Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

25 січня 2013 року до Центрального районного суду міста Миколаєва звернулися позивачі з вимогою до відповідачів про встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що відповідачі перешкоджають їм у користуванні земельною ділянкою, закріпленою за житловим будинком по [ADDRESS], у зв'язку з чим вони мають намір розподілити спірну земельну ділянку між власниками квартир у цьому будинку в натурі та приватизувати належну кожному з них частку. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі , посилаючись на викладені в позові обставни. Суду пояснила, що через неприязнені стосунки відповідачі перешкоджають їй взагалі користуватися земельною ділянкою, не допускають її у спільний двір, закривають ворота і вона не має можливості заходити до спільного двору інакше, ніж через задні двері свого нежитлового приміщення. Вона дійсно , за згодою міської ради, в установленому законом порядку перевела належній ій та іншим позивачам житлові приміщення квартири № 4 в приміщення нежитлові- магазину промислових товарів і облаштувала вхід до магазину з боку вулиці Потьомкінська, але таке не позбавляє її права користування внутрішнім двором. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, вказував, що оскільки будинок належить до категорії багатоквартирного, знаходиться на утриманні ТОВ ЖЕК «Забота» і власниками квартир у будинку не утворено ОСББ, то спірна земельна ділянка знаходиться лише у користуванні власників житлових квартир без виділення часток. Відповідачі [PERSON], [PERSON] проти позову заперечували, просили розглянути справу без їх участі. Відповідач [PERSON] проти позову також заперечувала з тих підстав, що позивачі не мають статусу ані власника, ані користувача земельної ділянки, і не мають правових підстав для користування земельною ділянкою по [ADDRESS], оскільки така земельна ділянка не виділена у користування позивачам на підставі рішення органу місцевого самоврядування, договору оренди, державного акту на право постійного користування тощо; позивачі , як власники приміщення магазину , не належать до суб'єктів, яким у теперішній час може бути виділена у користування земельна ділянка, яка надавалася під обслуговування житлового будинку. Крім того, посилається на те, що частки співвласників не визначені, а тому визначити порядок користування земельною ділянкою неможливо. Підтвердила неприязнені стосунки з позивачами, але заперечувала той факт, що вони не допускають позивачку до воріт спільного двору. Відповідач [PERSON] В минулих судових засіданнях проти позову заперечувала, оскільки вважає, що спірна земельна ділянка надана для обслуговування жилого будинку, тому користування нею здійснюється як спільне сумісне. Крім того, зазначає, що позивачі не вказують, чим саме відповідачі перешкоджають у користуванні земельною ділянкою, а тому вважає позовні вимоги необґрунтованими. Від представника третьої особи - Миколаївської міської ради - Бабенко О. О. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність; рішення у справі просив прийняти за наявними матеріалами справи та відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши доводи позовної заяви та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до рішення Миколаївської міської Ради депутатів трудящих №1937 від 02.12.1955 року «Про результати обміру земель у будівельному кварталі № 20» за адресою [ADDRESS] було надано у тимчасове користування землекористува-чів земельну ділянку площею 566 кв. м (а. с. 148). Згідно з рішенням виконкому Миколаївської районної Ради народних депутатів № 197 від 22.06.1990 року право власності на будинок по [ADDRESS] було вирішено оформити за гр. ЖЕК-2 Центрального району. Реєстраційним свідоцтвом від 19.10.1990 року Миколаївське БТІ посвідчує, що ціле домоволодіння [ADDRESS] зареєстроване за ЖЕК-2 Центрального району (а. с. 147). Згідно з відповіддю ТОВ «ЖЕК «Забота» на запит жильців кв. №№ 1, 2, 3 по [ADDRESS] № 464/з від 25.07.2011 року житловий будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі ТОВ «ЖЕК «Забота» з 2006 року по теперішній час (а. с. 35, 98). Як вбачається із матеріалів справи, квартира № 1 у вказаному житловому будинку належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 30.07.1997 року (а. с. 151); квартира № 2 - по 1/3 на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.07.2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15300587 від 19.07.2007 року (а. с. 50, 152); квартира № 3 - по 1/2 на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 29177171 від 02.03.2011 року. Нежитлові приміщення магазину промислових товарів (переплановані з квартири № 4 згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1795 від 25.09.2007 року) - а саме літ. "А" , загальною площею 94 кв.м., основною площею 48,1 кв.м. по 1/5 [PERSON] та [PERSON], а також 3/5 [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.12.2007 року та договору дарування від 17.04.2008 року (а. с. 85). Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1989-1990 від 06.02.2015 року встановлено, що домоволодіння по [ADDRESS] знаходиться у власності ТОВ «ЖЕК «Забота», яке здійснює управління вказаним домоволодінням, а квартири у житловому будинку належать на праві приватної власності сторонам у справі. У зв'язку з цим вказаний житловий будинок є багатоквартирним житловим будинком, частки співвласників - не встановлені (а. с. 138-142). При цьому висновком експертизи пропонується встановити один варіант порядку користування земельною ділянкою без визначення часток учасників спільної власності (тобто на праві спільної сумісної власності), а саме пропонується варіант, за якого двір знаходиться у спільному користуванні усіх власників квартир №№ 1, 2, 3 та магазину (квартира № 4), а також пандус - у спільному користуванні власників квартир № 2 та № 3 (а. с. 144). Обставинами справи підтверджується, що між позивачами та відповідачами за час їх проживання у будинку [ADDRESS] склалися неприязні та вкрай недобросусідські відносини, що слідує з наявних у матеріалах справи численних заяв, скарг та звернень до територіальних органів державної влади та органів місцевого самоврядування різних рівнів, а аткож пояснень сторін у судовому засіданні. Згідно зі ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ст. 89 Земельного кодексу УРСР від 08.07.1970 року (чинний на момент передачі спірного будинку у власність ЖЕК-2 Центрального району) при передачі державними підприємствами, організаціями і установами будівель і споруд, що знаходяться в їх оперативному управлінні, в оперативне управління іншим державним підприємствам, організаціям і установам разом з цими об'єктами переходить, на підставі рішення виконавчих комітетів міських Рад народних депутатів, і право користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування будівель і споруд, що передаються. При цьому, згідно зі ст. 90 Земельного кодексу УРСР 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. З огляду на це, оскільки до ЖЕК-2 (нині - ТОВ «ЖЕК «Забота») рішенням виконкому Миколаївської районної Ради народних депутатів № 197 від 22.06.1990 року перейшло право власності на жилий будинок по [ADDRESS], до ЖЕК-2 також перейшли і право управління та користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування будівель і споруд, що передаються. На даний час спірні земельні правовідносини в Україні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 року (далі - ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 42 ЗК України у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] знаходиться на балансі ТОВ «ЖЕК «Забота». В той же час, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку за цією адресою власниками ніколи не створювалося. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка знаходиться в управлінні та постійному користуванні ТОВ «ЖЕК «Забота», а, оскільки власниками квартир не утворювалося ОСББ, земельна ділянка не може бути власністю позивачів та відповідачів як власників квартир у багатоквартирному житловому будинку, а знаходиться лише у їх спільному користуванні для обслуговування жилого будинку. При цьому, вказане користування земельною ділянкою не потребує і не може потребувати оформлення правовстановлюючих документів, оскільки воно випливає із закону. Законодавством також встановлено, що вказані земельні ділянки передаються з метою обслуговування багатоквартирного жилого будинку, зокрема для забезпечення безперебійного водо-, газо-, електропостачання. При цьому суд вважає недоцільним посилання позивачів на ч. 4 ст. 120 ЗК України про те, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди, оскільки як вбачається із її системного аналізу, статтею регламентується перехід права власності виключно щодо приватних, а не багатоквартирних жилих будинків. Відповідно до ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). При цьому, перелік підстав виникнення права спільної часткової власності чітко закріплений статтею 87 ЗК України. Право спільної сумісної власності на земельну ділянку регламентується ст. 89 ЗК України, відповідно до якої земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають, зокрема, земельні ділянки співвласників жилого будинку. Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України сутність права спільної сумісної власності полягає у тому, що вона реалізується без визначення часток кожного із співвласників. Разом з цим, згідно зі ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З огляду на вищевикладене, а також на те, що саме спільний порядок користування земельною ділянкою, наданою у користування співвласникам багатоквартирного будинку, випливає із положень Цивільного та Земельного кодексів України, а підстави для поділу земельної ділянки із визначенням часток за кожним із власників відсутні, суд приходить до висновку, що додаткове регламентування порядку користування цією ділянкою є недоцільним. Крім того, оскільки нормативні підстави для визначення та виокремлення часток у спірній земельній ділянці кожного із власників квартир відсутні, суд вбачає незрозумілим, яким чином можливо задовольнити позовні вимоги щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою без закріплення за кожним із власників квартир конкретної частки земельної ділянки. Згідно зі ст. 16, 20 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів можуть бути різноманітні, при цьому суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Особа самостійно обирає спосіб захисту свого порушеного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що позивачі у своїй позовній заяві вимагають встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою, однак фактично вони просять суд про усунення перешкод у наданні доступу та користуванні спільним двором. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачі не посилаються на правову невизначеність або відсутність правової регламентації порядку реалізації спільного права користування земельною ділянкою. Крім того позивачі самі визнають, що земельна ділянка перебуває у спільній власності та вони з відповідачами дійсно спільно користуються нею. Натомість, позивачі вважають, що відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні ділянкою. З огляду на це, суд вважає, що обраний позивачами спосіб захисту не відповідає самому порушеному праву, а тому це також є окремою підставою для відмови у задоволенні позову . З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 86 ЦПК України кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed