Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

12 серпня 2014 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», регіонального благодійного фонду «Ніка», в якому просив суд, продовжити термін звернення до суду, визнавши причини пропуску такого строку поважними; визнати недійсними договори відповідачів, які були складені під впливом омани: договір про благодійний внесок, укладений між позивачем та регіональним благодійним фондом «Ніка» 17 червня 2007 року; кредитний договір по заяві позичальника КРХRRХ 1240090 від 03 липня 2007 року, укладеного між позивачем та Криворізькою філією ЗАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з відповідачів на користь позивача збитки, спричинені укладенням договору з ПАТ КБ «ПриватБанк», понесені позивачем по сплаті: погашення кредиту в сумі 785,51 гривень - 06 серпня 2007 року; 785,51 гривень - 07 вересня 2007 року, 800,00 гривень - 04 жовтня 2007 року, всього - 2371,02 гривень, сплати відповідачу - ПАТ КБ «ПриватБанк» 2500,00 гривень, 30 липня 2009 року і 17355,00 гривень - 07 вересня 2012 року, а всього 19855,00 гривень суми для закриття кредиту (загальна сума 22226,02 гривень). В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] послався на те, що ним під впливом омани було укладено два договори, зокрема договір про благодійний внесок з регіональним фондом «Ніка» від 17 червня 2007 року та кредитний договір з ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 03 липня 2007 року. Як зазначає позивач, дані договори пов'язані між собою схемою афери, в яку протиправно був втягнутий співробітниками відповідачів позивач, та в результаті, якої останньому було спричинено матеріальні збитки. Фальсифікація укладених договорів, насамперед кредитного полягала, зокрема, але не виключно в тому, що кредитний договір був укладений особою не уповноваженою банком на це. Крім того, позивач в своєму позові зазначив, що вступати в ділові стосунки з клієнтом банк може лише після повної ідентифікації клієнта. Так, банк був зобов'язаний перевірити у позичальника паспорт, ідентифікаційний код, на кожному із цим документів останній мав поставити свій підпис, який засвідчує операційний працівник банку. У заяві позичальника записано паспортні дані позичальника та зазначено, що паспорт останньому виданий Тернівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, в той час коли паспорт видавався Петрівським РВ УМВС України в Кіровоградській області, місце проживання записано: [ADDRESS], що не відповідає дійсності, оскільки позивач з 1982 року по теперішній час проживає в с. Братському Петрівського району Кіровоградської області. Так, з урахуванням викладеного та з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні поданий позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ньому та посилаючись на докази, наявні в матеріалах справи. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині визнання кредитного договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених ним сум в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 22226,02 гривень заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Крім того, просила суд застосувати строки позовної давності, з урахуванням того, що спірний кредитний договір між банком та позичальником був укладений 03 липня 2007 року. Представник регіонального фонду «Ніка» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звернувся. Дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які брали участь у судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд не находить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У судовому засідання було встановлено, що 17 червня 2007 року між [PERSON] та регіональним благодійним фондом «Ніка» було укладено договір про благодійний внесок, відповідно до п. 2.1 якого благодійник зобов'язується в період дії даного договору передати благодійній організації в якості благодійного внеску одноразово грошові кошти в національній валюті України в сумі 3000,00 гривень (а.с. 22). Згідно п. 2.2.1 договору благодійна організація зобов'язується використати благодійний внесок тільки в цілях благодійної діяльності у відповідності до статутних задач благодійної організації та норм діючого законодавства. Даний договір набирає законної сили з моменту його підписання сторонами та діє до виконання благодійником своїх зобов'язань згідно п. 2.1 договору. На підтвердження позовних вимог, позивачем було надано суду акт прийому - передачі наданих послуг до договору про надання послуг від 12 квітня 2006 року, укладеного між [PERSON], як членом Обслуговуючим кооперативом «Ніка» та Обслуговуючим кооперативом «Ніка», відповідно до якого [PERSON] були надані кооперативом послуги з надання консультацій з питань прав та обов'язків, закріплених в конституції України. Вартість наданої послуги становила 2650,00 гривень (а.с. 23). 03 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № KRXRRX12440090, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 11040.00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 липня 2009 року (а.с. 24). 07 травня 2013 року Індустріальним судом м. Дніпропетровська по справі №202/22334/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, було винесено заочне рішення про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KRXRRX12440090 від 03 липня 2007 року у сумі 135298,51 гривень, та стягнення солідарно з ПАТ "Акцент-Банк" та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму 10000,00 гривень, а всього заборгованість на суму 145298,51 гривень, яке в подальшому було скасовано судом (а.с. 16). 08 лютого 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Петрівського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження (ВП №41914022) про стягнення в солідарному порядку заборгованості у сумі 145298,51 гривень (а.с. 15). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України ). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 729 ЦК України пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети. Договір про пожертву є укладеним з моменту прийняття пожертви. До договору про пожертву застосовуються положення про договір дарування, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про благодійництво та благодійні організації» - благодійництво - це добровільна безкорислива пожертва фізичних та юридичних осіб у поданні набувачам матеріальної, фінансової, організаційної та іншої благодійної допомоги. При цьому, благодійництво і благодійна діяльність мають єдину мету - надання благодійної допомоги. Різні форми благодійництва і благодійної діяльності, у тому числі благодійні внески та пожертви, характеризуються такими правовими ознаками: безкорисливість, що свідчить про надання допомоги на благо інших без будь-якої вигоди; добровільність - діяльність, яка здійснюється за власним волевиявленням та спонуканнями, що мають моральне - етичне підґрунтя, без будь-якого примусу та втручання з боку інших осіб та у суб'єктів владних повноважень. Згідно ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором, який укладається в письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актамцивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтей 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до приписів, що містяться у п. 20 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопад 2009 року N 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вирішуючи позовні вимоги по суті та відмовляючи в їх задоволенні суд виходив з наступного. Як було пояснено позивачем та його представником у ході судового розгляду справи, недійсність правочину, договору про благодійний внесок від 17 червня 2007 року [PERSON] пов'язує з тим, що грошові кошти за актом приймання - передачі були направлені не на статутні цілі. Проте суд не може погодитись з даним твердженням позивача з огляду на наступне. Договір про благодійний внесок з БФ «Ніка» від 17 червня 2007 року було укладено, з метою надання позивачем благодійної допомоги за для виконання благодійною організацією своїх статутних завдань, інших правових наслідків укладений договір не передбачав. Тому казати про ведення [PERSON] в оману, на підставі цього договору, суд не має правових підстав. При прийнятті такого рішення суд не приймає до уваги акт приймання - передачі від 27 червня 2007 року, як належний та допустимий доказ введення [PERSON] в оману за договором з благодійним фондом «Ніка», оскільки обумовлений акт прийому - передачі є доповненням до іншого договору, а саме до договору про надання послуг від 12 квітня 2006 року, який був укладений між позивачем, як членом Обслуговуючого кооперативу та Обслуговуючим кооперативом «Ніка». Отже, зважаючи на те, що вищезазначений акт прийому - передачі укладався по іншому договору та з іншою організацією, яка не є Регіональним благодійним фондом «Ніка», стверджувати про те, що [PERSON] було введено в оману немає підстав. В обґрунтування вимоги щодо визнання недійсним вищевказаного кредитного договору, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] зазначив, що даний договір було підписано з внесенням недостовірних даних та за участю експерта банку відповідача, який не міг укладати спірний договір. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо визнання кредитного договору №KRXRRX12440090 від 03 липня 2007 року недійсним, суд виходив з наступного. 01 вересня 2014 року представником ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано суду клопотання, в якому остання просила суд застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи той факт, що позивач уклав спірний договір у 2007 році та частково виконував свої кредитні зобов'язання, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позивач не був позбавлений в можливості своєчасно звернутися до суду з позовом про оскарження кредитного договору. При тому, у судовому засіданні, при з'ясуванні судом причин поважності попуску строків [PERSON] пояснив, що не знає, чому не звернуся до суду раніше. Будь - яких доказів поважності пропуску строків, або причин за яких він не міг вчасно звернутися до суду ані [PERSON] ані його представник [PERSON] не надали. В силу встановленого, суд вважає оголошену заяву банку обґрунтованою та застосовує в рамках даної частини позовних вимог строк позовної давності, що за приписами ст. 261 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги щодо визнання кредитного договору №KRXRRX12440090 від 03 липня 2007 року недійсним. Одночасно, на підтвердження необґрунтованості заявлених позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним, судом було встановлено наступне. Так, позивач посилається на відсутність належної ідентифікації його, як клієнта співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні кредитного договору № KRXRRX12440090 від 03 липня 2007 року. Натомість, така ідентифікація відбувалась, про що свідчать копії паспорту [PERSON], з наявними на них підписами позивача та працівника ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] від 03 липня 2007 року та печаткою Криворізької філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.43 - 45). Зазначені в кредитному договорі № KRXRRX12440090 від 03 липня 2007 року номер [NUMBER] паспорта [PERSON], як і його ІПН [NUMBER], відповідають оригіналам документів наданих позивачем. При тому, у контексті порушеного питання судом встановлено та не заперечувалось самим [PERSON], що останній власноручно підписав кредитний договір та здійснював погашення кредиту в сумі 785,51 гривень - 06 серпня 2007 року; 785,51 гривень - 07 вересня 2007 року, 800,00 гривень - 04 жовтня 2007 року, всього - 2371,02 гривень, сплати відповідачу - ПАТ КБ «ПриватБанк» 2500,00 гривень, 30 липня 2009 року і 17355,00 гривень - 07 вересня 2012 року, а всього 19855,00 гривень суми для закриття кредиту, на загальну суму 22226,02 гривень. Даний факт також був підтверджений представником банку в судовому засіданні. Більш того, судом було встановлено, що незважаючи на визначені позивачем недоліки в оформленні кредитного договору, допущені співробітником банку, [PERSON] фактично своїми діями визнав його вимоги та здійснював дії, спрямовані на погашення кредитного зобов'язання за спірним кредитним договором. Також, в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не було надано суду належних доказів взаємозв'язку двох оскаржуваних договорів та доказів навмисного введення його в оману щодо предметів спірних договорів та правових наслідків їх укладення. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed