Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

В червні 2020 р. [PERSON] звернулась до Київської міської ради (відповідач 1), Державної казначейської служби України (відповідач 2), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лорбук», в якому просила стягнути з відповідача 2 у відшкодування майнової шкоди в розмірі 10759873,32 грн, яка завдана неправомірними діями Київської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 липня 2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ТОВ «Лорбук» був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, відповідно до умов якого право власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, №1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS] перейшло до ТОВ «Лорбук» В подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року ТОВ «Лорбук» продало вказані нежитлові приміщення [PERSON] . Вартість приміщень за договором - 1152180,00 грн Після отримання приміщення позивачем у власності були проведенні ремонтні роботи за кошти позивача. Між тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року позов ВГОТ «Знання» задоволено, визнано недійсним аукціон з продажу нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, №№ 1, 2, 3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.м., оформлений протоколом № 05-05/08 від 15 липня 2008 року про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук», а також визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16 липня 2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради та ТОВ «Лорбук». Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року рішення Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ВГОТ «Знання». Постановою Вищого господарського суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року залишено без змін Крім цього, в провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №761/38793/14-ц за позовом Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до [PERSON] и, [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України, про визнання договорів недійсними, витребування майна, зобов`язання вчинити дії та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року позов Київської місцевої прокуратури № 10 та позов Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України (далі - ВГОТ «Знання») задоволені частково. Визнано недійсним договір оренди нежитлових приміщень з № 1 до № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97, загальною площею 121, 30 кв. м, у будинку [ADDRESS] (далі - Приміщення), що укладений 04 січня 2011 року між [PERSON] і [PERSON] ; визнано за ВГОТ «Знання» право користування Приміщеннями на умовах договору оренди від 01 березня 2000 року № 08/00; витребувано їх від [PERSON] на користь ВГОТ «Знання» для подальшого використання на умовах оренди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, та апеляційну скаргу ВГОТ «Знання» відхилено. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», [PERSON] задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 про визнання договору оренди недійсним, в частині вирішення позовних вимог третьої особи та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові; в іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року касаційні скарги ВГОТ «Знання» та заступника прокурора м. Києва задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року в частині відмови у витребуванні майна та визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій, незміненій апеляційним судом частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради відхилено; апеляційну скаргу ВГОТ «Знання» у частині оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року про відмову у задоволенні позову Київської місцевої прокуратури № 10 про витребування майна та про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року у частині відмови Київській місцевій прокуратурі № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у задоволенні позовних вимог про витребування майна та про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційні скарги ВГОТ «Знання» та заступника прокурора міста Києва задоволені частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року у частині відмови у задоволенні позову прокурора про витребування майна скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення, яким витребувати нежитлові приміщення з № 1 до № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97, загальною площею 121, 30 кв. м, у будинку [ADDRESS] від [PERSON] на користь Київської міської ради, повернувши ці приміщення у комунальну власність територіальної громади м. Києва. Позивач вважає, що неправомірні дії Шевченківської районної у м. Києві ради стали підставою для визнання недійсним договору купівлі- продажу нежитлових приміщень на аукціоні з ТОВ «Лорбук» та встановлення ознак нікчемності договору купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного між ТОВ «Лорбук» та [PERSON] та витребування приміщень від позивача. При цьому, правонаступником Шевченківської районної у м. Києві ради є Київська міська рада. Внаслідок вказаних дій позивачу завдано шкоду в розмірі 10759873,32 грн,, яка складається з вартості приміщень за договором купівлі-продажу в розмірі 1152180,00 грн, грошової маси з урахуванням індексу інфляції в розмірі 4040695,26 грн, вартості проведення невід`ємних поліпшень в приміщенні в розмірі 1140841,85 грн та грошової маси, витраченої за придбання нерухомого майна з урахування відсоткової ставки за депозитами фізичних осіб в сумі 4426156,31 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідач 1 заперечує щодо задоволення позову, вважає, що Київська міська рада не є правонаступником Шевченківської районної у м. Києві ради, оскільки остання не ліквідована. Зазначає, Київська міська рада не приймала участі у розгляді судових справ за участі [PERSON] , будь-які кошти від [PERSON] не отримувала. (а.с. 22-23 т.2) В судовому засіданні представники позивача позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.06.2020 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.10.2008 р. між ТОВ «Лорбук» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, №1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS] . Продаж нежилих приміщень за домовленістю сторін вчинюється за 1152180,00 грн. (а.с. 153-155 т.1) 03.11.2008 р. право власності на вказані приміщенні було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується реєстраційним посвідченням КМБТІ №026420. (п.м. 156 т.1) 05.09.2011 р. між [PERSON] та ТОВ «Сфінкс» укладено договір підряду щодо виконання комплексу робіт з ремонту нежилого приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, №1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS] . Вартість робіт становить 164343,00 грн. (а.с. 230-233 т.1) На а.с. 234 т.1 - акт №ОУ-00121здачі- прийняття робіт (надання послуг) 15.03.2011 р. між [PERSON] та ТОВ «Сфінкс» укладено договір підряду щодо виконання комплексу робіт з ремонту нежилого приміщення з № 1 по № 6 групи приміщень №96, №1,2,3 групи приміщень №97 загальною площею 121,30 кв.м. у будинку [ADDRESS] . Вартість робіт становить 430145,00 грн. (а.с. 235-238 т.1) На а.с. 239 т.1 - акт №ОУ-00091 здачі- прийняття робіт (надання послуг) Згідно висновку експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 07.05.2020 р. вартість на дату проведення дослідження невід`ємних полыпшень, якы виконаны у группах примыщень [ADDRESS] та [ADDRESS] за період з 2011 р. по 2015 р., за даних, які містяться в надах на дослідження документах, станом на момент проведення експертного дослідження складає 1140841,75 грн з ПДВ. (а.с. 116-138 т.1) В провадженні Господарського суду міста Києва перебувала цивільна справа №16/621 за позовом ВГОТ «Знання» до Управління з питань комунального майн, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, ТОВ «Лорбук», третя особа: Шевченківська районна у м. Києві рада, про визнання недійним договору купівлі-продажу. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року позов ВГОТ «Знання» задоволено, визнано недійсним аукціон з продажу нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] (літера А), з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, №№ 1, 2, 3 групи приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.м., оформлений протоколом № 05-05/08 від 15 липня 2008 року про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів було обрано ТОВ «Лорбук», а також визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16 липня 2008 року, укладений між Управлінням з питань комунального майна приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м.Києві ради та ТОВ «Лорбук». Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року рішення Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ВГОТ «Знання». Постановою Вищого господарського суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року залишено без змін. (а.с. 157-168 т.1) Вказаними судовими рішеннями встановлено, що при здійсненні приватизації нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , було порушено ст.ст.7 та 15 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що у відповідності до ст.20 вказаного Закону та ст.215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання недійсними відповідних аукціону та договору купівлі-продажу. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року у цивільній справі №761/38793/14-ц позов Київської місцевої прокуратури № 10 та позов Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України (далі - ВГОТ «Знання») задоволені частково. Визнано недійсним договір оренди нежитлових приміщень з № 1 до № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97, загальною площею 121, 30 кв. м, у будинку [ADDRESS] (далі - Приміщення), що укладений 04 січня 2011 року між [PERSON] і [PERSON] ; визнано за ВГОТ «Знання» право користування Приміщеннями на умовах договору оренди від 01 березня 2000 року № 08/00; витребувано їх від [PERSON] на користь ВГОТ «Знання» для подальшого використання на умовах оренди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. (а.с. 171-176 т.1) Вказане рішення суду першої інстанції набуло законної сили згідно рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року. (а.с. 177-183 т.1) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року касаційні скарги ВГОТ «Знання» та заступника прокурора м. Києва задоволено частково. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року в частині відмови у витребуванні майна та визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій, незміненій апеляційним судом частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року залишено без змін. (а.с. 184-188) Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради відхилено; апеляційну скаргу ВГОТ «Знання» у частині оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року про відмову у задоволенні позову Київської місцевої прокуратури № 10 про витребування майна та про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року у частині відмови Київській місцевій прокуратурі № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у задоволенні позовних вимог про витребування майна та про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року залишено без змін. (а.с. 189-200 т.1) Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційні скарги ВГОТ «Знання» та заступника прокурора міста Києва задоволені частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року у частині відмови у задоволенні позову прокурора про витребування майна скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення, яким витребувано нежитлові приміщення з № 1 до № 6 групи приміщень № 96, № 1,2,3 групи приміщень № 97, загальною площею 121, 30 кв. м, у будинку [ADDRESS] від [PERSON] на користь Київської міської ради, повернувши ці приміщення у комунальну власність територіальної громади м. Києва. (а.с. 209-229 т.1) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду в порядку ст.ст. 22, 1166,1173, 1174 ЦК України з метою стягнення з Державної казначейської служби України майнової шкоди в сумі 10759873,32 грн, яка завдана неправомірними діями Київської міської ради. У відповідності до ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В постанові Верховного Суду від 15.07.2020 р. у справі №205/5667/16-ц зазначено, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності. В той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Наданими позивачем судовими рішеннями, ухваленими у справах №16/621, №761/8793/14-ц і №761/38793/14-ц протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності Київської міської ради чи Шевченківської районної в м. Києві ради, правонаступником якої і є відповідач Київська міська рада, не встановлена. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що діями саме відповідача Київської міської ради чи Шевченківської районної у м. Києві ради було завдано збитків. Законодавство встановлює, що збитками є певний (конкретний) розмір втрат, який особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою іншої особи, однак протиправної поведінки Київської міської ради в даному випадку встановлено не було. Позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою Київської міської ради та заподіяними збитками. Крім цього, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №752/19715/14-ц зазначено, що позивач визначає відповідача у справі самостійно. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Варто зазначити, що згідно ст. 170 ч. 1 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц зазначила, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Однак, всупереч цьому позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України майнову шкоду. Доказів існування правовідносин між позивачем і відповідачем Державною казначейською службою України, під час яких спричинено позивачу Державною казначейською службою України шкоду, суду не надано. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суд не вбачає. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed