Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

02 листопада 2018 року, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користування власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. Відповідачі зареєстровані за даною адресою, але фактично не проживають більше року, особистих речей в квартирі не має. У зв'язку із знаходження відповідачів на реєстраційному обліку по зазначеній адресі, позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном самостійно та на власний розсуд. На підставі вищевикладеного позивач просить суд: визнати відповідачів - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2018 року провадження у цій справі відкрито, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Одночасно вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 27). Ухвалою суду від 22.01.2019 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з'явилася, але до суду від її представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечувала. У судове засідання відповідачі не з'явилися, хоча про час, день та місце слухання справи були повідомлені в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. Заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи суду або заперечень стосовно позовних вимог позивача не надали. У судове засідання представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради не з'явився, але до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 34). У судове засідання представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування не з'явився, але до суду надійшли письмові пояснення по суті справи, зі змісту яких вбачається, що Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування заперечує проти позовних вимог в частині визнання неповнолітніх осіб - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки це призведе до порушення їх прав на користування житлом, що визначені та охороняються чинними нормативно-правовими актами України та міжнародними угодами, тобто суттєво призведе до порушення права неповнолітніх осіб на збереження житлових прав (у тому числі на право проживання). На підставі вищевикладеного просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 30). У зв'язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 128,131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з'явився у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалою від 12.02.2019 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяви представника позивача та третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, пояснення третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як органу опіки та піклування, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON], що підтверджується технічним паспортом на квартиру (а.с. 10-11) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що міститься в матеріалах справи. [PERSON], [INFO], зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 02.07.2012 року по теперішній час, що підтверджується відповіддю на запит № 01-71/12190 від 09.11.2018 року, наданою головним спеціалістом юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 22). [PERSON], [INFO], зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 05.05.2016 року по теперішній час, що підтверджується відповіддю на запит № 01-71/12192 від 09.11.2018 року, наданою головним спеціалістом юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 23). [PERSON], [INFO], зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 20.06.2014 року по теперішній час, що підтверджується відповіддю на запит № 01-71/12193 від 09.11.2018 року, наданою головним спеціалістом юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 25). [PERSON], [INFO], зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 03.05.2007 року по теперішній час, що підтверджується відповіддю на запит № 01-71/12189 від 09.11.2018 року, наданою головним спеціалістом юридичного відділу Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с. 26). Згідно довідки № 34 від 19.10.2018 року, складеної головою правління ОСББ «Музична 31-а» про фактичне місце не проживання станом на 01.10.2018 року [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] фактично не проживають більше року (а.с. 15). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя № 333/5357/16-ц від 18.01.2017 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Рішення суду набрало законної сили 31.01.2017 року. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа. Зі змісту позовної заяви вбачається, що на теперішній час діти усиновлені. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 232 СК України, між позивачем та її дітьми припинились особисті та майнові права і обов'язки. Згідно до ч.ч. 3, 4, 5 тієї ж статті, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Після усиновлення ці діти зареєстровані та мешкають з батьками (усиновлювачами) за їх місцем реєстрації. Усиновленням відповідно до ч. 1 ст. 207 Сімейного кодексу України є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина. Однією з вимог до усиновителів є забезпечення на належному рівні житлом, надання комфортних умов проживання та достатнє матеріальне забезпечення. Як вбачається з приписів ч. 6 ст. 167, п. 3 ч. 1 ст. 247 СК України, п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР, якими передбачено підстави збереження за неповнолітніми права на проживання та користування житлом в разі їх тимчасової відсутності, зазначене право обумовлено наявністю певних прав та обов'язків, що виникають між дитиною та її родичами за походженням, з якими вона проживала у відповідному житлі до позбавлення її батьків батьківських прав, встановлення над дитиною опіки або піклування, влаштування дитини до дитячого будинку тощо. Тобто, вказаними нормами не передбачено збереження за відсутньою дитиною права на проживання та користування житлом в разі її усиновлення. Згідно ст. 234 СК України, дитина, яка усиновлена, зберігає права на пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника, які вона мала до усиновлення (якщо вона мала їх до усиновлення). У зв'язку з позбавленням матері батьківських прав та усиновленням дітей, вони відповідно до ст. 232 СК України набули прав на житло усиновлювачів як рідних батьків та в силу ст. 29 ЦК України місцем їх проживання стало місце проживання їх усиновлювачів. Таким чином, діючим законодавством України не передбачено збереження за відсутньою дитиною права на проживання та користування житлом в разі її усиновлення. Навпаки, з моменту усиновлення малолітні втратили права, встановлені ст. 64 Житлового кодексу України для членів сім'ї наймача, щодо квартири [ADDRESS], що узгоджується з положеннями ст. ст. 232, 234 Сімейного кодексу України, тому діти мають бути зняті з реєстрації за вказаною адресою. Відповідно до положень ч. 3 ст. 98 ЖК України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сімї, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити приміщення, а в разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.. 13 Конституції Україна, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно зі ст.. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України, за дітьми зберігалося право на користування квартирою матері та рідних протягом всього часу перебування в дитячому закладі, однак в подальшому, з моменту усиновлення, у зв'язку з відсутністю підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянином, вони втратили право користування таким житлом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, у суду є всі підстави визнати [PERSON], [PERSON], такими, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], оскільки останні не мешкають по зазначеному адресу понад один рік, а неповнолітні - [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням, у зв'язку з усиновленням. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житлом. Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пп.1 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час звернення позивача до суду з позовною заявою складало 704,80 грн. Згідно приписів п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивача, як особу з інвалідністю ІІ групи, звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з повнолітніх відповідачів в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704, 80 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved