Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 61 000,00 (шістдесят одну тисячу) грн., судовий збір в розмірі 908,00 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що у 2016 році йому стало відомо про будування гаражного кооперативу «Антей-2» за адресою: [ADDRESS] , після чого він подав заяву про вступ до вказаного кооперативу. Після закінчення будівництва гаражів, до нього звернувся [PERSON] з пропозицією оформлення документів на них, а саме: виготовлення технічних паспортів, реєстрації у реєстрі та надати витяг про право власності на гаражі, про що між ними 17.08.2018 року було укладено домовленість з вказаних питань у формі розписки та було передано грошові кошти [PERSON] у розмірі 50 000,00 грн. Крім того, у вересні 2019 року [PERSON] звернувся до позивача та повідомив, що виконання умов розписки від 17.08.2018 року потребує додаткових витрат в розмірі 57 600,00 грн, однак за відсутності у позивача такої суми, останній передав 13.09.2019 року [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 000,00 грн, про що складено другий договір (розписку). У січні 2021 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, позивачу стало відомо, що ОК «Гаражний кооператив «Антей-2» звернувся до господарського суду з позовом до ТОВ «Спортивно-комерційний клуб «Антей» про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на якій розташовані гаражні бокси. Рішенням господарського суду Харківської області від 12.12.2018 року по справі № 922/2280/18 позов ОК «Гаражний кооператив «Антей-2» задоволено. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.04.2019 року рішення господарського суду Харківської області від 12.12.2018 року по справі № 922/2280/18 скасовано. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, касаційну скаргу ОК «Гаражний кооператив «Антей-2» залишено без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.04.2019 року без змін. Враховуючи вказану постанову суду по справі № 922/2280/18, в якій встановлено, що гаражний кооператив «Антей-2» розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , яка належить іншій юридичній особі та вимоги про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, як і реєстрація права власності на гаражі позивача не можлива, а відповідач знаючи про неможливість виконання визначених розписками від 17.08.2018 року та 13.09.2019 року зобов`язань, не попередив позивача про неможливість виконання вказаних вище зобов`язань та не повернув сплачені кошти, останні підлягають стягненню у судовому порядку. У поданому відзиві на позовну заяву, [PERSON] зазначив, що з врахуванням аналізу ст. 1047 ЦК України, доводи позивача про невиконання вимог, викладених у розписках не є вірними, оскільки позивачем не доведено порушення умов такого договору або наявності недоліків у виконаній роботі. Також відповідач зазначив, що позивач виявивши бажання оформити гаражні бокси, звернувся до нього за допомогою. Крім того [PERSON] зауважив, що твердження позивача про не передачу йому технічної документації не відповідають дійсності, оскільки у 2019 році, під час виконання зобов`язань відображених у розписці, позивачу було запропоновано отримати технічні паспорти, однак за відсутності коштів, останній їх не отримав, що унеможливило в подальшому реєстрацію майна, оскільки друга частина договірних відносин позивачем виконана не була. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.03.2021 року відкрито провадження по справі № 953/2800/21 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони по справу в судове засідання не з`явились, причини не явки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв про відкладення не надали. Вирішуючи питання про можливість проведення судового засідання та ухвалення судового рішення у справі, суд звертає увагу, що в силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Вказана правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом установлено, що відповідно до укладеної між [PERSON] та [PERSON] розписки від 17.08.2018 року, [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти у розмірі 50.000,00 грн на оформлення документів на гаражі останнього в ОК «Гаражний кооператив «Антей-2» (а.с. 9). 13.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено розписку, відповідно до змісту якої, [PERSON] взяв від [PERSON] грошові кошти у розмірі 11.000,00 грн за до оформлення документів на гаражні бокси в ОК «Гаражний кооператив «Антей-2» у кількості 6 одиниць. Результатом виконання є отримання 6 технічних паспортів права власності на означені гаражні бокси протягом семи робочих днів (а.с. 10). 14.09.2020 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів у розмірі 61.000,00 грн у строк до 01.10.2020 року з підстави ненадання станом на 10.09.2020 року технічних паспортів та витягів про право власності на шість гаражів (а.с. 11-12). 30.09.2020 року листом щодо взаєморозрахунків за розпискою від 17.08.2018 року та 13.09.2019 року [PERSON] повідомив [PERSON] , що у зв`язку із невиконанням зі сторони останнього зобов`язань із доплати грошових коштів на виготовлення шести технічних паспортів у розмірі 18.800,00 грн, які були розроблені та не було отримано [PERSON] у 2019 році в зв`язку із браком коштів, означені обставини унеможливили реєстрацію майна. За таких обставин, [PERSON] повідомив [PERSON] про необхідність оплати решти вартості робіт та отримання довідки від ОК ГК «Антей-2» для подальшої реєстрації речових прав та виконати всі дії необхідні для закінчення реєстраційних дій для приведення у відповідність до чинного законодавства решти документації (а.с. 13-14). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 року в справі № 6-2789цс16. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення Зі змісту розписок від 17.08.2018 року та від 13.09.2019 року вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] грошові кошти на загальну суму 61 000,00 грн та прийняв на себе зобов`язання з оформлення документів на гаражні бокси в ОК «Гаражний кооператив «Антей-2» у кількості 6 одиниць, які будуть виготовлені протягом семи робочих днів по результату доплати коштів у розмірі 46 600,00 грн. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, вирішення яких ініційовані сторонами та за загальним правилом не повинні виходити за межі цих вимог. З огляду на вищенаведене, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, надаючи оцінку усім обставинам у справі, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги не підтверджуються належними та допустимими письмовими доказами. За своїм змістом та формою зобов`язання зазначені у розписках викладені в такій редакції, що не дозволяють дійти однозначного висновку про недотримання однією зі сторін умов укладеного договору. Викладені у розписках умови не достатньо конкретизовано, містять правові ознаки змішаних правочинів. Окрім цього, надані в обґрунтування доводів матеріали не підтверджують невиконання чи несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань, а також виконання позивачем викладених у вищезазначених розписках відповідних застережень. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed