Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати удаваним правочином нотаріально посвідчений договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 12 вересня 2003 року між його колишньою дружиною [PERSON] та [PERSON], за яким фактично сторони приховували договір купівлі-продажу. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказує на те, що в період шлюбу з [PERSON] ними було придбано ряд нерухомості, в тому числі у 2003 році придбано спірну квартиру, однак перехід права власності оформлений договором дарування. Після розірвання шлюбу у квітні 2014 року постало питання про поділ спільного майна подружжя, досягнути згоди добровільно не виявилось можливим, що зумовило звернення до суду з відповідним позовом. Існування спірного удаваного правочину порушує його право на включення спірної квартири до складу майна, яке підлягає розподілу. Просить визнати оспорюваний договір удаваним та таким, що приховує договір купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та, будучи допитаним в якості свідка показав, що у 1999 році його дружина [PERSON] виїхала в Італію на заробітки, вперше приїхала в Україну у 2003 році, тоді вони за один місяць придбали кілька квартир в місті Ковелі, в тому числі і спірну квартиру [ADDRESS]. Придбали квартиру разом з меблями за 30 тис. дол. США, сплативши за квартиру 25 тис дол. та 5 тис дол. за меблі. Договір укладався у нотаріуса, в присутності власника квартири [PERSON], його дружини [PERSON], [PERSON] та його дружини [PERSON] З метою уникнення зайвого оподаткування замість договору купівлі-продажу оформили договір дарування. У 2014 році шлюб з [PERSON] було розірвано, згоди щодо поділу майна не досягнуто, у зв'язку з чим він звернувся до суду із відповідним позовом. Існування нотаріально посвідченого договору дарування спірної квартири порушує його право на поділ спільного майна подружжя, а тому він просить позов задовольнити і визнати оспорюваний договір удаваним правочином. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги також підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Під час судового розгляду справи позивачем подано заяву про поновлення строків позовної давності, яка мотивована тим, що про порушення свого права позивач дізнався не у 2003 році, коли укладався договір, а у 2014 році, коли не досягнуто згоди щодо поділу майна. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечила, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними, оскільки сторони договору були присутні у нотаріуса та засвідчили відповідність волі на дарування квартири. Крім того, просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити позивачу у позові, адже він ще у 2003 році був обізнаний з умовами оспорюваного договору та знав про набуття його дружиною спірної квартири у особисту власність. Представником відповідача подано письмову заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та будучи допитаним в якості свідка показав, що дійсно подружжя [PERSON] у 2003 році придбало у нього квартиру по [ADDRESS], сплативши 25 тис. дол. США за квартиру та ще 5 тис. дол.США за меблі. У присутності [PERSON] та [PERSON] вони з [PERSON] уклали у нотаріуса договір дарування квартири, оскільки це було вигідніше щодо сплати податків. Відповідач [PERSON] позов визнала та пояснила, що спірна квартира була зареєстрована за її чоловіком [PERSON], придбана була у шлюбі, тому всі питання її продажу вирішувались спільно. У 2003 році подружжя [PERSON] оглянуло квартиру та придбало її разом з меблями за 30 тис. дол. США. Перехід права власності оформляли у нотаріуса у присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON], при цьому підписували договір дарування, хоча фактично квартира була продана. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання сторін як свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до такого висновку: Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі в період з 25 січня 1992 року по 07 квітня 2014 року. 12 вересня 2003 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 81,5 кв.м. Згідно матеріалів нотаріальної справи відповідач [PERSON] надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на відчуження квартири в такий спосіб. Предметом позову є удаваність даного договору дарування. Позивач вказує на приховування за договором дарування договору купівлі-продажу, та заперечує таким чином перехід спірної квартири у особисту власність відповідачки [PERSON] Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР (1963 р.), чинного на час виникнення спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. В свою чергу відповідач, який заперечує позов, в силу ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Відповідно до ст. 224 та ч. 1 ст. 243 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) за договором дарування одна сторона передає другій стороні безоплатно майно у власність. А за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні на підставі показань позивача [PERSON], допитаного як свідка, та показань відповідача [PERSON], допитаного в якості свідка, встановлено, що подружжя [PERSON] придбало спірну квартиру у [PERSON] сплативши 25 тис. дол. США. Вказану обставину визнала і відповідач [PERSON], яка давала згоду своєму чоловікові [PERSON] на відчуження квартири та була присутня при укладенні договору. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що умисно оформляли у нотаріуса договір дарування, уникаючи у такий спосіб більшого оподаткування. Таким чином, сторони договору фактично уклали договір купівлі-продажу, приховавши його за договором дарування. Не спростовують висновків суду твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] про недопустимість при вирішенні питання про удаваність нотаріально посвідченого договору таких доказів як показання свідків. Оскільки така позиція не відповідає вимогам законодавства та є власним тлумаченням ст. 218 ЦК України. Положення ч. 2 ст. 218 ЦК України застосовуються в тих випадках, коли сторонами правочину не дотримано вимог про її письмову форму. В даній справі оспорюваний договір укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. В той же час, заявлені позовні вимоги про визнання договору удаваним не підлягають до задоволення з підстав пропуску строку позовної давності без поважної причини, про застосування якого заявила представника відповідача [PERSON] [PERSON] Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За правилами ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. В судовому засіданні позивач [PERSON], будучи допитаним як свідок, визнав ту обствину, що був присутній 12.09.2003 року при укладенні оспорюваного договору дарування, знав про його удаваність та погоджувався на його укладення саме в такій формі. Таким чином, вже тоді [PERSON] розумів та повинен був розуміти, що в силу ст. 24 Кодексу законів про шлюб та сім'ю, майно, майно набуте в період шлюбу в дар не включається до складу спільної сумісної власності, а отже відбувається порушення його права. Твердження позивача [PERSON] про те, що про порушення його права він дізнався лише після розірвання шлюбу та відмови відповідачки [PERSON] на поділ майна в добровільному порядку не відповідають фактичним обставинам справи. Також не являється поважною причиною пропуску строку позовної давності відсутність спору щодо поділу майна подружжя до 2014 року, оскільки предметом позову є не поділ майна колишнього подружжя, а визнання договору удаваним правочином. За правилами ст. 72 СК України обраховуються строки позовної давності у спорах щодо поділу спільної сумісної власності подружжя, а не у спорах про визнання правочину удаваним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причин, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, у позові слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності без поважної причини В силу ст..88 ЦПК України судові витрати по справі у разі відмови у задоволенні позову залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed