Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

02.08.2018 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якій просила: визнати відповідача [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житлом: квартирою [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених позивачем вимог представник вказала, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою вказаною вище, в квартирі зареєстрований його колишній зять [PERSON], який фактично не проживає в ній з 01.08.2017 року. Відповідач [PERSON] залишив житло добровільно, витрати на утримання квартири та за сплату житлово-комунальних послуг не несе. У зв'язку з вказаним просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом. В якості правового обгрунтування своїх вимог послався на статті 391, 405 та 406 ЦК України. 13.08.2018 року відповідач надав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення з огляду на те, що його дружина [PERSON], яка була дочкою позивача, померла [INFO], тому він є єдиним законним представником їхніх неповнолітніх дітей. Після смерті дружини у нього з власником квартири почали виникати непорозуміння, внаслідок чого він з дітьми вимушені були припинити проживання у квартирі, але користування ним не припинили, оскільки у квартирі знаходяться їх речі та вони кожного дня приходять до квартири і здійснюють вологе прибирання та провітрювання, тобто постійно користуються житлом. При цьому вказав, що у зимовий період оплата за комунальні послуги не здійснювалася, так як квартира не опалювалася, вода та електроенергія не використовувалися. Вважає, що у разі визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням будуть порушені особисті немайнові права його дітей. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03.08.2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 15.08.2018 року залучено до участі в цивільній справі Службу у справах дітей Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в особі їх законного представника [PERSON]. Ухвалою суду від 30.08.2018 року явку позивача [PERSON] в судове засідання 18.09.2018 року визнано обов'язковою для надання особистих пояснень по справі. Позивач та його представники у відкритому судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] додатково пояснила, що після смерті їхньої з позивачем доньки, стосунки з колишнім зятем погіршились, він привів до квартири свою співмешканку, яку вона вигнала, після чого зять разом з дітьми також перестав проживати у квартирі. Представник позивача [PERSON] звернув увагу на те, що між позивачем та відповідачем не укладено жодних договорів, які б надавали право [PERSON] проживати у квартирі. Реєстрація в квартирі відповідача та дітей порушує право власності позивача на нерухоме майно, в тому числі і на розпорядження своєю власністю. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, у його задоволенні просили відмовити. Відповідач пояснив, що квартира придбавалася ним та його померлою дружиною, а тому була спільною сумісною власністю подружжя. В 2004 році через певні життєві обставини, за їхнім спільним з дружиною рішенням, квартиру було подаровано батькові його дружини, при цьому існувала домовленість, що в подальшому ця квартира перейде у власність їхнім дітям. Після укладання договору дарування його родина продовжувала проживати у цій квартирі, тобто фактично нічого не змінилося. В 2016 році його дружина померла і після її смерті у нього різко погіршилися стосунки з колишньою тещею. Він дійсно зустрів жінку, яка почала проживати разом з ним та дітьми, але [PERSON] постійно влаштовувала скандали, через що постійне проживання в квартирі стало неможливим. На теперішній час він та діти проживають у його матері, але зареєструватися там він не має можливості. Вони з дітьми постійно навідуються до квартири, роблять в ній прибирання, всі їхні речі залишились в квартирі, оскільки перевозити їх нема куди, власного житла і місця, де можна було б зареєструватися самому та зареєструвати неповнолітніх дітей, він не має. Представник третьої особи - служби у справа дітей, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що право користування квартирою мають малолітня донька та неповнолітній син відповідача. Місце проживання дітей визначається за місцем проживання їхніх батьків. Єдиним законним представником [PERSON] та [PERSON] на сьогоднішній день є їх батько [PERSON], і, у випадку визнання його таким, що втратив право користування житлом, будуть порушені права дітей, що є неприпустимим. Заслухавши пояснення учасників по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 03.02.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 175, копія дублікату якого міститься у матеріалах справи, дарувальниця за договором [PERSON] передала у власність обдаровуваного [PERSON] безоплатно майно: квартиру [ADDRESS] Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, від 25.07.2018 року №2775, власником домогосподарства за вказаною адресою з 03.02.2004 року є [PERSON] Довідкою від 25.07.2018 року №2775 підтверджується те, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрований [PERSON], 1977 року народження, [PERSON], 2001 року народження, [PERSON], 2008 року народження. Реєстрація за вказаною адресою [PERSON] також підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №5330-452706-2017. Крім цього, судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Мати дітей [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Перш ніж перейти до оцінки наявних у справі доказів суд зауважує, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63) . Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі «Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А № 274). Суд дійшов висновку, що в силу положень ст. 156 ЖК України, відповідач [PERSON] правомірно вселився в квартиру з ініціативи своєї дружини [PERSON], яка померла [INFO], яка була членом сім'ї позивача (його дочкою). При цьому, позивач не висував жодних претензій відповідачу щодо вселення у квартиру та проживання у ній, тобто фактично вселення відбулося з його мовчазної згоди. Разом з тим, згода на вселення неповнолітніх дітей у відповідності до положень ч. 2 ст. 156 ЖК України не потребується. З акту, затвердженого головою ОСББ «Вікторія-Засульська», від 30.07.2018 року вбачається, що комісією в складі мешканців під'їзду встановлено, що в квартирі [ADDRESS], яка належить [PERSON], проживав [PERSON], але з 01.08.2017 року в квартирі не проживає. Однією з підстав позову є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік (ч. 2 ст. 405 ЦК України). При цьому, [PERSON] в розумінні положень ч. 2 ст. 3 СК України не є членом сім'ї позивача, оскільки сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а судом встановлено, що сторони ніколи спільно не проживали, не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків і тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин положення ст . 405 ЦК України. Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року, справа № 21-1438а15, та від 01 березня 2016 року, справа № 825/1335/13-а. Разом з тим, у цьому контексті суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, однак, позивачем вимоги даної норми не виконано, принципу змагальності не дотримано, а саме: не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу, яким б в силу положень ст. 391 ЦК України підтверджувалися факти створення йому перешкод щодо права користування та розпорядження своїм майном. Крім цього, суд бере до уваги приписи ч. 2 ст. 406 ЦК України, згідно яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, - проте, під час судового розгляду позивачем не доведене наявності обставин, які мають істотне значення та могли б бути підставою для припинення сервітуту на користування його квартирою. Так, позивачем надано витяг з ЄРДР №12018170240000979 від 09.08.2018 року за фактом скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, згідно якого 05.08.2018 року [PERSON] на фоні раптово виниклих неприязних відносин наніс тілесні ушкодження [PERSON] Однак, суд критично ставиться до нього, оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування, відомості про повідомлення [PERSON] у матеріалах справи відсутні, як і відсутнє остаточне рішення у справі, яким би дійсно був становлений факт скоєння вказаного злочину та визнання відповідача винуватим. Надані стороною позивача рахунки про оплату вартості за використані житлово-комунальні послуги та повідомлення про наявність заборгованості з їх несплати не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, так як з наданих документів не вбачається сплати позивачем замість відповідача заборгованості за всі надані послуги, а наявність заборгованості з їх несплати не свідчить про існування перешкод або обставин, що мають істотне значення, а тому не є підставою для застосування приписів статей 391 та 406 ЦК України. Крім того, на час розгляду справи заборгованість за спожитий газ відповідачем погашена, що підтверджується квитанціями та довідкою про те, що станом на 18.09.2018 року заборгованість відсутня. Повідомлення ПАТ «Лубнигаз» про необхідність забезпечення доступу до квартири для заміни застарілих лічильників на нові не може бути беззаперечним доказом створення відповідачем перешкод для цього, оскільки позивачем не доведено того, що відповідач взагалі був обізнаний про таку необхідність. При цьому, суд вважає за необхідне проаналізувати заперечення позивача, в яких він посилається на те, що внаслідок втрати ним права користування житловим приміщенням будуть порушені особисті немайнові права його дітей. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Відповідно до положень ст. 160 СК України, місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Згідно з приписами ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Відповідно до частини 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Враховуючи викладене, суд зазначає, що у випадку визнання відповідача, який є батьком двох неповнолітніх дітей, таким, що втратив право користування квартирою, призведе до істотного порушення їх права на користування житлом, оскільки воно є похідним від права користування житлом їх батьком. При цьому, у суду відсутні відомості, з яких би вбачалося, що відповідач має право власності або право користування на законних підставах на інше житлове приміщення, що свідчить про те, що у випадку задоволення позову неповнолітні діти в силу ст. 29 ЦК України будуть позбавлені права на житло, що у свою чергу призведе до порушення вимог ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства». Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних, що має місце і у даній справі, оскільки право відповідача та його неповнолітніх дітей на проживання за місцем реєстрації його місця проживання є правомірним та законним. Щодо заповіту від 05.04.2017 року, копія якого надана в судовому засіданні представником позивача, згідно якого [PERSON] заповідав квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON], то, враховуючи ту обставину, що законом передбачено право заповідача у будь-який час скасувати та змінити заповіт, суд не може взяти до уваги вказаний документ в якості доказу абсолютного гарантування дотримання прав неповнолітніх дітей. Термін "житло" в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Так, з викладених відповідачем у своєму відзиві на позовну заяву доводів та висловленої ним під час судового розгляду позиції вбачається, що він дійсно має твердий намір на мешкання у вказаній вище квартирі. Більш того, за змістом норм ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» встановлено, що відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло. Отже,

Outcome: dismissed