Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Міністерства соціальної політики України про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної та майнової шкоди, в якому просив визнати недостовірною а такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію опубліковану і поширену [INFO] посадовою особою Міністерства соціальної політики України, директором Департаменту реалізації державних соціальних програм [PERSON] у соціальні мережі Facebook; зобов`язати [PERSON] (яка є посадовою особою Міністерства соціальної політики України директором Департаменту реалізації державних соціальних програм) видалити коментарі зі сторінки позивача у соціальній мережі Facebook; зобов`язати [PERSON] протягом трьох календарних днів з дня набрання рішення законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме: шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook, а також на персональній сторінці [PERSON] заяви від власного імені із спростуванням наступного змісту: «Спростування: інформація, поширена мною у соціальній мережі Facebook за адресою: не відповідає дійсності і я особисто приношу вибачення за образу честі і гідності [PERSON] »; зобов`язати Міністерство соціальної політики України оголосити догану директору Департаменту реалізації державних соціальних програм [PERSON] та звільнити її із займаної посади; стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 75 000 грн, майнову шкоду - 10000 грн. та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позову позивач вказував, що 04 липня 2019 року він як керівник громадської спілки «Міжнародне товариство протезування та ортезування України» брав участь у акції протесту біля центрального входу в Міністерство соціальної політики України з метою врегулювання проблемних питань у забезпеченні технічними та іншими засобами реабілітації (далі - ТЗР) осіб з інвалідністю та інших окремих категорій громадян та виплати грошової компенсації вартості за самостійне придбання ТЗР. [INFO] у соціальній мережі Facebook[PERSON] під постом позивача розмістила коментар на його персональній сторінці наступного змісту: «запроданєц обыкновенный»; «Да ты ещё и с__а … муж сказал добавить конченная … добавила». Даний вислів принижує честь і гідність позивача, його ділову репутацію. Дане слово є лайливим як в українській мові так і російській і має декілька негативно забарвлених значень. Ураховуючи те, що [PERSON] є посадовою особою Міністерства соціальної політики України, вона порушила правила етичної поведінки, у зв`язку з чим повинна бути притягнута до дисциплінарної відповідальності. У зв`язку з такими коментарями відповідача у позивача виникли складні стосунки з друзями в Міністерстві соціальної політики України, багато друзів від нього відвернулись, сусіди за місцем проживання ставляться з підозрою, тому наявні підстави для відшкодування [PERSON] моральної шкоди у зазначеному вище розмірі. Витрати на проведення експертизи щодо завданої моральної шкоди та витрати на правову допомогу, які поніс позивач складають 10 000 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді від 29 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 13 вересня 2019 року від Міністерства соціальної політики України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що дійсно [PERSON] обіймає посаду директора Департаменту реалізації державних соціальних програм Міністерства соціальної політики України. З метою визначення вини, характеру і тяжкості проступку Мінсоцполітики на підставі наказу від 09 серпня 2019 року №1107 відкрило дисциплінарне провадження щодо директора Департаменту реалізації державних соціальних програм Міністерства соціальної політики України [PERSON] . Наразі обставини дисциплінарного проступку з`ясовуються. 17 вересня 2019 року від [PERSON] надійшов відзив, в якому зазначено, що позивач не надав докази на підтвердження порушення своїх прав внаслідок розміщення відповідачем інформації в соціальних мережах, не надав доказів поширення відповідачем інформації, яка порушує законні права та інтереси позивача, не надав докази, що саме [PERSON] поширила інформацію як посадова особа Мінсоцполітики, оскільки немає доказів, що акаунт у соціальній мережі Facebook, з якого вчинено запис створений та підтримується [PERSON] або її довіреною особою, оскільки у Facebook може зареєструватись будь-яка особа та під будь-яким іменем, відтак, створити та підтримувати сторінку з іменем, схожим на її ім`я або акаунт, у тому числі шляхом розміщення інформації могла будь-яка особа. Крім того, під ім`ям [PERSON] у Facebook створено понад 5 тисяч акаунтів та сторінок. Таким чином, наданий позивачем доказ у вигляді роздруківки інформації із соціальної мережі є неналежним і недопустимим доказом. Крім того, відповідач не має персональну сторінку у мережі Facebook як публічна особа або представник державного органу, представник Мінсоцполітики, тому зобов`язання відповідача спростувати зазначену інформацію, шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у мережі Facebook заяви від власного імені є безпідставним та необґрунтованим та неможливою до виконання. Ураховуючи наведене, позивач у разі поширення оспорюваної інформації у мережі Facebook має довести що [PERSON] є автором відповідної інформації, залучити належним відповідачем власника веб-сайта, на якому розміщена зазначена інформація, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. На підставі викладеного відповідач просила відмовити у задоволенні позову. 06 грудня 2019 року від позивача надійшла заява про закриття підготовчого провадження з пропозицією про врегулювання спору за участю судді, яка була надіслана [PERSON] 05 грудня 2019 року від [PERSON] надійшли заперечення щодо врегулювання спору за участю судді. Ухвалою судді від 06 грудня 2019 року у задоволенні заяви позивача про врегулювання спору за участю судді відмовлено. 28 травня 2020 року від представника позивача надійшла заява про залучення спеціаліста для огляду веб сайту (сторінки) та інших місць збереження даних в мережі Інтернет (відповідно до частини 7 статті 85 ЦПК України). В судовому засіданні 23 листопада 2020 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з викладених у позові підстав. В судове засідання, призначене на 16 грудня 2020 року, позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши учасників справи, вважає встановленими такі факти та відповіднім правовідносини, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] під постом позивача розмістила коментар на його персональній сторінці наступного змісту: «запроданєц обыкновенный»; «Да ты ещё и с__а … муж сказал добавить конченная … добавила». Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя, здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Стаття 277 ЦК України визначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ст.1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно абз. 5 п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено, що кожному громадянину гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадянський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Утрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ч.2 ст.47-1 вказаного закону, оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року, справа № 308/2695/15-ц, провадження № 61-5012св18). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, слід дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність, ділову репутацію позивача [PERSON] коментаря, опублікованого [PERSON] на особистій сторінці [PERSON] «запроданєц обыкновенный»; «Да ты ещё и с__а … муж сказал добавить конченная … добавила» та зобов`язання [PERSON] видалити коментарі зі сторінки позивача у соціальній мережі Facebook, оскільки зазначені позивачем слова, які визначені позивачем як ображаюча інформація, що порочить його гідність, честь та ділову репутацію, у контексті здійсненої сторонами переписки є висловленнями ряду оціночних суджень. Крім того, зазначені слова були надані як відповідь на допис позивача: «видно, министр потом нормально под хвост зарядил». З огляду на наведене, не можна уважати, що зазначені позивачем твердження, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, тому наявні у змісті переписки оціночні судження не підлягають спростуванню в межах розгляду даної справи. При цьому позивач не позбавлений права на відповідь, а також на власне тлумачення у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених відповідачем суджень, надавши їм іншу оцінку. Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості спеціаліста [PERSON] пояснив, що унікальна ІР-адреса є незмінною, навіть у разі зміни ім`я користувача акаунта. Однак інформація, надана спеціалістом не містить даних про належність вказаної сторінки саме відповідачу [PERSON] , тому такі твердження позивача є його припущенням та не доведені належними та допустимими доказами. З цих підстав, суд вважає, що твердження позивача про розміщення недостовірної інформації щодо нього на його інтернет-сторінці соціальної мережі Facebook відповідачем [PERSON] є недоведеним. Так, унікальний ІР-адрес це не є конкретною особою, і на позивача покладено обов`язок довести, що саме [PERSON] через унікальну ІР-адресу надрукувала зазначені твердження в коментарі на сторінці позивача у соціальній мережі Facebook. У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині зобов`язання [PERSON] протягом трьох календарних днів з дня набрання рішення законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, не підлягають задоволенню. Як вбачається з положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пункт 5 постанови пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обґрунтовуючи завдання моральної шкоди, позивач надав висновок соціально-психологічного дослідження №09-07-19, експертиза моральної шкоди потерпілого, як суспільно-етичної категорії громадянського суспільства. Згідно з даним висновком громадському діячу [PERSON] завдані моральні страждання, внаслідок оприлюднення високопосадовцем Міністерства соціальної політики України [PERSON] у соціальній мережі категорично ствердженого нею факту на адресу [PERSON] , а саме: «запроданєц обыкновенный»; «Да ты ещё и с__а … муж сказал добавить конченная … добавила». Психіка підекспертної особи має особливості, які об`єктивно впливають на посилення відчуття моральної шкоди за подібних умов у порівнянні з середньо унормованою особистістю потерпілого. Громадянська оцінка достатньої сатисфакції завданої потерпілому моральної шкоди за досліджуваних обставин, з урахуванням доказів потерпілого, його індивідуальних психічних особливостей, соціального оточення, моральних цінностей, засад розумності і справедливості та судової практики у подібних справах може бути визнання судом факту завдання [PERSON] моральної шкоди наведеними твердженнями і вимога про їх спростування. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи те, що позивач не довів, що саме [PERSON] було надруковано коментарі на особистій сторінці позивача у соціальній мережі Facebook, таким чином нею не було вчинено жодних протиправних дій відносно позивача, що могли завдати йому моральну шкоду, а тому підстави для відшкодування такої шкоди відсутній, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до статті 141 ЦПК України, вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed