Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

01.09.2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності, визнання інформації неправдивою та недостовірною, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12.08.2014р. відповідачка подала письмову заяву до прокуратури Львівської області, прокуратури Шевченківського району м.Львова, в якій в грубій, цинічній формі поширила недостовірну, негативну інформацію про нього, принизила честь і гідність, висловилась в поширеній та поданій в правоохоронні органи письмовій заяві вульгарними та неправдивими видумками та вигадками, а також надуманими припущеннями про нього та рідну дочку. Під час розгляду справи позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, зазначив, що відповідачка в цинічній формі поширила та продовжує поширювати неправдиву інформацію про нього іншим особам, а саме вчинила розголос завідомо неправдивої інформації третім особам та не вжила заходів конфіденційності. Йому нанесено моральну шкоду, принижена його честь, гідність та ділова репутація. Просить визнати, що інформація викладена [PERSON] в заяві і адресована 12.08.2014р. Прокуратурі Львівської області, Прокуратурі Шевченківського району м.Львова є неправдивою та недостовірною та є такою, що не відповідає дійсності порушує його честь та гідність, порушує права та свободи, наносить шкоду його інтересам; визнати, що інформація поширена його батькам, сусідам відповідача, співробітникам органу опіки і піклування, а саме про викрадення ним дитини - дочки, про нездоровий сексуальний потяг до дочки, а також співробітникам в нього на роботі про викрадення ним дитини є неправдивою та недостовірною, та є такою, що не відповідає дійсності, порушує його честь та гідність, порушує його права та свободи, наносить шкоду його інтересам; визнати, що інформація поширена в письмовій формі до суду, висловлена публічно в суді, по іншій справі, з приводу викрадення ним дитини - його дочки, про нездоровий сексуальний потяг до дочки, є неправдивою та недостовірною, та є такою, що не відповідає дійсності, порушує його честь та гідність, порушує його права та свободи, наносить шкоду його інтересам; зобов'язати відповідачку [PERSON] не поширювати в майбутньому недостовірну інформацію про нього, зобов'язати відповідачку [PERSON], вибачитися перед ним за розповсюдження неправдивої інформації та відомостей, що посягають на його честь та гідність; стягнути з відповідачки компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 10,00 грн.; стягнути з відповідачки сплачені ним судові витрати, судовий збір за подання позову про захист честі та гідності в розмірі 243,60 грн. та судового збору про відшкодування моральної шкоди в розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини, наведені у позовній заяві та уточненні до неї. Просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання позову не визнав виходячи з мотивів, вказаних у письмових запереченнях на позов долучених до матеріалів справи. Додатково пояснив, що ні матеріальної, ні моральної шкоди позивачу не було завдано. Звернення в правоохоронні органи це право будь якого громадянина, а звернення відповідачки до прокуратури не було вчинено з метою поширення інформації, а з метою перевірки уповноваженими на те органами. Частина описаної позивачем інформації щодо нездорового потягу до дитини, утримання її в небезпечному місці є лише припущеннями відповідачки. Частина вказаної позивачем інформації щодо нього не є негативною, жодним чином не може принижувати позивача як унікальної біопсихосоціальної цінності чи принижувати його соціальну оцінку в очах оточуючих. Вважає, що такими заявами позивачу не заподіяно жодної моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Встановлено, що сторони колишнє подружжя. Між ними існував спір щодо визначення місця проживання дитини, участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною. 12.08.2014 року [PERSON] подала заяву на ім'я прокурора Львівської області та прокурора Шевченківського району м.Львова, в якій просила вирішити питання про негайне відібрання дитини [PERSON].([INFO]) від батька [PERSON], який самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі рішення суду проживає дитина, змінив місце проживання малолітньої дитини способом її викрадення та утримує її в невідомому їй місці, є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У заяві покликається на поведінку [PERSON], що на її думку може бути підставою для такого рішення (а.с.12-15). По заяві [PERSON] працівниками Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області у Львівській області було проведено службову перевірку, висновок якої долучено до матеріалів справи. З цього висновку вбачається, що протиправності дій [PERSON] не встановлено, розгляд заяви [PERSON] припинено (а.с.86-100). За статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.270, ч.1 ст.275, ст.297, ст.299 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі, недоторканість своєї ділової репутації та захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Аналіз вищезазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у Постанові від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова), зокрема п.19 цієї Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Проаналізувавши зазначену в заяві відповідачки від 12.08.2014 р. інформацію, яку позивач вважає неправдивою та недостовірною, суд дійшов висновку, що частина такої інформації, враховуючи характер використання мовних засобів, побудову текстів звернень та взаємозв'язок їх частин, явне перебільшення для посилення виразності і підкреслення висловленої думки, є у даному випадку лише оціночними судженнями з приводу тих обставин, які мали місце і встановлені судом. Також суд враховує, що частина оспорюваної позивачем інформації є лише припущеннями відповідачки, про що свідчать її слова «налаштовують мене на думку», у мене є всі підстави вважати», «переконана». Крім цього, суд звертає увагу на наступне. Правова позиція наведена у Постанові, зазначає про те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Тобто, відсутність хоча б однієї з наведених обставин виключає можливість задоволення відповідного позову. Відповідно до абз. 2, 3 п. 15 Постанови під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Статтею 40 Конституції України передбачено право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. З даного приводу Пленум Верховного Суду України у п.16 Постанови наголошує на тому, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином, суд вважає, що заява [PERSON] від 12.08.2014 року була адресована органам, компетентним проводити перевірку вказаної у них інформації, ця інформація не містила завідомо неправдивих відомостей. Звертаючись з даною заявою [PERSON] реалізовувала своє право на звернення, гарантоване ст.40 Конституції України. Вказана у заяві інформація не була спрямована на приниження честі, гідності, ділової репутації позивача, повідомлялася не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Наводячи оспорювань інформацію у позовній заяві про відібрання дитини, визначення порядку участі батька у вихованні дитини позивачка зазначала цю інформацію на підтвердження своїх позовних вимог для врахування при вирішенні спору. Відтак, вона не може бути підставою для вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Твердження позивача про розповсюдження недостовірної інформації третім особам не знайшло свого підтвердження. Суд вважає, що підстав для вимог про спростування вказаної позивачем інформації немає. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed