Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS], яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 18.04.1981 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 06.02.2014 року. В шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO]. 02.12.1999 року відповідачем та його матір'ю [PERSON] було придбано вказану квартиру. [INFO] мати відповідача померла і на підставі заповіту спадкоємцем ? частки цієї квартири являється [PERSON] Вважає, що інша ? частка квартири придбана відповідачем під час перебування у шлюбу, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і вона має право на ? частку квартири. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. При цьому [PERSON] доповнила, що квартира по [ADDRESS] була придбана після продажу [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] квартири по [ADDRESS], однак частину коштів від продажу її свекруха [PERSON] віддала своїй доньці [PERSON], частину витратили на погашення боргів по проданій квартирі і оформлення документів, тому грошей на придбання квартири по [ADDRESS] не вистачало і [PERSON] для цього позичила в неї 2000 дол. США. Це були частково її заощадження і частину цієї суми вона отримала після смерті матері. Вона займалася купівлею спірної квартири і крім цього дала власних 70 дол. США як завдаток за цю квартиру. В подальшому [PERSON] відмовилась повернути їй позичені кошти. Також пояснила, що з 1999 року по 2009 рік проживала разом з чоловіком, чином і свекрухою у спірній квартирі, хоча була зареєстрована по [ADDRESS]. Відповідач і його представник проти позову заперечили, посилаючись на безпідставність такого, і зазначили, що позивач ніякого відношення до квартири по [ADDRESS] не має, така була особистою власністю [PERSON] і його матері, оскільки була придбана за кошти від прожажу квартири по [ADDRESS]. Відповідні договори купівлі-продажу вказаних квартир були укладені в один і той же день, 02.12.1999 року посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І. В спірній квартирі позивач фактично не проживала, не була в такій зареєстрована, так як була забезпечена квартирою по [ADDRESS]. Вважають необгрунтованими твердження позивача про те, що вона давала [PERSON] частину власних грошей для придбання спірної квартири. Відмітили, що до розірвання шлюбу між сторонами претензій зі сторони [PERSON] до чоловіка не було. Просять в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, при цьому подав заяву, в якій зазначив, що позов підтримує та просить розглядати справу за його відсутності, що суд вважає за можливе. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.04.1981 року, який рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06.02.2014 року було розірвано (а.с.9). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 13.11.1996 року, трьохкімнатна квартира [ADDRESS] була приватизована і належала на праві спільної сумісної власності відповідачу [PERSON], його матері [PERSON], його сестрі [PERSON] і її синові [PERSON] (а.с.36). Тобто, дана квартира особисто належала відповідачеві і його родичам, що позивачем не оспорюється. Як встановлено в судовому засіданні, співвласники квартири по [ADDRESS] вирішили продати таку, натомість придбати меншу квартиру для проживання відповідача і його матері, а решту коштів від продажу передати [PERSON] для придбання житла синові [PERSON] Відтак, вони продали квартиру згідно договору купівлі-продажу від 02.12.1999 pоку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., реєстровий № 3840. Згідно п.5 продаж вчинено за 30000 грн. (а.с. 35). В той же день - 02.12.1999 року на підставі договору купівлі-продажу (реєстровий №3845), посвідченого тим же приватним нотаріусом Попович Г.І., [PERSON] і [PERSON] була придбана двохкімнатна квартира по [ADDRESS]. Відповідно до п.5 останнього договору квартира була придбана за 11229 грн. (а.с. 39). Після смерті [INFO] [PERSON], належну їй 1/2 частину квартири по [ADDRESS] успадкував син сторін [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с. 12). Отже, на час звернення з позовом і розгляду справи відповідачу і синові сторін належиться по ? частині квартири по [ADDRESS], що також стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 34779805 від 10.07.2012 року (а.с. 15). Згідно даних довідки ОСББ «Гроно» від 07.05.2014 року (а.с. 14) у спірній квартирі з 11.01.2000 року зареєстрований відповідач. Позивач, як встановлено, з 1980 року зареєстрована в квартирі по [ADDRESS], де проживає із сином [PERSON], дана квартира належить їм на праві спільної часткової власності - 2/3 частини такої належить відповідачу, а 1/3 - [PERSON] (а.с. 10-11, 33). Позивач посилається на те, що ? частка квартири придбана відповідачем під час перебування у шлюбу, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до положень ст.ст.22, 24 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Аналогічне положення закріплено в ст.60 СК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, ст.60 СК України презюмує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними і допустимими доказами тим із подружжя, хто оспорює право спільної сумісної власності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї Постанови "Про практикузастосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 СК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно наведених досліджених судом письмових доказів, продаж квартири по [ADDRESS], що була приватизована і належала на праві спільної сумісної власності позивачу, його матері, сестрі і племіннику, і купівля відповідачем і його матір'ю квартири по [ADDRESS] відбулися в один і той же день, обидва договори посвідчені одним нотаріусом. Як встановлено в судовому засіданні, фактично квартира по [ADDRESS] була продана за 10300 дол. США, з яких 7000 дол. США було сплачено за придбання квартири по [ADDRESS], решту коштів, згідно домовленості, отримала сестра відповідача [PERSON], при цьому вона оплатила послуги маклера, який займався пошуком квартири, витрати за оформлення документів, залишок грошей передала синові. Дане підтверджується зазначеними письмовими доказами, а також показаннями свідка [PERSON], яка безпосередньо займалась продажем однієї квартири і купівлею другої та ствердила, що спірна квартира купувалася для її мами і брата, купівля, в тому числі сплата завдатку за таку, відбулася виключно за кошти від продажу попередньої квартири, грошей на придбання вистачало, ніяких коштів для цього позивач не надавала, показаннями допитаного в судовому засіданні як свідка її чоловіка [PERSON], який підтвердив показання дружини, показаннями свідка [PERSON], яка тривалий час знає родину [PERSON], і їй відомі обставини придбання останнім квартири по [ADDRESS], зокрема, що нову квартиру було придбано за гроші від купівлі квартири на [ADDRESS]. Показання цих свідків суд оцінює як змістовні і послідовні, оскільки вони узгоджуються між собою, з поясненнями відповідача і відповідають матеріалам справи, відтак можуть братися судом до уваги. Між тим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що вона позичала матері відповідача [PERSON] 2000 дол. США для придбання квартири по [ADDRESS], однак повертати ці кошти остання відмовилась, що по квартирі по [ADDRESS] були великі борги і що вона брала участь в придбанні спірної квартири, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження цього, натомість такі твердження спростовуються вказаними дослідженими судом доказами. Допитана в судовому засіданні за клопотання позивача свідок [PERSON] дала суду показання, зокрема, що їй відомо що при купівлі квартири не вистачало коштів, однак деталей щодо таких обставин суду повідомити не змогла, відтак суд оцінює такі показання критично, в тому числі і тому, що свідок не була безпосереднім учасником подій при купівлі квартири, про нестачу коштів, як вона стверджує, їй стало відомо не безпосередньо, а зі слів інших осіб, крім цього такі показання не узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] належними та допустимими доказами довів, що спірна квартира придбана ним і його мамою за особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири, що належала їм на праві приватної власності. Доказів про те, що вказана квартира була придбана і за кошти [PERSON] суду не надано. Отже, належна відповідачу 1/2 частка квартири по [ADDRESS], з огляду на встановлені судом обставини і відповідно до положень ст.57 СК України, є його особистою приватною власністю, не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу між ним і позивачем. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, натомість відповідачем спростовано належними і допустимими доказами доводи позивача, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed