Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

22.10.2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники позовні вимоги підтримали з підстав, наведних в позовній заяві, просять суд постановити рішення, яким поновити строк позовної давності на захист порушеного права, який було пропущено з поважних причин. Визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянської РДНК [PERSON] 09.08.2011 року та зареєстрований в реєстрі за №1982, а також стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов не визнала, заперечує в його задоволенні. Суду пояснила, що укладений 09.08.2011 року договір дарування земельної ділянки площею 0,0560 га, що в с. Назавизів, ур. Мочило, Надвірнянського району Івано-Франківської області і посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО [PERSON] є законним, оскільки це була воля її сестри [PERSON], яка є психічно здоровою, усвідомлювала значення своїх дій при підписанні даного правочину. Стверджує, що в цей день вони з сестрою були в нотаріуса [PERSON], сестра власноручно підписала договір дарування вказаної земельної ділянки як дарувальник, вона підписала його- як обдарована, нотаріус засвідчив цей договір, перевіривши перед тим їх особи та розясниши їхні права як сторін договору. Зазначає, що це родичі(брат та сини) впливають на [PERSON] та заставляють говорити, що договір дарування вона не підписувала. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Таку ж саму позицію підтримала в судовому засіданні і представник відповідача [PERSON] -[PERSON] Просить суд залишити позовні вимоги [PERSON] без задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представників, відповідача, її представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.56, 60 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, зясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Назавизівської с/ради №12-9/2007 від 06.06.2007 року [PERSON] у власність було передано земельну ділянку площею 0,0560 га. кадастровий номер 2624084201:02:003:0035, яка знаходиться в с.Назавизів ур. Мочило, Надвірнянського району, Івано-Франківської області з цільовим призначенням -для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення 20.05.2011 року Управлінням Держкомзему в Надвірнянському районі [PERSON] було видано державний акт на дану земельну ділянку серії ЯЛ №281723. Зясовано також, що 09.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0560 га. кадастровий номер 2624084201:02:003:0035, яка знаходиться в с.Назавизів ур. Мочило, Надвірнянського району, Івано-Франківської області з цільовим призначенням- для ведення особистого селянського господарства. Дана обставина підтверджується оглянутим в судовому засіданні договором дарування, копія якого долучена до матеріалів справи. Разом з тим, позивач [PERSON] стверджує, що не укладала та не підписувала ніякого договору дарування, оскільки наміру відчуджувати свою земельну ділянку у неї не було. Стверджує, що її підпис в договорі дарування є підроблений. Однак, як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON]- приватний нотаріус Надвірнянського РНО, який посвідчував оспорюваних договір, позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] особисто прийшли в нотаріальну контору та знаходилися там весь час, протягом якого посвідчувався договір дарування, стан здоров'я позивача дозволяв їй укладати договір дарування. Під час укладення договору дарування в нотаріальній конторі позивачу було роз'яснено зміст укладуваного договору, його наслідки, її права та обов'язки. Позивач добре розуміла значення своїх дій та наслідки вчинення договору дарування земельної ділянки, що їй належала. Будь-яких умов позивач не ставила, тому договір і був посвідчений. Сторони договору-Іроденко Г.В. та [PERSON] всі необхідні документи підписали особисто. Після вчинення всіх дій щодо посвідчення договору дарування, він віддав їм примірники документів. Крім того зазначив, що при укладанні даного договору у нього, як нотаріуса, не виникало жодних сумнівів щодо особистого волевиявлення [PERSON] подарувати вказану земельну ділянку своїй сестрі - [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору, згдно ст.718 ЦК України можуть бути і нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст.719 ЦК України. Як визначено в ст.720 ЦК України, сторони у договорі дарування можуть бути фізичні особи. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього у обдарованого, тобто, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Чинне законодавство України не забороняє родичам укладати будь-які правочини, в тому числі договори дарування між собою. Як вбачається з п. 8 договору дарування земельної ділянки, оригінал якого оглянутий судом в судовому засіданні, дарувальник стверджує, що даний договір не порушує прав малолітніх, неповнолітніх та осіб похилого віку. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними, укладання даного договору відповідає їхнім інтересам, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. З тексту оспорюваного договору дарування також видно, що сторони підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру удаваної угоди, що обумовлене ними волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, про що зазначено в п. 10,18 договору дарування. Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні поясненнями відповідача, її представників, показаннями нотаріуса [PERSON] та не спростовані в судовому засіданні позивачем та її представниками. З висновку експерта №09/03-200 від 21.12.2015 року, проведеної згідно ухвали суду судової почеркознавчої експертизи вбачається, що вирішити питання чи підпис в договорі дарування земельної ділянки від 09.08.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Івано-Франківської області [PERSON] виконаний [PERSON], [INFO], жит. [INFO], ід.н. [NUMBER] особисто чи іншою особою не є можливим, так як при порівнянні в жодному випадку не було виявленого стійкого комплексу ознак достатнього для вирішення питання про відсутність чи наявність тотожності, оскільки підпис в графі: «Дарувальник» у договорі дарування земельної ділянки від 09.08.2011 року виконаний під впливом на виконавця цього підпису якихось збиваючих факторів, імовірніше за все, природного характеру ( до яких можуть відноситись похилий чи старечий вік виконавця, його хворобливий стан). Відмовляючи в позові, суд виходить із того, що оспорюваний договір дарування на час укладення відповідав внутрішній волі позивачки [PERSON], а її похилий вік не може може бути аргументом для сумнівів в її волевиявленні, в розумінні ст. ст. 203, 717 ЦК України. Доказів того, у позивачки [PERSON] було відсутнє волевиявлення під час укладення нею договору дарування, а також, що хтось інший його за неї підписав, стороною позивача не надано. Суд оцінює критично показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказують на те, що позивач [PERSON] нічого їм не говорила про наміри відчуджувати земельну ділянку, а також про те, що вона була в нотаріуса, що дає підстави стверджувати, що вона не могла підписувати договору дарування земельної ділянки, а отже вказаний договір був оформлений відповідачем [PERSON] на підставі викрадений документів без її участі, оскільки такі їхні показання обєктивно нічим, окрім слів, не підтверджені, тобто є голослівними. Разом з тим, свідок [PERSON] не заперечує, що його мати [PERSON]- позивач по справі свій підпис ставити вміла. Як констатовано в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11. 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" слід звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у цивільному кодексі визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, оцінюючи досліджені в судовому засіданні зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування земельної ділянки воля позивачки відповідала її внутрішньому волевиявленню, договір укладено з дотриманням вимог закону, тому підстав для визнання договору дарування земельної ділянки недійсним -немає.

Outcome: dismissed