Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення суми авансу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 07 листопада 2006 року позивач в присутності свідків передав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 000 грн. авансу за одну кімнату будинку та сарай з присадибною ділянкою до кінця огороду. Відповідач зобов'язалася продати вказану частину домоволодіння разом з прибудинковою територією після оформлення документів за ціною тринадцять тисяч доларів США. Однак по теперішній час відповідач не уклала договір купівлі - продажу та не повідомила позивача про виготовлення документів. Діями відповідача - позивачу було спричинено моральну шкоду. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 18 400 авансу з урахуванням індексу інфляції, моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивач уточнила свої позовні вимоги та пояснила, що розписку було укладено 07 серпня 2006 року, а не 07 листопада 2006 року просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вислухавши сторони, допитавши свідків, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 07 серпня 2006 року [PERSON] в присутності свідків написала розписку [PERSON] про отримання від останнього 10 000 грн. авансу за одну кімнату будинку та сарай з присадибною ділянкою до кінця огороду. Сторони домовилися, що після оформлення відповідачем документів вони укладуть договір купівлі - продажу вказаної частини домоволодіння разом з прибудинковою територією за ціною тринадцять тисяч доларів США. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була присутня при передачі грошових коштів, та в кінці серпня 2006 року позивачу було передано оригінали правовстановлюючих документів. Свідок [PERSON] пояснила що відповідач є її бабусею та до 2012 року вона проживала за своїм місцем проживання, однак позивач після того як йому в 2006 році було передано оригінали правовстановлюючих документів ні разу не звернувся за оформленням договору купівлі - продажу, окрім того донька відповідача неодноразово телефонувала та розшукувала позивача, щоб укласти з ним договір купівлі -продажу. Так, 27 липня 2007 року [PERSON] було отримано дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, замість втраченого /а.с.104/. Свідоцтво про право на спадщину за законом посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 21 березня 2003 року, вказане свідоцтво було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 23 листопада 2007 року. 21 вересня 2007 року [PERSON] отримала технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS] /а.с. 97-102/. Тобто відповідачем було підготовлено всі правовстановлюючі документи. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношеня в якому одна сторона (боржник) забов*язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконавця його обов'язку. Попередній договір це договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною 2 ст. 570 ЦК України встановлена презумпція авансу, якщо правочин не визнано, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Отже відповідач в рахунок передоплати за одну кімнату будинку, сараю та прибудинкової території отримала грошові кошти в розмірі 10 000 грн. та зобов'язалася продати зазначену частину домоволодіння після оформлення документів за ціною обумовленою в розписці. Після оформлення документів, родичі відповідача неодноразово намагалися розшукували [PERSON] з пропозицією укласти договір купівлі продажу, однак так і не знайшли, даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON]. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз*яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 " Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди ", обов*язковому з*ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв*язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу [PERSON] відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. Представником відповідача в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача . Відповідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 267 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила. Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо). Відповідно ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішень. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки розписка була складена 07 серпня 2006 року суд вважає можливим застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими що не підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed