Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання недійсним їх шлюбу, зареєстрованого 05.05.2007 Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 466, усиновлення [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) та шлюбного договору від 27.05.2016 повністю. На обґрунтування позову вказав, що шлюб є фіктивним, оскільки він його укладав з метою позбавлення батьківських прав колишньої дружини відносно сина [PERSON] , а відповідач - з метою отримання реєстрації місця проживання, оформлення кредитів та погашення своїх боргів. Усиновлену дитину, [PERSON] , відповідач ніколи не вважала за сина, про нього жодним чином не дбала. Крім того, до реєстрації шлюбу відповідач приховала від нього інформацію, що хворіє на психічне захворювання. Укладений між ними шлюбний договір ставить його та сина в надзвичайно невигідне становище, оскільки, зважаючи на стан здоров`я відповідача, позивач має сплатити на її користь до 01.02.2026 кошти в сумі 25 000 доларів США в гривневому еквіваленті, якщо у подружжя до 31.12.2025 не з`явиться спільна дитини. Ухвалою від 05.08.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання (а. с. 31, 32). У судовому засіданні від 31.03.2021 суд відмовив у прийнятті заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, частково задовольнив клопотання про виклик свідків, закрив підготовче засідання та призначив справ до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не прибув. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Від виклику свідків відмовився. Позовні вимоги підтримував у повному обсязі на наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання також не прибула. Про розгляд справи була повідомленою належно, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. Правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалася. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві та поясненнях, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 23.06.2000 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] , від якої має сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 976 від 22.08.2000. Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 20.02.2001 по справі № 2-113/2001 шлюб між ними розірваний та залишено сина [PERSON] проживати з батьком. У подальшому, [PERSON] заявою від 21.12.2001 відмовилась від своїх прав та обов`язків на дитину [PERSON] , [INFO] (а. с. 11-13). 05.05.2007 позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] , про що Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї 05.05.2007 складено актовий запис № 466 (а. с. 9). Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 28.08.2009 по справі № 2-о-2/09 задоволено заяву [PERSON] про усиновлення [PERSON] , [INFO] , внесено зміни до актового запису про народження 976 від 22.08.2000 про народження [PERSON] шляхом виключення запису про матір дитини [PERSON] та внесення запису про матір дитини [PERSON] , [INFO] . (а. с. 22). На виконання зазначеного вище рішення суду матір`ю [PERSON] , [INFO] , актовий запис 976 від 22.08.2000, записана відповідач [PERSON] , що підтверджується копію свідоцтва про народження (а. с. 10). 27.05.2016 між позивачем та відповідачем був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2024, яким сторони врегулювали свої майнові права та обов`язки подружжя як в шлюбі, так і на випадок його розірвання (а. с. 14, 15). Так, відповідно до пункту 1.1. договору сторони дійшли згоди, що майно, яке не підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною власністю подружжя. Рухоме та нерухоме майно, майнові права на нерухоме майна, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, а також банківські рахунки, відкриті на ім`я будь-кого з подружжя, іменні цінні папери, є особистою власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме або нерухоме майно, або на чиє відкриті рахунки чи складені документи, договори тощо (пункт 1.2. договору). Кожен із подружжя самостійно несе відповідальність за своїми кредитними зобов`язаннями (пункт 1.6. договору). Банківські вклади, що внесені подружжям під час шлюбу, та відсотки є власністю того з подружжя, є власністю того з подружжя, для кого вони були придбані (пункт 2.1.1.). Активи від підприємницької діяльності є власністю того з подружжя, ким вони набуті, а борги перед державною та зі сплати податків несе кожна сторона з власних коштів (пункт 2.2.2.). Витрати на надання медичних послуг несе сторона, які їх потребує (пункт 2.3.2). Також, відповідно до пунктів 3.1-3.3 договору подружжя домовилось провести релігійний обряд вінчання за християнською традицією до 01.09.2016 та завести спільну дитину не пізніше 31.12.2025 за відсутності у дружини медичних противопоказань. Якщо до цього періоду у подружжя не з`явиться спільна дитини, чоловік зобов`язується не пізніше 01.02.2026 сплатити на користь дружини готівкою 25 000 доларів США в гривневому еквіваленті. Також, подружжям досягнуто згоди, що у випадку розірвання шлюбу ініціатор розлучення сплачує іншій стороні 20 000 доларів США в гривневому еквіваленті протягом місяця від дня прийняття такого рішення державною установою. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.10.2016 по справі № 753/6503/16-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 2 400 грн щомісячно, починаючи з 04.04.2016 та до повноліття дитини. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн (а. с. 21). У листопаді 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням Дарницького районного суду від 04.09.2019 по справі № 753/21209/19 позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 05.05.2007 Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 466, розірвано. За наслідками розгляду апеляційної скарги [PERSON] постановою Київського апеляційного суду від 16.12.2020 рішення Дарницького районного суду від 04.09.2019 залишене без змін (а. с. 53-56). [PERSON] є інвалідом 2 групи внаслідок загального захворювання та отримує пенсію по інвалідності з 12.06.2017 по 30.06.2020 (а. с. 16-19). За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до частини 2 статті 40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя. Зважаючи на предмет та підстави даного позову, саме на позивача покладається тягар доказування обставин щодо визнання шлюбу недійсним з підстав його фіктивності. Як стверджує позивач, шлюб є недійсним, оскільки зі сторони відповідача він був укладений лише з метою отримання реєстрації місця проживання, оформлення кредитів та погашення своїх боргів, а не з наміром створити сім`ю. Натомість, при розгляді справи № 2-о-2/09 за заявою [PERSON] та [PERSON] щодо всиновлення сина [PERSON] в рішенні Радивилівського районного суду Рівненської області від 28.08.2009 по справі № 2-о-2/09 судом було встановлено, що сторони проживали однією сім`єю, а саме: «…заявниця на даний час проживає разом з чоловіком і сином [PERSON] в с. Карпилівка Радивилівського району, де придбали окремий будинок для спільного проживання. З акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 07.10.2008 Ситненської сільської ради вбачається, що сім`я проживала в будинку батьків заявниці та утримує підсобне господарство і умови проживання задовільні…». Питання надання матеріального забезпечення сина [PERSON] було вирішено між сторонами шляхом ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів. При розгляді справи № 753/21209/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу судом були встановлені обставини на підтвердження припинення сторонами сімейних відносин та небажання [PERSON] на подальше перебування в шлюбі з [PERSON] , що стало підставою для ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу між ними. Змістом укладеного між сторонами шлюбного договору підтверджено врегулювання подружжям за спільною згодою майнових права та обов`язків як в шлюбі, так і на випадок його розірвання, планування проведення релігійного обряду вінчання за християнською традицією та намір мати спільну дитину в майбутньому. Досліджені докази в своїй сукупності дають суду підстави дійти висновку, що сторони проживали сім`єю, відповідач всиновила дитину позивача, сторони мали взаємні права та обов`язки як подружжя, мали намір народити або всиновити спільну дитину, що спростовує твердження позивача про укладення шлюбу з його сторони з метою позбавлення батьківських прав [PERSON] та зі сторони відповідача з метою отримання реєстрації місця проживання, оформлення кредитів та погашення своїх боргів, а не з наміром створити сім`ю. Крім того, оформлення кредиту не вимагає від позичальника наявності зареєстрованого шлюбу, а твердження позивача про укладення відповідачем шлюбу з наміром погасити свої борги спростовується пунктом 1.6 шлюбного договору, відповідно до умов якого кожен з подружжя самостійно несе відповідальність перед кредиторами, у тому числі і по кредитах, отриманим дружиною до укладення шлюбного договору. Посилання позивача на положення пункту 3 частини 1 статті 41 СК України, відповідно до якого шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків, не підтверджені належними доказами, оскільки встановлення відповідачці 2 групи інвалідності внаслідок загального захворювання не свідчить про те, що вона хворіє на тяжку хворобу, небезпечну для нього чи нащадків, інформацію про яку приховала. Крім того, інвалідність була встановлена відповідачці 12.06.2017, тоді як у шлюб з позивачем вона вступила 05.05.2007, майже за 10 років до встановлення інвалідності. Суд також звертає увагу позивача, що відповідно до частини 2 статті 43 СК України якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред`явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу. Між тим, рішення Дарницького районного суду від 04.09.2019 по справі № 753/21209/19 про розірвання між сторонами шлюбу набрало законної сили 16.12.2020 та не скасоване. На підставі викладеного вище суд дійшов висновку про недоведеність вимог позивача про визнання шлюбу недійсним. Не підлягають задоволенню й вимоги позивача про визнання недійсним усиновлення, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не бажала настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення), а рішення суду про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] свідчить лише про те, що вона не виконувала належно свій обов`язок щодо матеріального утримання дитини. Суд також відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог в частині визнання шлюбного договору повністю недійсним з огляду на таке. Частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до статті 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами четвертою, п`ятою статті 93 СК України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства. Надзвичайно невигідними умовами шлюбного договору, які ставлять позивача та його дитину у вкрай невигідне матеріальне становище, позивач зазначає умову пункту 3.2 щодо його обов`язку сплатити на користь дружини не пізніше 01.02.2026 кошти в еквіваленті 25 000 доларів США у разі, якщо в подружжя до 31.12.2025 не з`явиться спільна дитини природнім шляхом або шляхом усиновлення та вказує на стан здоров`я відповідача. Суд звертає увагу позивача, що умови цього пункту жодним чином не стосуються майнових прав його дитини, яка, до речі, станом на день настання обумовлених цим пунктом обставин буде повнолітньою та втратить статус дитини. Позивач не довів, що стан здоров`я відповідача є перешкодою для неї мати чи усиновити дитину. Крім того, укладаючи цей договір, сторони у пункті 7.2 підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах. Вони отримали від нотаріуса роз`яснення щодо змісту і значення поданого ними проекту шлюбного договору і ніяких зауважень, доповнень до нього вони не мають. Нотаріусом роз`яснено сторонам та перевірено відповідність його змісту вимогам закону та дійсність наміру сторін. Умови укладеного між сторонами шлюбного договору не суперечать вимогам статті 93 СК України щодо змісту шлюбного договору. Отже, в ході розгляду справи суд не встановив обставин, які б свідчили про недійсність шлюбу, усиновлення та шлюбного договору, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. З огляду на результат розгляду справи сплачений при подачі судовий збір залишається за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed