Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, уточнивши яку, просила ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі 90800 грн. В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що [PERSON] є власницею нежитлового приміщення [ADDRESS] , окрім того, [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси щодо управління та розпорядження вказаним приміщенням довіреністю від 01.02.2019 pоку. Відповідачі використовують вказане приміщення для здійснення підприємницької діяльності. На протязі 2020 року, [PERSON] та [PERSON] неодноразово зверталися до різних державних органів із завідомо неправдивими повідомленнями про нібито порушення позивачем - [PERSON] діючого законодавства, зокрема до Чечелівського відділення поліції ДВП ГУНП у Дніпропетровської області з приводу нібито відключенням від електропостачання належного їй на праві власності нежитлового приміщення [ADDRESS] та закриттям доступу до електрощитової, у липні - серпні 2020 р. до Дніпровської міської Ради з приводу нібито перешкоджанням у користуванні дитячим майданчиком та місцем для паркування, розташованими у дворі будинку [ADDRESS] , в липні 10.07.2020 р. [PERSON] звернулася до ГУ Держпраці у Дніпропетровській області з приводу нібито наявності неоформлених працівників, які виконують роботи та приймають від мешканців грошові кошти, а також стосовно того, що [PERSON] особисто збирає кошти за паркування. Також, 26.05.2020 року, [PERSON] звернулася до прокуратури Дніпропетровської області із заявою про вчинення [PERSON] , як головою ОСББ «Форсаж-2» кримінального правопорушення, передбаченого ст.212 КК України. Жодне з повідомлень відповідачів в ході перевірок не знайшли підтвердження, але [PERSON] була вимушена неодноразово витрачати час, надаючи пояснення та спростовуючи завідомо неправдиві повідомлення позивачів. Внаслідок необхідності протягом тривалого часу надавати пояснення щодо безпідставних скарг та звернень відповідачів та відвідувати різні державні органи, включаючи і правоохоронні, був порушений її звичайний спосіб життя, принижені честь та гідність, внаслідок чого, позивач зазнала душевні страждання. Були порушені її нормальні життєві зв`язки через порушення стосунків з оточуючими людьми. Замість приділення уваги своїй родині та друзям, реалізації своїх особистих планів, позивач була вимушена витрачати час на надання пояснень перевіряючим та відвідування Чечелівського ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровської області, ГУ Держпраці у Дніпропетровській області, ГУ ДФС у Дніпропетровській області з приводу завідомо неправдивих скарг та звернень відповідачів. Також, на протязі 2020 року [PERSON] та [PERSON] розповсюджували у мережі Інтернет недостовірні відомості щодо подій у об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку «Форсаж 2» та негативної ролі [PERSON] у таких подіях, як голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Форсаж 2», чим порушили особисті немайнові права [PERSON] , зокрема ганьбили її честь та гідність. В результаті вищезазначених дій відповідачки, позивач зазнає моральної шкоди, у зв`язку з чим, остання вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 29.03.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею нежитлового приміщення [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна № 210160061 сформованою 26.05.2020 року (а.с.3). [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси щодо управління та розпорядження приміщенням [ADDRESS] , що підтверджується довіреністю від 01.02.2019 pоку, засвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Михайлець К.О. (а.с.4). В свою чергу, позивач по справі [PERSON] , проживає у кв. [ADDRESS] (а.с.1). [PERSON] , згідно відомостей з ЄДРПОУ є директором Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] "ФОРСАЖ 2". Як вбачається з ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 травня 2020 року у справі 201/4887/20, 27.05.2020 [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність слідчого, в якій просить зобов`язати слідчого внести до ЄРДР відповідні дані за її заявою від 26.05.2020 та розпочати досудове розслідування. В обґрунтування доводів, викладених у скарзі заявниця зазначила, що 26.05.2020 вона звернулася до прокуратури Дніпропетровської області, із заявою про обставини, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачена відповідальність за ст.ст. 190, 212, 364 КК України. В своїй заяві заявниця зазначила, що посадова особа ОСББ «Форсаж 2» [PERSON] протягом двох років використовує фінанси ОСББ не за їх призначенням (в сумі близько 25000 грн.), а також їм відомо, що громадянка [PERSON] не сплачувала податки, зокрема до Пенсійного фонду, у зв`язку з не працевлаштуванням робітників в ОСББ. Станом на момент звернення до суду зі скаргою відомості до ЄРДР внесено не було. Слідчим суддею скаргу [PERSON] задоволено; зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою [PERSON] від 26.05.2020 (а.с.5-6). Також, в обгрунтування позову, [PERSON] звертала увагу суду на ті обставини, що [PERSON] та [PERSON] неодноразово зверталися до Чечелівського відділення поліції ДВП ГУНП у Дніпропетровської області з приводу нібито відключення від електропостачання належного їй на праві власності нежитлового приміщення [ADDRESS] та закриттям доступу до електрощитової, у липні - серпні 2020 р. до Дніпровської міської Ради з приводу нібито перешкоджанням у користуванні дитячим майданчиком та місцем для паркування, розташованими у дворі будинку [ADDRESS] , в липні 10.07.2020 р. до ГУ Держпраці у Дніпропетровській області з приводу нібито наявності неоформлених працівників, які виконують роботи та приймають від мешканців грошові кошти, а також стосовно того, що [PERSON] особисто збирає кошти за паркування, а також, що на протязі 2020 року [PERSON] та [PERSON] розповсюджували у мережі Інтернет недостовірні відомості щодо подій у об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку «Форсаж 2» та негативної ролі [PERSON] у таких подіях, як голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Форсаж 2». Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК). Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Аналізуючи норми чинного законодавства суд зазначає, що предметом розгляду справи про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок приниження честі та гідності і ділової репутації є встановлення юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, зокрема сукупності таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач обґрунтовуючи позов, зазначав, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] звертаються до різноманітних органів з численними заявами, у яких зазначають неправдиві дані, чим дискредитують позивача та завдають моральної шкоди. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Поряд з чим, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суд зазначає, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Таке роз`яснення висловлено і Верховним Судом України у абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Враховуючи наведене, інформація, яку позивач вважає такою що порушує його честь, гідність і ділову репутацію та не відповідає дійсності, міститься у заявах відповідачів, адресованих уповноваженим органам. Тобто відповідачі реалізували своє право, передбачене статтею 40 Конституції України, а не здійснили поширення недостовірної інформації щодо позивача. Наведене виключає можливість задовольнити позов із заявлених позивачем підстав. Аналогічні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 126/557/17 та від 15.08.2018 у справі № 207/1161/17. Крім того, до позовної заяви не надано будь-яких доказів щодо розповсюдження у мережі Інтернет відповідачами [PERSON] та [PERSON] недостовірних відомостей щодо подій у об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку «Форсаж 2» та негативної ролі [PERSON] у таких подіях, як голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Форсаж 2». В свою чергу, позивач мотивуючи позовну заяву, зазначала про завдання їй моральної шкоди в розмірі 90800 грн. та прохала стягнути її з відповідачів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене вище повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є встановлений факт неправомірних дій цих відповідачів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому, відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем належних та допустимих доказів обставин викладених в позовній заяві щодо неправомірних дій чи бездіяльності відповідачів суду не надано, факт завдання внаслідок зазначених обставин їй моральної шкоди та її розмір перед судом не доведено. Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відтак, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed