Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

31.07.2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обгрунтування заявлених вимог з урахуванням уточнень посилався на те, що вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2012 року відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого ст. 128 КК України і йому призначене покарання у вигляді 120 годин громадських робіт. На його користь з [PERSON], було стягнуто 12363 грн. 65 коп. матеріальної шкоди та 40000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 27 червня 2012 року позвач отримав виконавчий лист, однак при поданні його до Самарського ВДВС, постановою державного виконавця від 04.07.2012 року його було повернуто, оскільки не було зазначено ідентифікаційний номер боржника. 24.07.2012 року виконавчий лист було прийнято, а 26.07.2012 року відкрито виконавче провадження, з помилковим зазначенням прізвища божника [PERSON], замість [PERSON]. 26.07.2012 року постановою державного виконавця було накладено арешт на все майно боржника, на підставі заяви стягувача, однак він звертався із заявою про накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Постановою від 02.12.2013 року виконавчий лист був йому повернений в зв'язку з відсутністю майна боржника. 25.03.2014 року виконавчий лист був знов поданий до Самарського ВДВС та перебуває досі на виконанні. У 2013 році відповідач [PERSON] передала йому в рахунок виконання вироку 1000 грн., тобто їй було достовірно відомо про те, що з її сина стягнута сума на його користь за вироком суду. В червні 2015 року від заступника начальника Самарського ВДВС дізнався, що належна [PERSON] частина квартири була ним подарована своїй матері [PERSON] 25.06.2013 року. Дані обставини стали причиною звернення з вищезазначеним позовом та просить суд визнати частково недійсним договір дарування на 1/3 частку квартири [ADDRESS] від 25.06.2013 року, укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Деревянко О.К., зареєстрованого під номером 614 та скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також стягнути з відповідачів на його користь сплачений ним судовий збір (а.с. 3-5, 71-73). Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровськ від 02 грудня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа: Самарський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, приватний нотаріус Дніпропетровського МНО Деревянко О.К., [PERSON], про визнання договору дарування частково недійсним та скасування реєстрації права власності - задоволено. Визнано частково недійсним договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] житловою площею 28,2 кв.м., загальною площею 50,6 кв.м., від 25.06.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деревянко О.К., зареєстрованого під номером 614 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3420341 від 25.06.2013 року. Також судом вирішено питання щодо відшкодування судових витрат по справі. В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню відповідно до ч.3 ст.303, ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2012 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у вигляді 120 годин громадських робіт. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 12363 грн. 65 коп. матеріальної шкоди та 40000 грн. у відшкодування моральної шкоди, справа № 1-436/81/12; 1/436/723/12 (а.с. 6-7). З виконавчого листа по справі № 1-436/81/12 виданого Самарським районним судом м. Дніпропетровська 27.06.2012 року вбачається, що боржником зазначено [PERSON]. Згідно із постановою державного виконаця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-436/81 виданого 27.06.2012 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, через відсутність у виконавчому документі реєстраційного номеру облікової картки платника податків (а.с. 9). Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 26.07.2012 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 1-436 виданого 27.06.2012 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, ВП № 33618951 (а.с. 10, 61). З постанови державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 26.07.2012 року вбачається, що був накладений арешт на все майно, у межах суми стягнення, що належить боржнику [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER], ВП № 33618951 (а.с. 11, 63, 89). Постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 26.07.2012 року було повернуто стягувачу виконавчий лист № 1-436 виданого 27.06.2012 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, ВП № 33618951 (а.с. 70). Згідно із постановою державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 02.12.2013 року про відкриття провадження виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом було знов відкрите провадженя (а.с.88). Відповідно до постанови державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 02.12.2013 року вбачається, що виконавчий лист № 1-436 виданий 27.06.2012 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було повернуто стягувачу, через те, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 12). З відповіді КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради № 12268 від 10.10.2011 року вбачається, що станом на 07.10 2011 року за гр. [PERSON] було зареєстровано право власності на частину квартири [ADDRESS] (а.с. 13). Як вбачається з копії договору дарування частки квартири від 25.06.2013 року, [PERSON] та [PERSON] (Дарувальники) передали у власність [PERSON] (Обдаровуваній) безоплатно 2/3 частки квартири, що розташовані: [ADDRESS], посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деревянко О.К., зареєстровано в реєстрі за № 614. Також, зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, номер запису: 1420711 (а.с. 31-32). Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що сукупність вказаних фактів дає суду достатні підстави вважати, що договір дарування частки квартири за адресою: [ADDRESS] від 25.06.2013 року укладений з метою приховати (вивести) майно від звернення стягнення на нього за зобов'язаннями [PERSON], оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним. Проте, колегія суддів не може погодитися із вказаними висновками з огляду на наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 р. передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Окрім того, розглядаючи цивільні справи про визнання правочинів недійсними за такою підставою, суди мають враховувати чи фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК ( 435-15 ), оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ суди мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Як на підставу фіктивності правочину, окрім іншого, суд першої інстанції посилався на ті обставини, що після вчинення спірного правочину по даруванню 1/3 частки квартири відповідач [PERSON] залишається зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], що на думку суду, також ставить під сумнів намір створення правових наслідків за оскаржуваним договором, однак місцевий суд не врахував, що невиконання або неналежне виконання правочину не є підставою для визнання його недійсним і зазначені судом обставини не свідчать, що договір дарування був фіктивним, укладався без наміру створити правові наслідки. Висновки суду не можна вважати переконливими, оскільки суд пов'язав фіктивність договору з наявністю сумнівів щодо його виконання, тоді як за матеріальним законом визнання недійсним фіктивного договору пов'язане з наміром сторін створити правові наслідки правочину. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. Суд першої інстанції не врахував ті обставини, що спірний договір посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Деревянко О.К., при цьому також, було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, та їх обтяжень, сукупність вказаних дій прямо вказує на спрямованість наміру сторін правочину, на настання правових наслідків, оскільки після їх здійснення, Дарувальником було втрачено, а Обдаровуваним було безоплатно набуто право власності на 1/3 частину квартири, що власне і є правовими наслідками договору дарування. Посилання суду, як на підставу фіктивності спірного договору, на ті обставини, що договір дарування було укладено після проголошення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2012 року, за яким визнано винним відповідача [PERSON] та вирішено питання щодо стягнення з нього на корить позивача кошти, а спірний договір укладений з метою приховати (вивести) майно від звернення стягнення на нього за зобов'язаннями [PERSON], а тому вчинений без наміру створення правових наслідків - є безпідставним, так як відчуження Дарувальником належної йому 1/3 частини квартири, укладенням спірного договору дарування вже після ухвалення судового рішення, про стягнення грошових коштів з [PERSON] не містить в собі ознак деліктного діяння, оскільки на дату укладення договору будь-яких обмежень у вигляді обтяжень чи заборон щодо розпорядження належним йому, на підставі права власності, майном - законом чи рішенням уповноваженим на те органом (судом, державним виконавцем, тощо) встановлено не було. Апеляційний суд також зазначає, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса, однак судом першої інстанції неправомірність чи правомірність дій нотаріуса Деревянко О.К., під час посвідчення оспорюваного договору дарування не досліджувалася, та обґрунтування залучення до справи вказаного нотаріуса позивачем не надано. Таким чином, при розгляді даної справи судом першої інстанції судом була надана невірна правова оцінка спірним правовідносинам, неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення про задоволення позову, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed