Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

05.03.2019р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , з позовом усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є співвласником будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім позивача зареєстрований відповідач, який не являється ні співвласником даного будинку, ні родичем позивача. Тому позивач просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням та виселення. Ухвалою суду від 26.03.19р. відкрито спрощене позовне провадження по справі (а.с.28-29). 10.06.19р. представник відповідача - адвокат Борисенков В.С. надав суду заперечення на позов, в якому проти позову заперечував, оскільки вважає договір дарування спірного нерухомого майна фіктивним. Відповідач виконував всі обов`язки по утриманню спірного домоволодіння. В будинку залишився проживати, оскільки не має іншого житла. Позивач не довів, що відповідач порушує правила співжиття. Окрім того, співвласниками будинку є три особи, а з позовом звернувся тільки один співвласник. Тому просив в позові відмовити (а.с.80-81). 25.06.19р. представник позивача [PERSON] . надала суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що право власності гарантується Конституцією України, відповідач до договору дарування спірної нерухомості відношення немає, наміри сторін при укладенні договору дарування нерухомості винайшли своє відображення в паперових носіях, тоиу звинувачення відповідача у «фіктивності» договору дарування є лише умовиводом відповідача. Порядок користування спірним будинком визначається виключно власником і не повинно узгоджуватись зі сторонніми особами, в т.ч. з відповідачем, отже відповідач е надав доказів на спростування позову (а.с.110-113). Сторони в судове засідання 21.10.2019р. не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Від представника відповідача надійшла заява з проханням відкласти розгляд справи (а.с.140), але доказів щодо поважності причини неявки суду надано не було, тому суд вважав за неможливе подальше відкладення розгляду справи, яка перебуває в суді з 05.03.2019р., тобто більше шести місяців. У зв`язку з відсутністю всіх учасників процесу фіксування судового засідання 21.10.19р. технічними засобами не здійснювалось. Від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.138). Від третьої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.35). Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є співвласником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 30 січня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., реєстровий № 238, № 240 (а.с.7-8, 9-14). Згідно довідки з адресного бюро за вказаною адресою крім позивача зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.27), який раніше був одружений з [PERSON] , що підтверджено відповідним свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с.19). Але наразі [PERSON] не є ні співвласником зазначеної квартири, ні родичем позивача, оскільки рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 12.06.2014р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). У зв`язку із викладеними обставинами, на теперішній час позивач не має можливості вільно розпоряджатись своїм майном. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Тобто виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку чи квартири права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Таким чином, після переходу права власності на будинок від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , припинилося і право користування будинком [PERSON] , колишнього члена родини [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, відповідно, до часу володіння гр. [PERSON] будинком [ADDRESS] , відповідач, як її колишній член родини проживав в будинку та користувався ним, натомість припинення права власності шляхом відчуження, а саме укладанням договору дарування, відповідно, припиняє право користування житловим приміщенням у вигляді будинку і колишніми членами родини, тобто відповідачем. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року по справі за №766/1955/16-ц. Суд також враховує, що відповідач [PERSON] має інше житло, а саме: квартиру [ADDRESS] , що підтверджено відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.142). Отже, зазначене рішення суду не порушує житлових прав відповідача. Таким чином, судом встановлено, що є всі передбачені законом підстави для задоволення позову.

Outcome: approved