Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства«Альфа-Банк» (надалі - ПАТ «Альфа-Банк»)про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, уточнивши позовні вимоги 16.04.2014 року,просила суд визнати недійсним кредитний договрі № 490082901 від 25.07.2008 року укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», а також просила визнати недійсним договір поруки від 25.07.2008 р., укладений між нею та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк». Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.03.2017 року в задоаоленні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.11.2017 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 10.10.2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору поруки скасовано, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині вказане рішення залишено без змін. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26.11.2018 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» в частині позовних вимог про визнання недійсним договору поруки та призначено судовий розгляд. В обґрунтування заявлених вимог щодо визнання недійсним договору поруки, позивачпосилалась на те, що 25 липня 2008 року між її чоловіком [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 490082901 від 25.07.2008 р. про споживчий кредит, згідно якогоїї чоловік отримав34183 доларів США 98 центів. В забезпечення виконання кредитного договору був укладений договір поруки від 25.07.2008 року, який підписаний із однієї сторони Банком, а з іншої нібито нею - [PERSON] . Вказаний договір вона не підписувала, тому просила призначити почеркознавчу експертизу та, із посиланням на вимоги ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦПК України просила визнати договір поруки недійсним. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 березня 2019 року клопотання позивачки [PERSON] та представника відповідача АТ «Альфа - Банк» задоволено, призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 06 серпня 2019 року судом отримано висновок експерта №1593-19 за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи, та ухвалою суду від 08 серпня 2019 року поновлено провадження у справі призначено судовий розгляд. Представник позивачав судовому засіданні позовні вимоги щодо визнання недійсним договору поруки від 25.07.2008 р., підтримала в повному обсязі,просила задовольнити та визнати недійсним договір поруки, який вона не підписувала, що підтверджено відповідним висновком експерта. Підпис позивачки у Договорі про внесення змін та доповнень до договору поруки не свідчить про підписання нею самого договору поруки та взяття на себе зобов`язань як поручителя. Крім того вказала, що позивачка дізналась про наявність спірного договору поруки лише після звернення в серпні 2013 року банку до суду із позовом до неї та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Ознайомившись з матеріалами вказаної справи вона одразу ж звернулась до суду із відповідним позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, тому вважала, що строк позовної давності має відраховуватись саме із цієї дати, коли вона дізналась про існування спірного договору.Оскільки вона не підписувала спірний договір поруки, що Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив справу розглянути без його участі, покладався на розсуд суду. Представник АТ "Альфа-Банк" у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі,просив відмовити в позові в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.02.1988 року (т.1 а.с.19). 25 липня 2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», а на час ухвалення рішення у справі АТ «Альфа-Банк»,був укладений кредитний договір № 490082901 від 25.07.2008 р. про споживчий кредит (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит на суму 34183 доларів США 98 центів. Договором від 10.04.2009 р. про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490082901 від 25.07.2008 р. було переглянуто і визначено новий порядок повернення кредиту та сплати процентів. (том.№1 а.с.10-11). 25.07.2008 року для забезпечення виконання вказаного кредитного договору був укладений договір поруки № 490082901-П між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», а на час ухвалення рішення у справі АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] (том№1 а.с.12). Висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.07.2019 року № 1593-19 встановлено, що підписи від імені [PERSON] (всього три підписи), що розміщені в графах: «Поручитель» у нижній частині з лицьової сторони, а також в середній та нижній частині зі зворотної сторони Договору поруки від 25.07.2008 - виконані не [PERSON] , а іншою особою (том №2 а.с.214-225). 10.04.2009 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», а на час ухвалення рішення у справі АТ «Альфа-Банк», які є сторонами договору поруки,укладеноДоговір про внесення змін і доповнень № 1 до Договору поруки № 490082901-П від 25.07.2008 р. Згідно п.1 сторони домовились змінити п.2.1 Договір поруки та виклали його у новій редакції, а саме: Поручитель поручається за виконання Боржником наступних обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому:а) обов`язок повертати Банку Кредит в порядку та у терміни, визначені Основним договором та додатком №1 до Основного договору; б) обов`язок щомісяця сплачувати Банку проценти за користування Кредитом у терміни, визначені Основним договором; в) обов`язок у випадках, передбачених Основним договором або законодавством України, у строк не пізніше 10 днів з дати пред`явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення / сплати, зазначених вище у цьому пункті), повернути Банку Кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають із Основного договору;г) обов`язок сплатити Банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні Банку невиконанням або неналежним виконанням Заставодавцем своїх зобов`язань за Основним договором.Всі інші умови Договору залишаються без змін і Сторони підтверджують по ним свої зобов`язання (том№1 а.с.82). Висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.07.2019 року № 1593-19 встановлено, що підписи від імені [PERSON] , що розміщений в графі: «Поручитель» у нижній частині Договору від 10.04.2009 про внесення змін і доповнень №1 до Договору поруки № 490082901-П від 25.07.2008 - виконаний самою [PERSON] (том №2 а.с.214-225). Також [PERSON] 10.04.2009 року заповнила Анкету-заяву Поручителя, де зазначила всі свої особисті данні. (т.2 а.с.3). Судом також встановлено та не заперечувалось сторонами, що 10.04.2009 року [PERSON] власноручно написано заяву про надання згоди на внесення змін та доповнень до Кредитного договору від 25.07.2008 року та підтверджено її ознайомлення зі змістом Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, а також вказано про відсутність з її боку заперечень щодо змісту та обсягу зобов`язань за кредитним договором (т.1 а.с.81). Згідно ч.1, ч.2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України, частиною четвертої якої визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочини, які належить вчиняти у письмовій формівизначені ст.208 ЦК України, за змістом якої у письмовій формі належить вчинятиправочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, обов`язковим елементом, який встановлений законом для чинності письмової форми правочину є наявність не лише викладеного письмового його змісту з дотриманням існуючих правил правопису та філології, а й наявність власноручного підпису його сторін у сформульованому тексті. Згідно ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Виходячи із встановлених судом обставин, оцінюючи у сукупності надані сторонами доказами, суд дійшов висновку, що Договір поруки від 25.07.2008 р., який складений Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» з метою його укладення з [PERSON] як поручителем, вчинений без дотримання обов`язкової письмової форми, встановленої для правочинів щодо забезпечення виконання зобов`язань, оскільки не підписаний іншою стороною договору - [PERSON] , підпис в договорі від імені позивачки виконано не позивачкою, а іншою особою, доказів на спростування вказаних обставин відповідачами не надано. Частиною 1,2 статті 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Отже, закон допускає можливість у судовому порядку визнати дійсним правочин, щодо якого недодержано вимогу про його форму, проте із вимогами про визнання дійсним оспорюваного позивачкою договору поруки банк до суду не звертався, а отже у суду відсутні підстави стверджувати, що підписуючи зміни до договору поруки позивачка підтвердила, що вона укладала договір поруки та є його стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, виходячи з основоположного права особи на справедливий суд, гарантованого ст.6 Європейської конвенції, а також приписів ст.4 ЦПК України щодо права кожного на звернення до суду за захистом своїх прав, суд вважає, що за наявності відповідного спору між сторонами нікчемного правочинупро визнання його недійсності, такий спір підлягає розгляду в судовому порядку. За результатами судового розгляду судом встановлені достатні правові підстави для визнання в судовому порядку недійсним Договору поруки, який укладений без дотримання вимог ст.547 ЦК України та згідно вказаної норми є нікчемним, проте суд має розглянути заяву відповідача про застосування позовної давності, яка ним зроблена до винесення рішення у справі (т.2 а.с.33,37,58). Відповідно до ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності, тобто момент, коли позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав є 10 квітня 2009 року. Саме у вказану дату позивачкою було власноруч заповнено Анкету-заяву поручителя (т.2 а.с.3) до якої внесено всі особисті данні позивачки, а також 10 квітня 2009 рокупідписано Договір про внесення змін та доповнень № 1 до оспорюваного Договору поруки. В цей же день, позивачкою власноруч написано заяву від 10.04.2009 року про надання згоди на внесення змін та доповнень до Кредитного договору від 25.07.2008 року та підтверджено її ознайомлення зі змістом Договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору, при цьомуоригінал вказаної заяви наданий позивачу для огляду в судовому засіданні та його написання власноруч позивачем не спростовано. Таким чином, початок перебігу позовної давності розпочався з 10 квітня 2009 року, оскільки позивачка об`єктивно могла та повинна була бути обізнаною про наявність як Кредитного договору, що був укладений її чоловіком, так і про існування Договору поруки, внесення змін до якого вона власноручно підписала 10 квітня 2009 року, що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи. Суд враховує, що норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Посилання представника позивачки на ті обставини, що позивачка дізналась про існування оспорюваного договору лише в 2013 році, коли банк звернувся до суду з позовом про стягнення її чоловіка та з неї заборгованості за кредитним договором, суд відхиляє як такі що спростовуються встановленими судом обставинами, а саме об`єктивною обізнаністю позивачки про наявність договору поруки вже з 10 квітня 2009 року. Посилання представника позивачки на переривання строку позовної давності, який відбувся під час звернення банку до суду з позовом до чоловіка та позивачки про стягнення заборгованості за кредитним договором суд також відхиляє як такі, що не гуртуються на законі. Із позовом про визнання недійсним Договору поруки позивачка звернулась до суду 02 вересня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку, встановленого законом для звернення до суду за захистом своїх прав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, проте в їх задоволенні слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем загального строку позовної давності, встановленого законом для звернення до суду за захистом своїх прав. Суд також зазначає, що нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом і відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Сторони такого правочину не зобов`язані виконувати його умови навіть і тоді, коли суд не визнає його недійсним, а отже якщо правочин про забезпечення виконання зобов`язань не укладено в письмовій формі, то між сторонами не виникають відповідні зобов`язальні правовідносини, а передбачені ним способи не можуть здійснюватися у примусовому порядку. При цьому, відповідно до ч.3 ст.548 ЦК України, недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, виходячи із результату вирішення справи, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed