Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

У листопаді 2019 р. позивачі [PERSON] та [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулися до суду з даним позовом та просили встановити нікчемність заповіту, складеного [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та посвідченого 05.12.2018 виконавчим комітетом Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області, зареєстрованого в реєстрі за № 61,62. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , який на момент смерті був зареєстрований у с. Лучка Липоводолинського району Сумської області. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, входить 1/4 частина житлового будинку з нежитловими будівлями, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позивачі є спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом, як його сини. Крім того, позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, оскільки померлий батько склав на його користь заповіт щодо частини свого майна. Також спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом є його дружина - відповідачка [PERSON] . Інші спадкоємці першої черги відсутні. 15.07.2019 позивачі подали приватному нотаріусу Липоводолинського районного нотаріального округу заяви про прийняття спадщини після смерті батька, в зв`язку з чим була заведена спадкова справа. Однак, нотаріус їм повідомив, що батько залишив заповіт не на їх користь і даний заповіт посвідчений Лучанською сільською радою Липоводолинського району Сумської області. У сільській раді позивачі отримали довідку, в якій зокрема було зазначено, що від імені [PERSON] у виконкомі Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області посвідчено два заповіти: 20.10.2015 за реєстровим №115 та 05.12.2018 за реєстровим № 61, 62, які не змінювались і не відмінялись. Також зазначено, що спадкоємцями [PERSON] є позивачі та відповідач [PERSON] . Заповіт від 20.10.2015 за реєстровим № 115 складений на частину майна на користь позивача [PERSON] . Відповідно ж до заповіту батька від 05.12.2018 за реєстровим № 61, 62 він все своє майно заповів [PERSON] . При цьому, у заповіті вказано, що у зв`язку з тим, що батько втратив зір і не може особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, тому на його прохання та за його дорученням у присутності, зокрема двох свідків: [PERSON] та [PERSON] , заповіт підписано [PERSON] . Позивачі наполягають на нікчемності зазначеного заповіту, посилаючись на те, що їх батько в дійсності був зрячий, в зв`язку з чим він міг особисто підписати заповіт та крім того, на момент складання заповіту батько в силу психічного розладу здоров`я не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. В свою чергу відповідачка наполягає на тому, що вона є єдиною спадкоємицею майна батька і складений на неї заповіт є дійсним. Оскільки позивачі переконані в протилежному, а саме, що заповіт від 05.12.2018, складений їх батьком на ім`я [PERSON] є нікчем в силу вищевказаних обставин, та не відповідає внутрішній волі заповідача, то змушені звернутися до суду з даним позовом. 04.02.2020 ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області, куди був поданий даний позов, цивільна справа передана до Роменського міськрайонного суду Сумської області за підсудністю. 05.03.2020 згідно ухвали судді Роменського міськрайонного суду Сумської області провадженні по справі було відкрито та призначене підготовче судове засідання на 26.03.2020. Також в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Бобрицьку сільську раду Роменського району Сумської області. 28.04.2020 ухвалою суду справа призначена до судового розгляду по суті на 01.06.2020. Позивачі та їх представник не з`явилися в судове засідання, від представника надійшла заява про розгляд справи без його присутності, позов просив задовольнити. 18.12.2019 до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій остання погоджується з фактом нікчемності заповіту від 05.12.2018, посвідченого виконкомом Лучанської сільської ради Липоводолинського району від імені [PERSON] на її користь. Справу просить розглянути без її участі. Представник відповідача Лучанського старостинського округу Липоводолинської селищної ради в судове засідання не з`явився. В наданому листі в.о. старости Лучанського старостинського округу Тесленко Л.В. повідомила про реорганізацію Лучанської сільської ради, правової позиції стосовно позову не висловили та зазначили про необхідність направлення звернень до виконкому Липоводолинської селищної ради. Однак, враховуючи положення ст. 14 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» оскільки староста селищної ради є посадовою особою органу місцевого самоврядування та наділений повноваженнями представляти інтереси села у виконавчих органах селищної ради, то суд вважає повідомлення в.о. старости Лучанського старостинського округу Липоводолинської селищної ради Тесленко Л.В. про розгляд судової справи належним повідомленням відповідача. Третя особа Купко С.П. до суду не з`явилася, в заяві клопотала про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову заперечувала. Представник третьої особи Бобрицької сільської ради сільський голова Л. Даниленко в судове засідання не з`явився, в заяві до суду підтримав позовні вимоги та клопотав про розгляд справи у його відсутності. Прийнявши до уваги аргументи учасників справи, дослідивши докази, подані сторонами в їх сукупності та копію спадкової спарви, суд приходить до наступного висновку. [INFO] у віці 65 років помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Лебедівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області (а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка, зокрема, складається з належної йому ј частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Бобрицької сільської ради та майнового паю члена КСП (а.с. 14, 131). Згідно з заповітом [PERSON] , складеним 12.10.2015, та посвідченим секретарем виконавчого комітету Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області Купко С.П. за реєстр. № 115, він заповів належну йому земельну ділянку площею 2,641 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Бобрицької сільської ради Роменського району Сумської області, а також майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат серії Б № 407) [PERSON] (а.с. 12). Також спадкоємцем за законом першої черги є другий син [PERSON] - [PERSON] (а.с. 10). [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті батька, про що свідчать їх заяви від 15.07.2019, подані приватному нотаріусу Липоводолинського районного нотаріального округу Бондаренко О.В., на підставі яких заведена спадкова справа № 40/2019 (а.с. 150, 186). Також з копії спадкової справи встановлено, що спадкоємцем за заповітом на все майно [PERSON] від 05.12.2018, посвідченим секретарем виконкому Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області Купко С.П. за реєстр. № 61,62, є його дружина [PERSON] , яка також прийняла спадщину згідно заяви від 19.08.2019 (а.с. 189, 190, 191). 07.11.2019 сини спадкодавця подали нотаріусу спільну заяву, в якій просять зупинити видачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.12.2018, в зв`язку з оспорюванням зазначеного заповіту в суді (а.с. 192). З копії заповіту [PERSON] від 05.12.2018, посвідченого секретарем виконавчого комітету Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області Купко С.П. за реєстр. № 61, 62, згідно якого він заповідав все своє майно дружині [PERSON] , судом встановлено, що в ньому мається відмітка про те, що заповідач [PERSON] в зв`язку із втратою зору не може самостійно прочитати та підписати заповіт, а тому на його прохання та за його дорученням в його присутності, присутності секретаря Купко С.О. та двох запрошених ним свідків: [PERSON] , [PERSON] , попередньо зачитавши вголос, заповіт підписано [PERSON] (а.с. 190). Сини [PERSON] - позивачі [PERSON] та [PERSON] наполягають на тому, що вищевказаний заповіт є нікчемним в силу внесення до нього недостовірних відомостей щодо вад здоров`я заповідача (відсутність зору), в зв`язку з якими останній не зачитував і власноручно не підписав заповіт, а також в зв`язку з відсутністю волевиявлення [PERSON] на вчинення даного правочину через наявність психічного розладу здоров`я, що не дозволяло йому на момент складення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. В матеріалах справи мається заява [PERSON] від 17.01.2020, в якій вона підтверджує, що заповіт [PERSON] від 05.12.2018, посвідчений виконкомом Лучанської сільської ради є нікчемним та складеним з порушенням закону (а.с. 89). Аналогічного змісту заява надана суду відповідачкою 31.07.2020. На дату складення оспорюваного заповіту вимоги до його форми та порядку посвідчення були визначені Главою 85 Книги шостої Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. В розумінні положень статті 202 ЦК України заповіт за своєю юридичною природою є одностороннім правочином. В статті 203 ЦК України закріплено загальні вимоги для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Вказані обставини підлягають доведенню в судовому порядку, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину. За цих умов такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України) Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, у випадку, якщо недійсність правочину встановлена законом, то такий правочин є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Водночас, у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (абз. 2 ч.1 ст. 215 ЦК). Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав недійсності заповіту. У частині першій вказаної норми закону йдеться про ті підстави недійсності заповіту, які є необхідними та достатніми, щоб вважати заповіт нікчемним. Так, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Крім того, положення ч.2 ст. 1257 ЦК України визначає єдину підставу визнання заповіту недійсним в судовому порядку за позовом заінтересованої особи: якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У Постанові Верховного Суду від 19.02.2020 (справа № 324/1726/16) зроблено узагальнення підстав недійсності заповіту та зазначено, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Загальні вимоги до форми заповіту визначені в статті 1247 ЦК України, де передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Відповідно до п 4 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 122, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з абзаців 1, 2 п. 5 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише па майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ч. 4 ст. 1257 ЦК України, у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Статтею 1251 ЦК України передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Аналогічне положення міститься в статті ст. 37 Закону України «Про нотаріат», де визначено ряд нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органу місцевого самоврядування. Зокрема, зазначається, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти. Відповідно до вказаної норми Закону контроль за організацією нотаріальної діяльності уповноважених на це посадових осіб органів місцевого самоврядування, дотриманням ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконанням правил нотаріального діловодства здійснюється Міністерством юстиції України. Відповідно до п.1.2. Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 (далі Порядок), нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. За змістом ст. 1 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна та міська рада є представницькими органами місцевого самоврядування - виборний орган, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. В розумінні положень ст. 1 та ч.1 ст. 50 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної, міської ради є посадовою особою органу місцевого самоврядування. Секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі та обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови. Підпунктом 5 п. б) ч.1 ст. 38 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема: вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Відповідно до ч. 4 ст. 50 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради. Як встановлено судом заповіт від 05.12.2018, який є предметом спору в цій справі, складено за місцем постійного проживання заповідача [PERSON] в приміщенні Лучанської сільської ради Липоводолинського району Сумської області та посвідчено секретарем виконкому Лучанської сільської ради Купко С.П. (а.с. 190). Відомості про посвідчення вказаного заповіту внесенно до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 491 "Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі". Судом перевірено та проаналізовано зміст спірного заповіту, встановлені обставини, за яких здійснювалось його посвідчення та виявлено, що на час посвідчення заповіту 05.12.2018 [PERSON] мав психічні розлади здоров`я (діагноз: розлади особистості та поведінки внаслідок судинних захворювань головного мозку) та з 2018 року знаходився на диспансерному обліку в лікаря-психіатра Липоводолинської ЦРЛ. Про зазначене свідчить досліджена в судовому засіданні медична документація (а.с. 111, 112-122), в тому числі оригінал медичної карти стаціонарного хворого № 1852 КЗ СОР І-ОСЛ, заведеної 10.08.2018 при госпіталізації [PERSON] за заявою його дружини [PERSON] . Також судом серед медичної документації була досліджена заява [PERSON] від 22.08.2018, написана та підписана ним власноручно. В той же час будь-які відомості щодо відсутності у пацієнта зору як в матеріалах справи, так і в меддокументації не вказані. Інших доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, оскільки, як встановлено судом та не спростовано відповідачами чи третьою особою, на час посвідчення оспорюваного заповіту заповідач [PERSON] не мав таких вад здоров`я, як втрата зору, що давало б секретарю виконкому сільської ради Купко С.П. право на посвідчення заповіту в порядку п. 3 ч. 3 ст. 1248 ЦК України, внаслідок чого даний заповіт є таким, що посвідчений з порушенням закону, а також враховуючи, що позов не заперечується відповідачем [PERSON] , на користь якої складений заповіт, суд приходить до висновку про задоволення даного позову. Питання розподілу судових витрат при ухваленні рішення слід вирішити згідно положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved