Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

У березні 2014 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача посилаючись на те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Нововоронцовського РУЮ знаходиться виконавчий лист №2-9101 від 10.01.2004 року виданий Суворовським районним судом м.Херсона про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку. Однак, відповідач не в повному обсязі сплачує аліменти, внаслідок чого утворилася заборгованість по їх виплаті, що підтверджується доданим до заяви розрахунком державного виконавця. Всього станом на 06.03.2014 року заборгованість по виплаті їй аліментів складає - 15201 грн. 04 коп. Тому, позивач просить згідно наведеного в позовній заяві розрахунку стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 63243 грн. 67 коп. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги уточнили, просили стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 62271 грн. 67 коп. та судові витрати з підстав зазначених в позові. Відповідач та його представники у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, просили в задоволенні позову відмовити через відсутність вини боржника в утворенні заборгованості. Представник третьої особи у вирішенні даного спору поклався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 10 листопада 2011 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей: [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 31.10.2005 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. За постановою державного виконавця від 09.12.2005 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2-9101 від 10.11.2005 року. Згідно ч.1 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст..214 ЦК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів право на стягнення пені Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 року передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Так, відповідач та його представник поясняли у судовому засіданні, що [PERSON] не знав про заборгованість, аліменти сплачував регулярно відповідно до рішення суду в розмірі 1/3 частини від заробітку, що не заперечується позивачем та підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами виконавчого провадження. Відповідачу не було відомо, що аліменти потрібно було сплачувати в більшому розмірі, ніж він платив, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. Позивач не виказувала претензій з приводу заборгованості, тому [PERSON] навіть не здогадувався про заборгованість. До того ж, як зазначив відповідач, крім сплати аліментів він приймає участь в додаткових витратах на утримання дітей, купує дітям одяг, на літні канікули забирає дітей на проживання до себе, що не заперечувалося і позивачем в судовому засіданні. Про існування заборгованості йому стало відомо з позовної заяви позивачки, тоді ж відповідач відразу звернувся до відділу ДВС за роз'ясненнями, де йому повідомили, що розмір аліментів не може бути меншим від 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому той розмір аліментів, який він сплачував щомісячно не відповідає мінімально встановленому розміру і в нього виникла заборгованість. Зазначене стало підставою для звернення до суду із скаргою від 28.03.2014 року на бездіяльність державного виконавця. Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника про те, що відповідач листом державного виконавця повідомлявся про наявність в нього заборгованості як на підставу для задоволення позову, оскільки оглядом матеріалів виконавчого провадження судом встановлено, що відповідач жодного разу не був повідомлений відділом державної виконавчої служби про виникнення заборгованості по сплаті аліментів, строк для добровільної сплати не встановлювався, у виконавчому провадженні дані про повідомлення відповідача відсутні. В матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які докази щодо повідомлення боржника про визначення розміру аліментів. Як пояснив в судовому засіданні представник відділу ДВС боржник [PERSON] викликався до відділу лише для надання підтверджуючих документів (квитанцій, чеків) про перерахування аліментів. Про існування заборгованості по сплаті аліментів відповідач не повідомлявся. Про те, що у відповідача виникла заборгованість державним виконавцем з'ясувалося лише після здійснення ним розрахунку, що був проведений на підставі заяви представника позивача від 01.11.2013 року. Згідно довідки відділу ДВС заборгованість зі сплати аліментів за період з 31.10.2005 року по 01.04.2014 року складає 10691 грн. 21 коп., із розміром якої відповідач погодився частково, оскільки державним виконавцем допущені помилки в розрахунку прожиткового мінімуму за 2011 - 2013 роки. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, встановивши факт заборгованості за аліментами, доходить висновку про відсутність вини платника аліментів за прострочення їх сплати, оскільки в судовому засіданні позивачем не надано жодних доказів того, що заборгованість з виплати аліментів виникла з вини відповідача, що [PERSON] був обізнаний про виниклу заборгованість. За таких обстави суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed