його звернення листом Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області 8 січня 2013 року його повідомлено про внесення даних із його заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Укладання від його імені з відповідачем додаткових угод за кредитним договором, а в подальшому і звернення відповідача до суду на підставі цих же угод про стягнення з нього суми боргу завдало йому значної моральної шкоди, яка полягає в тому, що банком неправомірно на його адресу направлялися листи-вимоги із зобов'язанням його як боржника сплатити на користь банку суму заборгованості за кредитним договором, яка складалась з 53 900 доларів США - суми основного боргу, 222,78 дол. США - процентів за користування кредитними коштами, 42,77 дол. США - комісії та 544,74 дол. США - пені. При цьому, отримавши від відповідача дані листи-вимоги про стягнення з нього суми боргу, він особисто звертався до банку та повідомляв, що коштів за додатковими угодами він не отримував та будь-яких додаткових угод до кредитного договору не укладав, однак відповідач жодним чином не перевіривши його доводів та не вислухавши пояснень, звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу №713 від 11 серпня 2009 року з додатком - розрахунком вимог щодо стягнення з нього суми у розмірі 507 942,87 грн. За наслідками розгляду вказаної заяви про видачу судового наказу Шевченківським районним судом м. Чернівці без його відома 14 серпня 2009 року видано судовий наказ у справі №2-Н-385/09 про стягнення з нього вищевказаної суми боргу, за яким в подальшому відкрито виконавче провадження. Однак, дізнавшись про існування цього наказу, він негайно оскаржив його у судовому порядку та ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 червня 2011 року виданий судом судовий наказ про стягнення з нього суми боргу на користь банку скасовано як незаконний. В подальшому, з метою захисту своїх порушених прав, він був змушений звернутися до суду з відповідним позовом до банку про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними та протягом численних судових засідань, заперечень банку, введення ним в оману суд, представленням неправдивої інформації, перенесенням судових засідань, зупиненням провадження через призначення експертизи, задоволенням клопотань експерта, отриманням зразків підписів, поданням заяв до правоохоронних органів, процес затягнувся до листопада 2012 року. У результаті тривалого судового процесу його порушені права були поновлені та оскаржувані ним додаткові угоди до кредитного договору визнано недійсними, оскільки в ході судового розгляду встановлено факт їх підроблення. Тому посилаючись на вказане, вважає, що саме неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок укладення ПАТ «Укрінбанк» з невідомою йому особою, яка діяла від його імені без законних на те підстав, додаткових угод, він змушений був вживати заходів для доведення в суді відсутності його волевиявлення щодо укладення цих додаткових угод до договору й відповідно неотримання від банку кредитних коштів. Саме у зв'язку з тривалим судом розглядом даної справи, він був змушений змінювати свої звичайні життєві плани, подавати позовну заяву, отримувати юридичну допомогу, вживати заходи для забезпечення представника, що представляв його інтереси в суді, збирати та надавати суду докази на підтвердження порушення своїх прав, з'являтися до суду для надання пояснень, відібрання зразків підпису, забезпечувати проведення почеркознавчої експертизи. Він і його представник витрачали особистий час, що призвело до змін звичайного способу їх життя, а такі зміни були тривалими, оскільки справа тривалий час не знаходила свого вирішення, безпосередньо з вини відповідача. Також в обґрунтування завданої йому відповідачем моральної шкоди він вказував й не те, що відповідач постійно направляв за його місцем проживання незаконні вимоги про необхідність сплати тіла кредиту та процентів за користування коштами, що призводило до завдання йому та його родині нервових переживань та стресу через те, що відповідач у рахунок погашення суми заборгованості за недійсним договором може звернути стягнення на його квартиру. Крім того, він постійно перебував під тиском страху про те, що у будь-яку хвилину банк пред'явить вимогу щодо повернення кредиту, що в подальшому і сталося. Дійшло до виконавчої служби, яка розпочала процедуру стягнення з нього майна. Також зазначав, що наслідком неправомірних дій відповідача стало те, що він був вимушений нести душевні страждання за наслідками, які могли настати від дій, які він не вчиняв, та доводити свою непричетність до незаконного отримання кредиту у великих розмірах й відповідно на протязі 4 років змушений доводити у різних судових інстанціях те, що він не брав коштів за додатковими угодами та їх не підписував. Внаслідок зазначених подій він втратив спокій та сон, постійно перебував у стані душевного хвилювання і стресу, переживав тривогу за свою безпеку та безпеку близьких людей, так як погрози, які містяться в листах банку, бентежили і жахали його, стан його фізичного здоров'я почав погіршуватись, так як він вже не молода людина. Крім того, саме вимагання від нього повернення грошей у визначений банком спосіб (погрози кримінальною відповідальністю, арешт і розпродаж його майна, тощо) принижувало його людську гідність, а також змушувало його звертатись до правоохоронних органів, банку та суду з метою відновлення своїх порушених відповідачем прав. Крім того, в обґрунтування завданої йому неправомірними діями банку моральної шкоди він також вказував на спричинення йому душевних страждань, які виникли у нього з обмеженою можливістю нормального існування, витрачання коштів на відновлення своїх прав та інтересів у боротьбі з банком, у зв'язку з чим він був позбавлений матеріальної можливості придбавати собі предмети першої необхідності, продукти харчування, що призвело до погіршення стану його здоров'я, у зв'язку з чим він був вимушений нести додаткові витрати на поновлення свого стану здоров'я, а також позбавлений можливості займатися підприємницькою діяльність та отримувати від неї прибутки. Враховуючи вищевказані обставини, розмір своїх душевних страждань і страждань його родини він оцінює в сумі 200 000 грн., яка включає в себе усі страждання, які довелося йому перенести, зокрема: порушення звичайного способу життя, втрату ділової репутації порядної та чесної людини, негативного ставлення до нього та його сім`ї оточуючих, погіршення стану здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з діями банку по стягненню з нього коштів та відмови визнавати дійсні факти у справі за його позовом, а також з необхідністю у судовому порядку захищати та поновлювати свої права. В обґрунтування свої вимог в частині завдання неправомірними діями банком матеріальних битків, зазначав, що з метою відновлення своїх порушених прав, він змушений був звернутися за отриманням кваліфікованої допомогою до фахівця у сфері права та нести незаплановані матеріальні витрати, пов'язані з доказуванням його правоти в розмірі 31 000 грн. Крім того, ним були понесені численні витрати на поштову пересилку в розмірі понад 1 000 грн., транспортні витрати в розмірі понад 5 000 грн., на придбання ліків в розмірі понад 15 000 грн., на лікування у санаторно-курортному закладі за направленням лікаря понад 30 000 грн. Тому, посилаючись на вказане, просив на підставі ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 та ст. 216 ЦК України, враховуючи подану ним в ході судового розгляду заяву про збільшення позовних вимог, стягнути з відповідача на свою користь завдану йому незаконними діями відповідача матеріальну шкоду в розмірі 89 304 грн. та на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., а також судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги з викладених у позові обставин підтримав в повному обсязі, просив про задоволення позову. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав зазначених у поданих письмових запереченнях на позов й відповідно просив про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами докази на підтвердження вимог та заперечень, а також повно, всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «Укрінбанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 275, за умовами якого позивач отримав 39 600 доларів США на строк до 30 жовтня 2007 року (а.с. 9-10). Кошти за даним договором позивачем отримані, що не заперечується сторонами та копією заяви про видачу готівки (а.с. 11), а в подальшому кредит ним повністю сплачено, що також не заперечується наданими сторонами суду поясненнями. Крім того, як убачається з матеріалів справи, між банком та [PERSON] 11 червня 2007 року укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якого збільшено розмір наданих банком кредитних коштів на 19 800 доларів США, 30 жовтня 2007 року додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за умовами якого продовжено строки повернення кредитних коштів, 28 березня 2008 року додаткову угоду № 3, за умовами якої продовжено строки повернення кредитних коштів, та 20 квітня 2008 року додаткову угоду №4, за умовами якої продовжено строки погашення заборгованості ( а.с. 12-15). В подальшому, у зв'язку з невиконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього, банк неодноразово надсилав на адресу позивача листи-вимоги про погашення суми заборгованості та вказував на те, що у разі не виконання цих вимог банк буде проводити роботи по примусовому стягненню суми боргу, у тому числі звертати стягнення на майно, що підтверджується копіями наданих позивачем листів-вимог банку (а.с. 16-17). Як зазначає позивач, достовірно знаючи, що додаткові угоди до кредитного договору, укладеного між ним та банком він не укладав, коштів не отримував й відповідно вимоги банку щодо добровільного погашення боргу є незаконними, він залишав дані листи-вимоги без виконання, а також з метою врегулювання даної ситуації повідомляв відповідача про те, що коштів від банку він не отримував та вимоги банку щодо стягнення з нього заборгованості є незаконними. Разом з тим, 11 серпня 2009 року банк не зважаючи на його повідомлення звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на свою користь суми боргу в розмірі 507 942 грн. 87 коп. з посилання в обґрунтування даної заяви на укладені між банком та позивачем додаткові угоди до договору кредиту. 14 серпня 2009 року Шевченківським судом м. Чернівці видано судовий наказ про стягнення з позивача на користь банку суми боргу за кредитним договором та додатковими угодами до нього та на підставі цього наказу відкрито виконавче провадження (а.с. 18-23). Однак, як встановлено судом, даний судовий наказ за заявою [PERSON] скасовано (а.с. 25-26). В подальшому, [PERSON] з метою відновлення своїх прав звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до Банку про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 6 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2013 року, позов [PERSON] про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними задоволено. Крім того, в ході розгляду даної справи проводилась почеркознавча експертиза, за результатами якої встановлено, що підписи в оспорюваних [PERSON] додаткових угодах до кредитного договору виконані не [PERSON], а іншою особою. Даний факт на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню (а.с. 27, 36-37, 38, 41-42). Зокрема, за наслідками розгляду вищевказаної справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрінбанк» Шевченківським районним судом м. Чернівці від 6 листопада 2012 року також винесено окрему ухвалу, якою правоохоронні органи проінформовано про факти підроблення документів та зобов'язано провести перевірку у відповідності до законодавства України, а також повідомити про її результати (а.с. 38). До того ж, позивач особисто звертався з відповідною заявою про вчинення злочину працівниками банку до правоохоронних органів та на його звернення листом Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області 8 січня 2013 року його повідомлено про внесення даних із заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.39-40). Звертаючись до суду із вказаним позовом в частині стягнення з відповідача завданої йому неправомірними діями банку, а саме пов'язаними із вчиненням недійсного правочину, матеріальної шкоди, [PERSON] свої вимоги обґрунтував тим, що завдані йому збитки полягають зокрема у значних матеріальних витратах, яких він зазнав у зв'язку із зверненням з метою відновлення своїх порушених прав до фахівця у галузі права за отриманням консультацій та представлення його інтересів у судовому процесі та в подальшому у зв'язку із розглядом справи у суді, відповідно з чим ним були понесені витрати в розмірі 31 000 грн., які ураховуючи те, що саме відповідач є стороною недійсного правочину та саме через неправомірні дії банку та його працівників такий правочин був укладений, саме на банк покладається обов'язок по відшкодуванню понесених ним матеріальних витрат. Також вказував на те, що з метою відновлення порушених відповідачем прав він поніс значні витрати, пов'язані із чисельними поштовими переписками, розмір яких визначив в сумі понад 1 000 грн. та ці витрати пов'язані також з необхідністю поновлення порушених відповідачем прав по оспоренню додаткових угод до кредитного договору, яких він не укладав та доведення цього факту у суді, тому ці кошти також мають бути стягнуті на його користь саме з ПАТ «Укрінбанк» . Обґрунтовуючи свій позов в частині стягнення з відповідача завданих на його користь матеріальних збитків, позивач послався на положення ст. ст. 22, 1166 ЦК та ст. 216 ЦК України. Так, судом встановлено, що [PERSON] дійсно з метою відновлення своїх прав та в результаті звернення і розгляду в судовому порядку позову до банку про визнання додаткових угод недійсними понесені витрати, які складаються, зокрема з 31 000 грн., сплачених за послуги з надання кваліфікованої юридичної допомоги адвоката за договором про надання правової допомоги від 28 серпня 2011 року (а.с. 44- 52-53), а також з понесених ним витрат на поштову пересилку в розмірі понад 1000 грн. Так, відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом. Разом з тим, оскільки в даному випадку вимоги [PERSON] зводяться не до захисту його порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а до питання про стягнення витрат, пов'язаних з розглядом іншої цивільної справи, яка перебувала на розгляді у Шевченківському районному суді м. Чернівці за його позовом до відповідача про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсним, та понесених ним в іншій цивільній справі витрат, порядок вирішення яких визначається нормами глави 8 ЦПК, а не нормами матеріального права і здійснюється у тій справі, в якій вони понесені, в тому числі і шляхом ухвалення додаткового рішення, а не шляхом подачі окремого позову, чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, обґрунтовуючи та мотивуючи свої вимоги в частині завдання банком йому матеріальних збитків, [PERSON] також вказував, що оскільки саме судовим рішенням встановлено факт того, що недійсні угоди були укладені через неправомірні дії відповідача й відповідно призвели до настання негативних для нього наслідків, які зокрема призвели до погіршення стану його здоров'я та у період з 2006 по 2011 рік, він був змушений проходити курси лікування, купувати ліки на суму понад 15 000 грн., а також проходити курси лікування у санаторно-курортних закладах, де поновлювати свій стан здоров'я та нести у зв'язку з цим додаткові витрати в розмірі понад 30 000 грн., а також транспортні витрати на суму понад 5000 грн. (а.с. 43,77-143, 164-167), просив ці кошти також стягнути з відповідача, оскільки вони завдані йому саме через неправомірні дії банку. Так, з матеріалів справи убачається, що позивач дійсно у період з 2006 по 2011 рік, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у поліклініці СМЗ УМВС України в Чернівецькій області, а саме: з 18 жовтня по 1 листопада 2006 року на стаціонарному лікуванні із діагнозом: негоспітальна пневмонія нижньої долі лівої легені, І категорії, неускладнена (історія хвороби № 1240); з 1 вересня 2010 року по 14 вересня 2011 року з діагнозом : Хронічний безкаменевий холецистит в стадії загострення, а також отримав путівку на санаторно-курортне лікування: з 12 грудня 2007 року по 1 січня 2008 року в МРЦ «Миргород», діагноз: хронічний безкаменевий холецистит, ремісія. Виразкова хвороба ДПК (путівка № 0011967); з 28 жовтня по 18 листопада 2011 року в МРЦ «Миргород», діагноз: хронічний безкаменевий холецистит , ремісія (путівка № 001330); з 8 листопада по 28 листопада 2011 року в МРЦ «Миргород», діагноз: хронічний некамяневий холецистит, ремісія, Хронічний гастродуоденіт, ремісія (путівка № 001490). Крім того, згідно відомостей, які містяться у медичної книжці [PERSON] у період з 2006 по 2011 рік неодноразово хворів, у зв'язку з чим звертався до лікаря (а.с. 164-167). Разом з тим, вказані записи в медичній книжці про наявні у позивача хвороби, довідка з лікарні та виписка з історії хвороби, як і чеки на придбання ліків, оплату лікування, копії санаторно-курортних книжок та проїзні квитки не є беззаперечним доказом того, що це лікування якимось чином пов'язано саме із судовими процесами, в яких позивач поновлював свої права оспорюванню недійсними додаткових угод до кредитного договору та наявні у позивача хвороби викликані саме неправомірними діями банку та його працівників. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина завдавача шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Статтею 216 ЦК України визначено, у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідності до вимог ч.2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Так, згідно із положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме неправомірними діями банку або його працівниками, який на думку позивача повинен нести відповідальність у зв'язку із вчиненням недійсного правочину, було завдано шкоди та саме внаслідок таких неправомірних дій у нього погіршився стан здоров'я та він був вимушений проходити лікування та купувати ліки, проходити лікування в санаторіях та нести у зв'язку з цим також додаткові транспортні витрати, оскільки між шкодою та діями відповідача немає прямого причинного зв'язку, а всі надані позивачем докази ґрунтуються лише на припущеннях самого позивача. До того, ж позивачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані ним додаткові угоди до кредитного договору укладені саме внаслідок неправомірних дій банку. При цьому, рішенням суду, на яке посилається позивач, вставнолено лише факт відсутності волевиявлення [PERSON] при укладенні оспорюваних ним правочинів та факт підроблення його підпису, однак факт того, що оспорювані правочини визнані недійсними саме з вини відповідача судом не встановлено, як і не встановлено особу, яка підробила підписи [PERSON] в додаткових до договору кредиту угодах. Крім того, суд також зазначає те, що понесені позивачем витрати матеріального характеру, в розумінні положень ч. 2 ст. 216 ЦК України не належать до тих збитків, які підлягають відшкодуванню особі у зв'язку із вчиненням недійсного правочину. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування завданої неправомірними діями банку моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Так, [PERSON] крім стягнення з відповідача на його користь завданої матеріальної шкоди, також просив про стягнення з відповідача й завданої йому у період з 2008 року по 2011 рік неправомірними діями моральної шкоди, розмір якої визначив в сумі 200 000 грн. При цьому, підставами для завдання йому шкоди та моральних страждань вказував на те, що саме у цей період він отримував від банку незаконні вимоги щодо погашення заборгованості за неукладеними ним додатковими угодами до кредитного договору та з метою реалізації свого конституційного права на судовий захист був змушений відновлювати свої права в судовому порядку, у зв'язку з чим переніс сильні душевні страждання та хвилювання, змінився його звичайний спосіб життя, підірвано авторитет серед знайомих, втрачено ділову репутацію порядної та чесної людини, погіршився стан його здоров'я, він був зайнятий лише захистом своїх прав, та у зв'язку із розглядом у суді справи, поїздками до суду на багаточисельні судові засідання, в лікарні, витрачанням коштів тощо, тому вважає, що завдана моральна шкода також підлягає стягненню на користь саме з відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Як встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 6 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2013 року, позов [PERSON] про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними та в ході розгляду даної справи проводилась почеркознавча експертиза, за результатами якої встановлено, що підписи в оспорюваних [PERSON] додаткових угодах до кредитного договору виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с. 27, 36-37, 38, 41-42). За наслідками розгляду даної справи Шевченківським районним судом м. Чернівці від 6 листопада 2012 року також винесено окрему ухвалу, якою правоохоронні органи проінформовано про факти підроблення документів та зобов'язано провести перевірку у відповідності до законодавства України, а також повідомити про її результати (а.с. 38). Разом з тим, із вказаного судового рішення, яким за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрінбанк» визнано недійсними додаткові угоди до кредитного договору, вбачається, що даним рішенням не встановлено факту неправомірність дій відповідача щодо укладення таких договорів, а лише встановлено факт відсутності волевиявлення [PERSON] на укладення таких договорів й відповідно ураховуючи те, що висновком експерта встановлено, що підписи у договорі виконі не [PERSON], а іншою стороною, на підставі ст. 203. 207 ЦК України визнано їх недійсними. При цьому, позивачем не надано суду на підтвердження своїх вимог відповідних доказів, зокрема щодо того, що саме у зв'язку з необхідністю відновлення своїх прав в судовому порядку погіршився стан його здоров'я, а також доказів щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та наслідками для позивача й відповідно спричинення йому моральної шкоди. Крім того, медичні документи про захворювання [PERSON] не дають підстав для стягнення моральної шкоди з Банку, оскільки відсутній причинний зв'язок між захворюваннями, які описані в зазначених документах та діями відповідачів, а також відсутністю вини банку у погіршенні стану здоров'я позивача. При цьому, визначена позивачем сума відшкодування моральної шкоди у 200 000 грн. є немотивованою, необґрунтованою та не підтверджена обєктивними доказами. Таким чином, суд проаналізувавши в сукупності вищенаведені норми закону, а також досліджені в судовому засіданні докази, вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки позивачем відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не доведено факт того, що саме з вини відповідача, він поніс матеріальні витрати, пов'язані з розглядом судових справ, а також лікуванням та придбанням ліків та саме з вини відповідача зазнав моральних страждань. Крім того, на думку суду, не підлягає стягненню з банку на користь [PERSON] завдана моральна шкода на підставі ч. 2 ст. 216 ЦК України, а саме у зв'язку із вчиненням недійсного правочину, оскільки така шкода підлягає відшкодуванню винною стороною договору, однак доказів вини банку та його працівників в укладенні недійсних договорів позивач в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надав. Таким чином, виходячи з характеру правовідносин, що склались між сторонами, глибини фізичних та душевних страждань позивача, відсутності належної доказової бази, вимог розумності і справедливості, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення завданої матеріальної та відшкодування моральної (немайнової) шкоди слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed