Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

В березні 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом до відповідачів [PERSON], Верхньосирововтської сільської ради. В обґрунтування позовних вимог вказували на те, що їх батько [PERSON] помер [INFO], в установлені законом строки позивачі [PERSON] та [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини після померлого, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа. В 2014 році вони звернулись до Сумської державної нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини на домоволодіння [ADDRESS], яке належало спадкодавцю. Проте отримали відмову, оскільки спірний будинок належить на права власності [PERSON], на підставі договору купівлі -продажу укладеного між нею та [PERSON] Вважають, що договір купівлі продажу недійсний, оскільки укладений з порушенням чинного законодавства. Так, [PERSON], в порушення без дозволу співвласників, тобто позивачів розпорядилась спадковим майном. При цьому вказали, що оскільки [PERSON] за життя знала [PERSON], вона не являється добросовісним набувачем. А тому просили визнати договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] недійсним та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 кожному в порядку спадкування на домоволодіння [ADDRESS]. Відповідачка звернувся до суду із зустрічним позовом до позивачів Верхньосироватська сільська рада, [PERSON] про визнання рішення та свідоцтва про право власності недійсним, визначення часток в майні колишнього колгоспного двору, визнання права власності в порядку спадкування. Свою позовну заяву мотивує тим, що вона була членом колгоспного двору. В [INFO] [PERSON], яка була головою колгоспного двору померла. Після її смерті, на підставі ст.. 563 ЦК України ( в редакції чинній на день смерті) спадщина в майні колгоспного двору не відкривалась. Вважає, що свідоцтво [NUMBER], яке видане на ім'я [PERSON] після її смерті незаконним. Крім того, вказала, що вона є співвласником домоволодіння [ADDRESS] як член колгоспного двору, оскільки вона та [PERSON] були зареєстровані станом на 15 квітня 1991 року у спірному домоволодінні. А тому просить суд визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], вона у встановленому порядку прийняла спадщину, оформила правовстановлюючі документи на домоволодіння та розпорядилась у встановленому порядку своїм майном, а саме оформила договір купівлі - продажу з [PERSON] Зазначила, що вважає, [PERSON] добросовісним набувачем, оскільки вона мала право розпоряджатись своїм майном. В судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з зазначених у позовній заяві підстав. Заперечували проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти первісного позову, підтримав позовні вимоги зустрічного позову, просив їх задоволити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти первісного позову в повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні. Голова Верхньосироватської сільської ради Цигура О.В. поклався на розсуд суду. Представник Сумської районної державної нотаріальної контора, в судове засідання не з'явився про час і місце розгляду повідомлений належним чином, просив розглядати справу у його відсутність. Приватний нотаріус Сумського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась про час і місце розгляду повідомлена належним чином. Свідок [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] проживала в домоволодінні [ADDRESS] з 1984 року, будинок на той час був збудований, в будинку мешкали [PERSON], [PERSON] та його діти. Коли саме діти виїхали, вказати не можуть. Після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] приїздили приблизно 2 рази, вони не цікавились будинком, не допомагали [PERSON] утримувати його. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, суд приходить до висновку, що первісний позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, та в задоволенні зустрічного позову слід також відмовити. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 37). Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складалось з домоволодіння [ADDRESS] та грошових вкладів. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. [PERSON] та [PERSON] є рідними синами спадкодавця і встановленому законом порядку звернулись до Сумської районної державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Крім того, з заявою про прийняття спадщини звернулась дружина спадкодавця - [PERSON], даний факт підтверджується копією спадкової справи ( а.с. 34-39). Згідно свідоцтва про право власності № 1448 від 06 вересня 1990 року, яке видано на підставі рішення виконкому Сумської районної ради народних депутатів [NUMBER] від 29 серпня 1986 року домоволодіння [ADDRESS] належить на праві власності колгоспному двору , головою якого є [PERSON] (а.с. 84) На підставі рішення виконавчого комітету Верхньосироватської сільської ради № 12 від 21 лютого 1989 року головою колгоспного двору, після померлої [PERSON], призначено [PERSON] господарство залишається колгоспним (а.с. 145-146). Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» ( із наступними змінами ) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у його майні; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; Згідно ст. 120 ЦК України (в редакції 1963р.), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Згідно ст. 123 ЦК України (в редакції 1963р.), частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно ст. 124 ЦК України (в редакції 1963р.), при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. Колгоспний двір за цивільним кодексом Української РСР (1963 року) визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Як суспільна група «колгоспний двір» існував до 15 квітня 1991 року, тобто до прийняття постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII, якою введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до нормативно-правових актів, які були чинними на час існування колгоспного двору, зокрема, Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, такі книжки були основними документами по визначенню суспільної групи господарства. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»( зі змінам, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13) суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Верхньосироватської сільської ради народних депутатів 06 вересня 1990 року на підставі рішення виконкому Сумської районної ради народних депутатів [NUMBER] від 29 серпня 1986 року, жилий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] відповідно до п.18 інструкції про порядок реєстрації будинків від 31.01.1966 р. Згідно з п.18 інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, у разі будівництва будинку на колгоспній землі, розташованій у смузі міста або селища міського типу, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Колгоспному двору або одноосібному селянському двору видається свідоцтво про право особистої власності на будинок відповідно до п. 18. Дане право власності мали всі члени колгоспного двору, що проживали на той час у дворі, але було загально прийняте правило в діловодстві, і вписували в свідоцтво лише одного повнолітнього члена двору, тому в свідоцтво була вписана лише [PERSON] - як голова колгоспного двору. Згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Одною із вимог позивачки за зустрічним позовом [PERSON] є визнання незаконним та скасування рішення Сумської районної ради від 29 серпня 1986 року та визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS], видане 06 вересня 1990 року [PERSON] недійсним. Суд звертає увагу, що будь-яких доказів, які б свідчили на підтвердження того, що позивачка не знала про цей факт не надано. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було відомо, що будинок був зареєстрований на свекруху, однак такий перебіг подій її повністю влаштовував. Тому в цьому випадку суд не знаходить підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності , а тому з цих підстав їй слід відмовити у задоволенні позову в цій частині. Судом встановлено, що на час реєстрації будинку в ньому проживали подружжя [PERSON] та [PERSON], що підтверджується по господарською книгою. Сини [PERSON] та [PERSON] вибули з будинковолодіння до державної реєстрації будинку (а.с. 214). Відповідно до відомостей по господарської книги [PERSON] на час державної реєстрації будинку працювала колхозницею Колхоз «Маяк» Відповідно до вимог ст.ст.123 і 126 Цивільного Кодексу /в редакції 1963 року/ та п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 2.03.1973 р № 3 "Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього", розмір частки колишнього члена колгоспного двору в спільному майні, що належить дворові і збереглося після його перетворення в господарство робітників та службовців (якщо на час припинення існування двору цей член не втратив права на неї), встановлюється згідно зі ст. 123 Цивільного кодексу. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя. Згідно з чинною на той час ст.126 ЦК України працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору, якщо він не менше 3-х років не брав участі у веденні спільного господарства двору. Це правило не поширювалось на непрацездатних осіб. Майно, яке належало колгоспному двору і збереглося на дату введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 року) слід виходити з того, що таке право мають члени двору, котрі на Цею дату не тратили право на частку в зазначеному майні відповідно до чинної на той час ст. 126 ЦК України (1963 року). Їхнє право на це майно має визначатися на підставі законодавства, що було чинним на відповідний час (зокрема, частка в майні двору колишнього його члена - за правилами ст. 123 ЦК України (1963 року), а на майно, набуте з 16 квітня 1991 року - за Законом України «Про власність» та іншими нормами, що регулюють право власності). Згідно зі ст. 120 ЦК 1963 р., яка діяла до 16 грудня 1993 р., двір може мати статус колгоспного за умови, якщо члени двору працюють у колгоспі. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», що містяться в п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 (V 0015700-98) від 25 травня 1998 року положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» (697-12) до правовідносин, що виникли раніше до введення в дію цього закону (з 15 квітня 1991 року), застосовується діюче на той час законодавство. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Оскільки подружжя [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, спільно вели господарство на час оформлення права особистої власності на спірний будинок [ADDRESS], при цьому сини [PERSON] та [PERSON] вибули з двору за рік до його державної реєстрації. У [PERSON] та [PERSON] виникло право спільної власності на цей будинок. При цьому, частки всіх членів сім'ї були рівними. Отже, суд вважає, що ? частка домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON], а ? належала [PERSON] При цьому суд звертає увагу на те, що [PERSON] за час життя свого чоловіка - [PERSON] , не ставила питання про виділ своєї частки або про поділ домоволодіння. Право власності на ? частку домоволодіння, в передбаченому законом порядку, на себе не оформлювала, з позовом про визнання за нею права власності на весь будинок звернулася до суду в 2008 році, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченої як нормами статей 71,75 ЦК України в редакції 1963 року, так і ст.257 ЦК України в редакції 2003 року. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності відносно всіх заявлених позовних вимог (а.с. 185-186), а [PERSON] не заявляла вимог про визнання поважними причин пропуску цього строку, то суд вважає, що [PERSON], строк позовної давності, передбачений статтями 257, 261 ЦК України пропустила, а тому з цих підстав їй слід відмовити у задоволенні позову. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на будинок [ADDRESS] Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначена дія має бути вчинена протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-не-будь з інших спадкоємців, закликаних до спадкування за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних та інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем своєї заяви не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкування, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла на час відкриття спадщини, видача свідоцтва про спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту її відкриття, і що у спадкоємця, який прийняв спадщину, право власності на спадкове майно виникає з моменту відкриття спадщини, а не з дня одержання свідоцтва про право на неї. За таких обставин слід дійти висновку, що після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР стали в рівних частинах діти [PERSON], [PERSON] та дружина [PERSON], тобто кожен з них має право власності на 1/3 частину спадкового майна. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2008 року за [PERSON] визнано право власності на будинок [ADDRESS] (а.с. 21). Згідно договору купівлі - продажу [PERSON] будинок з надвірними побутовими будівлями, розташований за адресою [ADDRESS] продала своїй онучці ( а.с. 22). Договір нотаріально завірений, зареєстрований в Державному реєстру правочинів (а.с. 80) в установленому законом порядку нерухоме майно зареєстроване в КП «Сумське БТІ» та управлінні Держкомзему у Сумській області (а.с. 83) Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2014 року рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2008 року, яким за [PERSON] визнано право власності на спірний будинок скасовано (а.с. 50-59) Враховуючи те, що відповідно до ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту її відкриття, і що у спадкоємця, який прийняв спадщину, право власності на спадкове майно виникає з моменту відкриття спадщини, а не з дня одержання свідоцтва про право на неї, то суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування не підлягають задоволенні, оскільки таке право у позивачів вже існує. Судом встановлено, що на момент укладання договору купівлі - продажу [PERSON] не була власницею всього будинку [ADDRESS], а мала право власності лише на 1/3 спірного будинку Згідно із Цивільним кодексом України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, ст. 338). [PERSON] та [PERSON] звернулись із позовом про визнання угоди недійсною з підстав їх невідповідності вимогам закону. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Однак ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Позивачі [PERSON] та [PERSON] вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не ставили, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed