Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, просила визнати за собою, [PERSON], право власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], що є предметом позову. Представник позивача - в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], право власності на цю квартиру зареєстровано за позивачем на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке було видане Державною комунальною будівельно-монтажною фірмою «Дарниця», 12 вересня 1995 року, на підставі розпорядження №565. Таким чином, позивач правомірно набула права власності на спірну квартиру, починаючи з 1986 року постійно зареєстрована та проживає в цій квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги. В січні 2014 року позивач виявила відсутність оригіналу правоустановлюючого документа на квартиру, як з'ясувалось згодом, отримати дублікат Свідоцтва про право власності на житло, яке було видане Державною комунальною будівельно-монтажною фірмою «Дарниця», не виявляється за можливе, оскільки підприємство припинило свою діяльність в 2005 році. З метою отримання дублікату правоустановлюючого документу, позивач звернулась до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації з відповідною заявою та повним пакетом документів, які необхідно для видачі дублікату, однак у видачі дублікату свідоцтва про право власності позивачу було відмовлено, в той же час відсутність оригіналу правоустанолюючого документу перешкоджає у проведені реєстрації права власності на квартиру в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у місті Києві та вчиняти інші дії щодо розпорядження власним майном, тому позивач вимушена звернутись до суду з позовом про визнання за собою права власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], оскільки відновити порушенні права позивача, як власника квартири, не виявляється за можливе. Представник відповідача - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи відповідач повідомлений належним чином, відповідач подав до суду письмові пояснення по суті предмету спору разом з клопотанням про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення (заперечення) третя особа не скористалась. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно частини 1 статті 321 Цивільного Кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст.345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, вставленому законом. Судом вставлено, що з 15 липня 1986 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується ксерокопією паспорта громадянина України, виданого на ім'я [PERSON] (а.с.3-4) Згідно даних, викладених в Інформаційній довідці, яка видана Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 25 лютого 2014 року вих. №КВ-2014 №51053, квартира [ADDRESS], на праві власності зареєстрована за [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною комунальною будівельно-монтажною фірмою «Дарниця» 12.09.1995 р., розпорядження №565. (а.с.5) Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно положень п.1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються права на житлові будинки, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: зокрема, рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до п.п. 10 п. 27, п. 29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 року, передбачено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат та технічний паспорт на такий об'єкт. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] посилається, як на підставу визнання за собою право власності на квартиру [ADDRESS], на положення ст.ст.391, 392 Цивільного кодексу України. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як роз'яснено у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання, що вирішуються місцевими державними адміністраціями, визначені у статті 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», якою передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань: 1) забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; 2) соціально-економічного розвитку відповідних територій; 3) бюджету, фінансів та обліку; 4) управління майном, приватизації, сприяння розвитку підприємництва та здійснення державної регуляторної політики; 5) промисловості, сільського господарства, будівництва, транспорту і зв'язку; 6) науки, освіти, культури, охорони здоров'я, фізкультури і спорту, сім'ї, жінок, молоді та неповнолітніх; 7) використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля; 8) зовнішньоекономічної діяльності; 9) оборонної роботи та мобілізаційної підготовки; 10) соціального захисту, зайнятості населення, праці та заробітної плати. Місцеві державні адміністрації вирішують й інші питання, віднесені законами до їх повноважень. Як визначено у статті 14 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами. Кабінет Міністрів України в межах, визначених законами України, може передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня. Передача місцевим державним адміністраціям повноважень інших органів супроводжується передачею їм відповідних фінансових, матеріально-технічних та інших ресурсів, необхідних для здійснення цих повноважень. Відповідно до положень ст.38 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації забезпечують додержання прав і свобод громадян. Громадяни звертаються до місцевих державних адміністрацій у вирішенні питань, що належать до сфери повноважень місцевих державних адміністрацій. Посадові особи місцевих державних адміністрацій зобов'язані розглянути звернення громадян і не пізніше ніж у визначений законом термін прийняти рішення або дати обґрунтовану відповідь. Посадові особи проводять особистий прийом громадян у порядку, визначеному законом. Рішення посадових осіб місцевих державних адміністрацій можуть бути оскаржені Президенту України, органу виконавчої влади вищого рівня, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини або до суду. Відповідно до ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Уповноважений орган, який здійснює оформлення права власності та видає свідоцтво про право власності, не перебуває з позивачем у правовідносинах зі здійснення ним права володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлені позовні вимоги про визнання права власності. У зв'язку з цим відмова зазначеного органу в оформленні права власності на об'єкти нерухомого майна з підстав ненадання усіх необхідних документів не є оспорюванням чи невизнанням права власності. (постанови Верховного Суду України від 6 лютого 2012 р. у справі № 3-2гс12; від 6 лютого 2012 р. у справі № 3-4гс12; від 6 лютого 2012 р. у справі № 3-5гс12; від 13 лютого 2012 р. у справі № 3-3гс12; від 13 лютого 2012 р. у справі № 3-6гс12). Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статі 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих спорів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем визначено неналежний спосіб захисту права власності на нерухоме майно, оскільки питання реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна не відносяться до повноважень Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, яка діє на підставі та в межах своєї компетенції визначеної Законом України «Про місцеві державні адміністрації», в той же час позивачем не наведено правових підстав пред'явлення позовних вимог безпосередньо до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, виходячи з правового статусу об'єкту нерухомого майна, та не надано доказів, які мали підтвердити той факт, що відповідач оспорює право власності позивача на даний об'єкт нерухомого майна, що зумовлювало б виникнення у позивача права на захист своїх порушених і оспорюваних прав в судовому порядку. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності на нерухоме майно є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та керуючи ст.ст.19, 41, 150 Конституції України, ст.ст. 15, 321, 345, 391, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 14, 38 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.ст. 4, 5, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

Outcome: dismissed