Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом в якому, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, просила суд встановити безоплатний постійний сервітут щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], належної на праві власності [PERSON] для обслуговування та проїзду на транспортному засобі до належного їй гаражу, який складається із майстерні літ.В-1 та боксу літ.Е-1, розташованих за адресою [ADDRESS] тому що відповідач відмовляється від укладення договору щодо користування земельною ділянкою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що 17.11.2015 року позивачка отримала в дар за договором дарування р-р1932 та р-р1931 гараж, який складається із двох будівель: майстерні літ.В-1 та боксу літ Е-1, за адресою [ADDRESS]. Земельна ділянка на якій розташовані будівлі має кадастровий номер [NUMBER] і її власником є [PERSON] з 21.05.2013 року. Цільове призначення земельної ділянки для авто обслуговування та ремонту автомобілів. Межі земельної ділянки проходять фактично по зовнішнім стінам належних їй будівель, які використовуються також як майстерня для автомобілів, та не залишають навіть метрової відстані для обслуговування належної їй власності. Попередній власник земельної ділянки [PERSON] оформлюючи приватизацію земельної ділянки ,узгоджував межі з попереднім власником її гаражу [PERSON], який узгодив межі без урахування можливості проїзду та обслуговування гаражу. До липня 2010 року вона безперешкодно користувалась своєю власністю, але ж в липні 2016 року [PERSON] та [PERSON], чиї будівлі також знаходяться на зазначеній земельній ділянці, стали перешкоджати доступу до її нерухомості, закриваючи на замок в?їздні ворота. Будь-яким іншим чином дістатись до своєї власності позивач не може. Вона неодноразово пропонувала відповідачу укласти договір оренди земельної ділянки, але він від нотаріального оформлення договору ухиляється. Позивач намагалась надіслати договір з своїми пропозиціями укладення земельного сервітуту поштою, але ж відповідач відмовився його отримувати, а тому просить встановити земельний сервітут за рішенням суду,в межах, встановлених у висновку судової будівельно-технічної експертизи, надавши їй можливість користуватись своєю власністю. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо постійного та безкоштовного сервітуту, представник позивача пояснила, що такі вимоги пов2язані з тим, що іншого під'їзду до гаражу позивача немає, гараж використовується для ремонту та обслуговування автотранспорту, а тому не потребує зміни цільового призначення земельної ділянки, знаходиться рядом з будівлями власника, який також буде користуватись цією ділянкою. Відповідач та його представник в судове засідання не з»явились повторно, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання, що надає суду право розглядати справу у їх відсутність. Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Сервітутні відносини регулюються нормами ст.ст.401-406 ЦК України і стст.98-102 ЗК України. Так, згідно із ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Статтею 99 ЗК України передбачені види земельного сервітуту, відповідно до цієї статті власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких сервітутів: в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій. Порядок встановлення сервітутів визначений ст. 100 ЗК України, якою передбачено, що власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. Частиною 3 ст. 101 ЗК України передбачено право власника чи землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Із аналізу зазначених норм вбачається, що сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до положень ч.3 ст.402 ЦК України, спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Таке трактування ч.3 ст402 ЦК України встановлює умови вирішення спору в судовому порядку із якої вбачається, що якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду. Відповідно до п.38 Постанова пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" звертається увага судів на те, що при вирішенні спорів про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК).Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК. Зазначений перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. При цьому звертається увага судів на те, що відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України саме позивач має довести,що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до частини третьої статті 402 ЦК він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена експертиза. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном. Із досліджених судом доказів на підставі копії договорів дарування та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ,встановлено, що позивач на підставі договорів дарування від 17.11.2015 року №931,№932, засвідченого Володарською нотаріальною конторою отримала право власності 17.11.2015 року на гараж та нежитлову будівлю загальною площею 180.6 кв.м за адресою [ADDRESS] ( а.с.14-16). Згідно з копією Державного акта на право власності на земельну ділянку [NUMBER] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №4084 від 02.12.2009 року став власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 0,2640га.( а.с.9) Згідно відповіді Відділу Держгеокадастру у Володарському районі Донецької області встановлено, що станом на 01.01.2013 року згідно Державного акту на право власності серії [NUMBER] за гр. [PERSON] зареєстрована земельна ділянка площею 0,2640га на території Нікольської селищної ради, цільове призначення - для автотехобслуговування та ремонту автомобілів .Кадастровий № земельної ділянки [NUMBER],[NUMBER]. 21.05.2013 року була здійснена державна реєстрація речового права на нерухоме майно земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] на гр. [PERSON] загальною площею 0,2640га на території Нікольської селищної ради. ( а.с.8) Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №25/с від 07.12.2016 року встановлено, що є технічна можливість для встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці за адресою Донецька область, Нікольский район, [ADDRESS] та запропонований наступний варіант встановлення сервітуту. Ділянка площею 324.8 кв.м. для здійснення в'їзду - виїзду і здійснення обслуговування будівель [PERSON], які складаються із майстерні літВ-1 і боксу літ.Е-1 розмірами 4.09м з боку в»їзда - земель Нікольскої селищної ради, 5.96м та 38.38м,8,88м,4.85м,4.79м,8.37м,5.96м по межі з земельною ділянкою [PERSON] ,8.75м,16.38м по межі будівлі [PERSON]. В'їзд - виїзд здійснювати через існуючи ворота.(а.с. 103-109). Із листа Нікольської селищної ради встановлено, що доступ до нерухомого майна за адресою [ADDRESS], яке належить [PERSON] неможливий в зв'язку з тим, що по периметру земельної ділянки встановлено огорожу. (а.с.31) До позовної заяви, яка подана в суд 06.09.2016 року, подана квитанція відділення зв'язку ВПЗ Володарське про направлення 01.09.2016 року рекомендованого листа на ім'я [PERSON] та доданий до позовної заяви проект договору про встановлення земельного сервітуту від 31.08.2016 року , який не заповнений, не підписаний ні однією із сторін та викладені предмет та умови встановлення земельного сервітуту не стосуються земельної ділянки, що належить [PERSON]. (а.с.18,19) Суд не приймає ці документи як докази недосягнення домовленості між сторонами та відмови відповідача від укладення договору, тому що, відсутність доказів про вручення відповідачу рекомендованого листа, та відомостей про зміст вкладень до рекомендованого листа не можуть бути доказом належного повідомлення сторони про пропозицію укладення договору сервітуту, та її відмови від пропозиції, при тому що текст договору встановлює право користування іншою земельною ділянкою, що не стосується права власності позивача, та не підписаний жодною із сторін. (а.с.19) Суд не приймає також як доказ недосягнення домовленості між сторонами по умовам договору про встановлення земельного сервітуту рекомендовані повідомлення від 08.09.2016 року на ім'я [PERSON] (представника [PERSON]), тому що [PERSON] не є стороною договору, згідно договору про надання правової допомоги стала представником відповідача лише 01.10.2016 року. ( а.с.65) Що стосується рекомендованого листа від 08.09.2016 року на ім'я «[PERSON]» з зазначенням вкладень: договір - 2 екземпляри та лист-пропозиція 1 шт., який не було отримано відповідачем, він також не може бути належним доказом відмови від пропозиції, тому що, направлений відповідачу після звернення до суду. Також, аналізуючи текст наданого суду екземпляру договору про встановлення земельного сервітуту від 31.08.2016 року ,який нібито був направлений на підписання відповідачу від імені позивача 08.09.2016 року, він не може бути визнаний належним доказом пропозиції укладення договору, тому що він не заповнений в повному обсязі , не підписаний позивачем, в ньому відсутні технічні обґрунтування, план, та межі дії земельного сервітуту. ( а.с.40) Таким чином, при зверненні до суду із зазначеним позовом позивач не довела наявність підстав для звернення до суду із зазначеним позовом, а саме, що вона зверталась належним чином з пропозицією про укладення договору встановлення земельного сервітуту, але ж між сторонами не була досягнута домовленість, що відповідно до положень ч.3 ст.402 ЦК України є обов'язковою умовою для вирішення зазначеного спору в судовому порядку. Окрім того, відповідно до ст. 98 п. 4 ЗК УКраїни земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Частиною 3 ст. 101 ЗК України передбачено право власника чи землекористувача земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут, вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом.А,відповідно до частини 3 статті 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Суд вважає, що позивач не обґрунтувала свого права на встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту, а саме, що встановлений сервітут не буде обтяжливим для власника земельної ділянки, який з свого боку має право отримувати доходи від її використання, несе певні витрати щодо утримання зазначеної земельної ділянки, платить податки, тощо, які повинні бути враховані при встановленні земельного сервітуту. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати по справі складаються із судового збору 551.20 грн., вартості судової будівельно-технічної експертизи - 3000 грн., які оплачені позивачем і за результатами розгляду справи покладаються на позивача відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed