Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

У серпні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування позову зазначала, що 10 січня 2015 року між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться у будинку №189 по вул. Головній в м.Чернівці. Вищевказане приміщення належить [PERSON] на підставі договору обміну від 31.12.2003 року, додатком до якого є акт передачі нежилого приміщення від 14.12.2004 року, та договору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності від 18.05.2007 року, зареєстрованого у ЧКОБТІ 22.05.2007 року, та у державному реєстрі речових прав, згідно витягу від 30.05.2013 року, виданого реєстраційною службою Чернівецького МУЮ Чернівецької області. Про укладення оспорюваного договору вона дізналася у липні 2016 року й відповідно вважає його недійсних виходячи з наступних підстав. Зокрема вказувала, що з 09.10.1982 року по даний час перебуває із відповідачем [PERSON] у шлюбі, який між ними був зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 1804. Даний шлюб між ними не розірвано. Оскільки спірне нерухоме майно було набуто у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя та при його відчуженні необхідно було отримати її письмову згоду, однак на укладення спірного договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна вона своєї письмової згоди не надавала та не уповноважувала відповідача [PERSON] на відчуження вказаного нерухомого майна. Посилаючись на зазначене, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 10.01.2015 року, що знаходиться у будинку №189 по вул. Головній в м. Чернівці, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] У судовому засіданні представник позивачки, [PERSON], поданий позов підтримав в повному обсязі та просив про його задоволення, вказавши на те, що спірне нерухоме майно відповідач набув у власність у період шлюбу із позивачем на підставі обміну на акції, які були придбані за спільні кошти подружжя, а тому при відчуженні спірного майна необхідно було отримати письмову згоду позивача як співвласника спірних приміщень. Оскільки такої згоди позивач не надавала, спірний договір купівлі-продажу нерухомо майна підлягає визнанню недійсним. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що спірне нерухоме майно, отримане [PERSON] по договору обміну на іменні цінні папери в порядку приватизації, а тому є його особистою власністю. Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу 10.01.2015 року [PERSON] не знав і не міг знати, що спірне нежитлове приміщення може належати на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу [PERSON], і що позивач не надала [PERSON] згоди на укладення цього договору, а сам [PERSON] приховав цю інформацію, не лише не повідомивши про це [PERSON] та [PERSON], але умисно повідомив про протилежне, а тому підстави для визнання договору недійсним відсутні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Зазначив, що спірне майно є дійсно спільною сумісною власністю подружжя та було передано у власність відповідача без згоди його дружини. Крім того вказав, що ним було отримано у борг від відповідача 3\~000 доларів та 100 євро та у рахунок їх повернення він передав спірне нерухоме майно у власність відповідача. При цьому, при укладенні спірного договору купівлі-продажу він ніяких грошей від [PERSON] за відчужене майно не отримував. Третя особа, [PERSON], в наданих суду письмових поясненнях зазначив, що позовні вимоги не визнає. Водночас пояснив, що займається підприємницькою діяльністю у сфері торгівлі нерухомістю. Підтвердив, що дійсно до нього звертався з проханням відповідач [PERSON] за невисоку ціну продати належне останньому приміщення по вул. Головній, 189 в м. Чернівці. На підтвердження свого права власності відповідач надав договір міни та пред'явив власний паспорт з відміткою про розірвання шлюбу. Крім того, в наданій довіреності, [PERSON] зазначив, що у шлюбі не перебуває й відповідно ним було в подальшому спірне нерухоме майно за договором купівлі-продажу відчужено від імені відповідача [PERSON]О, а тому підстави для визнання договору недійсним відсутні (а.с. 96). Третя особа, приватний нотаріус [PERSON] в наданих суду письмових поясненнях зазначила, що [PERSON] як представник [PERSON], подав заяву у якій зазначалося, що [PERSON] відчужує нерухоме майно нежитлове приміщення за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 189, яке належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, вказане приміщення не є спільною сумісною власністю, на дату набуття вказаного майна [PERSON] не був одружений, розлучений з 27.09.1998 року. [PERSON], які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на частину коштів, витрачених на придбання цього нерухомого майна відсутні. Окрім того, до архівної справи долучено копію паспорта [PERSON] із відміткою про розлучення у 1998 році, а тому посвідчуючи спірний договір вона діяла в межах закону та ураховуючи перевірені обставини згода позивача як дружини [PERSON] на укладення договору не була потрібна (а.с. 26, 29-30). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає , що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями\~ст. 11 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON], яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що сторони з 09.10.1982 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 6), який на даний час не розірвано, що також підтверджено відповідною довідкою РАЦС (а.с. 8). У період шлюбу, [PERSON] на підставі договору обміну від 31 грудня 2003 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу за реєстровим № 9726, із додатком акт приймання передачі нежилого приміщення від 14.12.2004 року, шляхом здійснення обміну належних [PERSON] іменних цінних паперів в кількості 51\~184 штуки, із них 18016 штук номінальною вартістю 4\~504 грн., які належали [PERSON] на підставі виписки № 15 з реєстру вкладників іменних цінних паперів про стан особового рахунку від 29 грудня 2003 року, а 33\~168 штук, номінальною вартістю 8\~292 грн. [PERSON] зобовязується передати ВАТ «Чернівці-Електронсервіс» до 30 липня 2004 року, набув у власність 1/100 частину нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 189, реєстраційний номер 70760073101( а.с. 9-10). Крім того, згідно положень п. 5 вказаного договору, обмін здійснено без доплати (а.с. 9). Відповідно до акту прийому-передачі нежилого приміщення від 14.12.2004 року посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 9287, 9288, складеного між [PERSON] та ВАТ «Чернівці-Елекстронсеервіс» на підставі договору обміну від 31 грудня 2003 року, відповідно до виписки № 27 з реєстру власників іменних цінних паперів про операції на особливому рахунку від 09.12.2004 року, [PERSON] передав ВАТ «Чернівці-Електронсервіс» 51184 штуки іменних цінних паперів ВАТ «Чернівці-Електронсервіс» , а ВАТ «Чернівці-Електронсервіс» передає [PERSON] частину нежилого приміщення за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 189, загальною площею 65 кв.м (а.с. 10). При цьому, умова вищевказаного акту визначено, що згідно Договору обміну ВВВ № 042049 від 31.12.2003 року, право власності на передане приміщення переходить до [PERSON] з моменту підписання сторонами даного акту прийому-передачі та реєстрації права власності відповідно до чинного законодавства (а.с. 10). В подальшому, на підставі договору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, посвідченого нотаріусом 18.05.2007 року за реєстровим № 4438, зареєстрованим Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації 22.05.2007 року та укладеного між [PERSON], ТОВ фірма «Новоторг», МП підприємством «Виробничо-експериментальна спілка Прут» та ВАТ «Чернівці-Електронсервіс», на підставі ст. 364 ЦК України, виділено в натурі частку з нерухомого спільного майна, яка належить [PERSON], а саме 1/100 ід.ч., нежитлових приміщень, за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 189 та припинено спільну часткову власність [PERSON] на 1/100 ід.ч. нежитлових приміщень, за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 189 (а.с. 11). При цьому, як убачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на вищевказану нерухомі приміщення за [PERSON] було зареєстровано 22 травня 2007 року (а.с. 12). Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначала, що оскільки спірне нерухоме майно було набуто у власність [PERSON] у період шлюбу, то воно відповідно до норм сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, а тому при відчуженні даного майна необхідно було отримати її письмову згоду як його співвласника. При цьому, в ході розгляду справи, представник відповідача [PERSON] заперечуючи проти належності спірного нерухомого майна на праві спільної сумісної власності подружжя вказував на те, що дане нерухоме майно було набуто [PERSON] на підставі договору обміну іменних цінних паперів як частки із державної власності в порядку приватизації згідно положень Закону України «Про приватизаційні папери», а тому є особистою власність [PERSON] Так, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя\~(тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у\~статті 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.\~\~ Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Крім того, застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма\~статті 60 СК України\~вважається правильно застосованою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Поряд з цим, положення ст. 57 СК України\~дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Зокрема, відповідно до ст. 57 СК України, у редакції чинній на день укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 57 СК України, в редакції станом на час набуття нерухомого майна у власність, а саме 14 грудня 2004 року, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, ст. 61 СК України, чинною станом на грудень 2004 року, визначено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», що набув чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України\~доповнено частиною пятою, відповідно до якої об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Так, згідно зі\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до чч. 1, 2\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Також слід зазначити, що \~Законом України від 17 травня 2012 р. № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка»\~режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації знову змінено. Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1\~ст. 57 СК\~житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно частину 5\~ст. 61 СК\~виключено. Таким чином, станом на грудня 2004 року (момент набуття майна у власність), норми СК України не передбачали віднесення нерухомого майна, набутого внаслідок безоплатної передачі його одному з подружжя шляхом приватизації, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України № 6-99цс11 від 22 лютого 2012 року, яка в силу\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для усіх судів України. При цьому, як установлено судом та убачається з матеріалів справи, а також не заперечується сторонами, спірне нерухоме майно [PERSON] набуто у власність відповідно до Закону України «Про приватизаційні папери». Так, відповідно до ст. 1 Закону, приватизаційні папери - це особливий вид державних цінних паперів, які засвідчують право власника на безоплатне одержання у процесі приватизації частки майна державних підприємств, державного житлового фонду, земельного фонду. Приватизаційні папери можуть бути лише іменними. Згідно положень ст.2 Закон у визначено, що право на одержання у власність приватизаційних паперів мають громадяни України, які проживають на її території, проживають або тимчасово перебувають за її межами у службових справах в період, що визначається Державною програмою приватизації. Право власності на одержані приватизаційні папери в разі смерті їх власника переходить у порядку спадкування, визначеному законодавством України. В разі смерті громадянина, що не одержав приватизаційні папери з будь-яких причин, право одержання належних до видачі померлому паперів не успадковується. Кожен громадянин України має рівне право на одержання приватизаційних паперів однакової номінальної вартості для приватизації частки майна державних підприємств, державного житлового фонду, земельного фонду. Крім того, згідно ст. 3 Закону приватизаційні папери використовуються громадянами України для придбання частки майна державних підприємств та інших об'єктів, державного житлового фонду, земельного фонду відповідно до законодавства України про приватизацію. Використання приватизаційних паперів здійснюється шляхом їх обміну на паї, акції, інші документи, що встановлюють та засвідчують право власності на частку державного майна відповідно до номіналу приватизаційного паперу з обов'язковим відображенням змісту обмінної операції як на самому приватизаційному папері, так і в супутніх документах, і супроводжується погашенням приватизаційного паперу. Номінальна вартість всіх приватизаційних паперів, випущених державою, повинна дорівнювати вартості частки майна державних підприємств, інших об'єктів, державного житлового фонду, земельного фонду, що приватизуються безоплатно. Паї, акції, інші документи, що встановлюють право на придбані об'єкти приватизації, повинні містити відомості про власника, якому їх надано. За обмін приватизаційних паперів на паї, акції, інші свідоцтва про право власності на придбані об'єкти сплачується державне мито. Приватизаційні папери можуть бути використані лише для обміну на документи, що встановлюють право власності на придбані об'єкти приватизації. Як вже було встановлено судом, спірне нерухоме майно [PERSON] отримав у власність саме на підставі договору обміну від 31 грудня 2003 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу за реєстровим № 9726, шляхом здійснення обміну належних йому іменних цінних паперів в кількості 51\~184 штуки, із них 18016 штук номінальною вартістю 4\~504 грн., які належали йому на підставі виписки № 15 з реєстру вкладників іменних цінних паперів про стан особового рахунку від 29 грудня 2003 року, а 33\~168 штук, номінальною вартістю 8\~292 грн. [PERSON] зобовязується передати ВАТ «Чернівці-Електронсервіс» до 30 липня 2004 року. Зокрема, з виписки №15 з реєстру власників іменних цінних паперів про стан особового рахунку від 29.12.2003 року вбачається, що [PERSON] належить 18016 простих іменних акцій ВАТ «Чернівці-електронсервіс» (а.с. 244),а з виписки № 27 з реєстру власників іменних цінних паперів про операції на особовому рахунку за період: з 01.11.2004 року по 05.11.2004 року вбачається, що [PERSON] передав ВАТ «Чернівці-Електронсервіс» 51184 штуки іменних цінних паперів ВАТ «Чернівці-Електронсервіс» (а.с 245). Таким чином, судом достовірно встановлено, що обмін відбувся за 51\~184 штуки іменних цінних паперів, з яких 18\~016 штук були власністю [PERSON] згідно виписки з реєстру власників іменних цінних паперів, а 33\~168 штук іменних цінних паперів, номінальною вартістю 8\~292 грн., як зазначав в ході розгляду справи представник позивача та не заперечував й [PERSON] були викуплені ним у інших власників іменних цінних паперів за спільні кошти подружжя, що не спростовано відповідачами, а тому враховуючи вищевказані норми закону та встановлені судом фактичні обставини набуття у власність спірного нерухомого майна та іменних цінних паперів, набуте в подальшому нерухоме майно шляхом обміну на іменні цінні папери, враховуючи кількість належних [PERSON] цінних паперів та придбаних ним у період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, 10 січня 2015 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 425, укладеного між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу від 09.12.2014 року, за реєстровим № 13986, та [PERSON], продав останньому нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Головна, 189, реєстраційний номер 70760073101 (а.с. 7). При цьому, як убачається зі змісту укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, зокрема з п. 4 вказаного договору, представник продавця при його укладенні повідомив, продаж нерухомого майна здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, і гарантує, що нежитлове приміщення, яке є предметом цього договору, на момент його укладання нікому іншому не продане, не подароване, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передане, не відчужено іншим способом, не заставлено, в податковій заставі, спорі та під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також встановлення сервітутів, як в межах, так і за межами України немає, право щодо нього третіх осіб в тому числі за договорами найму чи оренди договір оренди нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» строком до 31.05.2016 року. Додаткові відомості «суборенда не допускається» (а.с. 7). Крім того, згідно п. 6 договору сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним та відповідає дійсним намірам створити для себе правові наслідки. Правочин не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні (а.с. 7). З п. 8 договору убачається, що покупець повідомляє, що на момент укладення цього договору у шлюбі не перебуває, ні з ким однією сім'єю не проживає без реєстрації шлюбу. Представник продавця повідомляє, що відчужуване за цим договором нерухоме майно належить продавцю на праві особистої власності; на момент набуття права власності на нежитлове приміщення, що відчужується за даним договором, продавець у зареєстрованому шлюбі не перебував, ні з ким однією сім'єю без реєстрації шлюбу не проживав. Розлучений з 27.09.1998 року (а.с. 7). Однак, як вже було встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] на час укладенні спірного договору купівлі-продажу перебували у зареєстрованому шлюбі, що також підтверджено відомостями, викладеними у листі Чернівецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 15.07.2016 року, згідно якого відмітка про розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] у актовому записі №1804 відсутня (а.с. 8). \~Так, відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~ статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить\~ ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. \~ \~ \~ \~Частиною 2\~ст. 369 ЦК України визначено, що\~розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.\~Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. \~ \~ \~ \~Крім того, згідно вимог ч. 2 ст. 65 СК України\~при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. \~ \~ \~ \~Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. \~ \~ \~ \~Згідно із ч. 1 ст.\~219 ЦК України\~в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. \~ \~ \~ \~Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. \~ \~ \~ \~При цьому, п. 6 ст.\~ 3 ЦК України\~визначено, що до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. \~ \~ \~ \~Таким чином, з аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. \~ \~ \~ \~Аналогічний правовий висновок міститься і в постановах Верховного Суду України\~\~№6-1912цс15 від 27.01.2016 року та 6-17цс 17 від 22 лютого 2017 року, які відповідно до вимог \~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковими для усіх судів України. Зокрема, згідно даного правового висновку, Верховний\~ Суд України дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Крім того, як вбачається із правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 червня 2017\~року у справі № 6-3058цс16, згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як було вже встановлено судом, при укладенні спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна, згоди позивача на його відчуження нерухомого майна, посвідченої нотаріально, отримано не було, натомість в п. 8 договору сторони засвідчили, що покупець повідомляє, що на момент укладення цього договору у шлюбі не перебуває, ні з ким однією сім'єю не проживає без реєстрації шлюбу. Представник продавця повідомляє, що відчужуване за цим договором нерухоме майно належить продавцю на праві особистої власності; на момент набуття права власності на нежитлове приміщення, що відчужується за даним договором, продавець у зареєстрованому шлюбі не перебував, ні з ким однією сім'єю без реєстрації шлюбу не проживав. Розлучений з 27.09.1998 року (а.с. 7). Разом з тим, позивачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] укладаючи договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, у тому числі й доказів того, що [PERSON] могло бути відомо, що відповідач [PERSON] перебуває у шлюбі та здійснює продаж айна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. \~ \~ \~ За таких обставин, суд враховуючи вищевказані норми матеріального права та встановлені фактичні обставини справи, приходить до висновку про відсутність підстав передбачених ч. 1\~ ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. Крім того, відповідно до положень ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Зокрема, на підставі заявленого представником позивача клопотання про забезпечення позову, враховуючи предмет спору, суд ухвалою від 16.11.2016 року наклав арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 65,40 кв.м, що знаходиться у будинку № 189 по вул. Головній в м. Чернівці, яке належить на праві власності [PERSON] (а.с. 69-70). Разом з тим, згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, власником спірного нерухомого майна є [PERSON] Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права власності або обмежений у його здійсненні. Таким чином, з огляду на вищевказане, а також на те, що на даний час відпали підстави необхідності в забезпеченні позову, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що власником спірного майна на підставі договору дарування від 18.10.2016 року є [PERSON], та вимог щодо витребування майна позивачем не ставилося, а також те, що у задоволенні позову відмовлено, застосовані судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed