Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

У березні 2021 року неповнолітня [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначила, що її матір [PERSON] жодним чином про неї не піклується, не виявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться станом її здоров`я, навчанням, підготовкою до самостійного життя, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток позивача як складову виховання. Зазначила, що відповідач не спілкується з нею у обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення та не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти. Зазначила, що відповідач не виконувала своїх батьківських обов`язків з раннього дитинства позивача, а на теперішній час постійно ображає і принижує її. У зв`язку з відсутністю турботи з боку матері, позивачу довелось звернутися про допомогу до свого хлопця, який наразі сприяє її повноцінному розвитку. Також указує, що вона має поганий стан здоров`я. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню, відповідно до ст. 164 СК України, вважає, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2021 року витребувано в Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 24 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що наведені у позовній заяви твердження не відповідають дійсності, оскільки з раннього дитинства позивача вона цілковито турбувалася про неї та надавала їй усе необхідне для повноцінного розвитку. Зазначила, що нею у 2005 році розірвано шлюб з батьком позивача, після чого останній не надавав жодної допомоги на утримання дитини, а відтак позивач знаходилася на її повному забезпеченні та вихованням дитини займалася лише вона. Наголосила на тому, що наразі позивач перебуває під впливом свого хлопця, з яким вона проживає. На підставі наведеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без особистої участі представника опіки та піклування. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов наступних висновків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області. Між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо належного батьківського виховання та доказуванню підлягають обставини щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує їй необхідного харчування, медичного догляду та лікування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Відповідно до ч. ч. 2 і 3 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За ч. ч. 1, 2 та 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст. 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку, в даному випадку матері, у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях останньої. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. У даній справі позов пред`явлено з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей). Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч. 5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, в особі в. о. голови Буймовича С. І., 10.08.2021 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшов лист від Служби у справах дітей Одеської міської ради вх. № М-1846 від 12.08.2021, у якому зазначено, що оскільки [INFO] [PERSON] виповнилося 18 років, юридичні підстави для надання проєкту висновку щодо позбавлення батьківських прав відсутні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання, що [PERSON] належним чином не виконує покладені на неї батьківські обов`язки відносно її доньки [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за чинним законодавством настає з вісімнадцяти років, згідно ч. 1 ст. 34 ЦК України. Отже до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов`язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов`язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі України, так і у Цивільному кодексі України. Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість та достовірність, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять негативної характеристики, доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню позивача, а доводи останньої не зайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Додані позивачем до позовної заяви копії медичних документів на підтвердження стану свого здоров`я не свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Також не є доказом ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків та підставою для позбавлення її батьківських прав копії квитанцій на придбання [PERSON] товарів в аптеці, медичного обстеження та оплати навчання позивача. \~ \~ \~ \~Також, при вирішенні даного спору суд враховує, що позивач [PERSON] народилася [INFO] , тобто на дату ухвалення судового рішення досягла повноліття, в той же час за змістом положень статті 164 Сімейного кодексу України особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed