Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

Луцька міська рада звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення з самовільно зайнятого помешкання. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до рішення Луцької міської ради від 28 липня 2010 року №64/44, будинок [ADDRESS] має статус гуртожитку та належить до комунальної власності міста. Головними спеціалістами відділу реєстру житлового фонду департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради в присутності голови БК «ПВК Відродження», з метою встановлення факту проживання сторонніх осіб і самовільно перепланування нежитлових приміщень, 23 вересня 2016 року проведене обстеження кімнати [ADDRESS] та допоміжних приміщень будинку. На момент проведення обстеження, в кімнаті [NUMBER] знаходилась [PERSON], яка підтвердила факт користування даною кімнатою її сім'єю тривалий термін часу. Документально підтвердити законність підстав зайняття кімнати гуртожитку відповідачі не змогли. Виконавчим комітетом Луцької міської ради будь-яких рішень щодо заселення кімнати [ADDRESS] не приймалось, ордер на право вселення не видавався і в ній ніхто не зареєстрований. Згідно з поверховим планом будинку [ADDRESS] має площу 12,3 кв.м, межує з приміщенням кухні площею 8,7 кв.м, яка повинна перебувати у спільному користуванні кімнат [NUMBER] та двокімнатних [NUMBER]. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 23 вересня 2016 року встановлено, що сім'єю [PERSON], без дозволу власника будинку та згоди його мешканців, було здійснено самовільне замурування цегляною кладкою прохід на спільну кухню, доступ в кімнату [NUMBER] та в приміщення кухні спільного користування [PERSON] не надала. Самовільне зайняття громадянином [PERSON] з сім'єю кімнати [NUMBER] прямо заборонено законом, а тому такі дії є неправомірними. З огляду на наведене просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з кімнати [NUMBER], що знаходиться у будинку [ADDRESS].; стягнути з відповідачів на користь Луцької міської ради сплачений судовий збір у розмірі 1600,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен зокрема, позов не визнали з підстав, які зазначені в письмових запереченнях на позов. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] суду пояснив, що підставою позову є те, що відповідачі самовільно вселилися в спірну кімнату гуртожитку та проживають там безпідставно, однак в ході судового розгляду справи дані обставини не знайшли свого підтвердження, оскільки у відповідачів є ордер на вселення в кімнату [NUMBER] гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Вказує, що відповідачі вселені у спірне житлове приміщення в 1990 році і з того часу проживають в ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів та представника відповідача [PERSON], дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України і ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється на всі відносини, що мають правовий характер. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Волинської області від 03 серпня 2009 року приміщення гуртожитку [ADDRESS] визнано державним житловим фондом та витребувано його від ТзОВ «Завод будівельних конструкцій», зобов'язано Луцьку міську раду прийняти гуртожиток [ADDRESS] у комунальну власність Луцької міської ради, оформити на нього право власності. Згідно копії рішення Луцької міської ради від 30 вересня 2009 року №47/30 Луцька міська рада надала згоду на прийняття у міську комунальну власність будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS] Крім того, згідно рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №167-1 від 25 березня 2010 року затверджено акт приймання-передачі гуртожитку на [ADDRESS] передано на баланс ЖКП №7. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна від 15 червня 2018 року, власником гуртожитку за адресою: [ADDRESS] є ТзОВ «Завод будівельних конструкцій», форма власності - колективна. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого виданий ордер. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та його сім'ї 20 грудня 2001 року видано ордер на зайняття кімнати [NUMBER] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] З пояснень сторони відповідача встановлено, що [PERSON] працював в ТзОВ «Завод будівельних конструкцій», у власності якого на той час перебував гуртожиток, а тому правомірно отримав ордер на зайняття спірної кімнати гуртожитку. Наведені пояснення позивачем не спростовано. Таким чином, встановлено, що відповідачі фактично проживають у вказаній кімнаті гуртожитку на підставі ордеру про вселення з грудня 2001 року по теперішній час, вважають вказане приміщення своїм житлом. Статтею 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно п.4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. В даному випадку сім'я [PERSON] вселилась до гуртожитку, в кімнату [NUMBER] на підставі ордеру та з дозволу власника гуртожитку, підстав вважати її вселення самовільним не має. Крім того, з часу вселення відповідачів до вказаної кімнати гуртожитку минуло майже 17 років. В суді не встановлені обставини, які б підтверджували намагання позивача вжити заходів щодо звільнення відповідачами цієї кімнати. Суд вважає, що звернення громадянки [PERSON] щодо правомірності проживання відповідачів в спірній кімнаті гуртожитку не є достатньою підставою звернення до суду з вимогами про виселення. За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення позову не має.

Outcome: dismissed