Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив встановити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з відповідачем - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , усунути перешкоду в користуванні власністю двокімнатною квартирою [ADDRESS] , загальною площею 44,4 кв.м., шляхом визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] , зобов`язати Орган реєстрації управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради зняти з реєстрації [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] з одночасною реєстрацією в [ADDRESS] за місцем реєстрації його батька [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, він є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Власником іншої Ѕ частини квартири є [PERSON] . Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15.03.2019 [PERSON] позбавлена батьківських прав на [PERSON] , [INFO] . Онук позивача [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] але проживає за адресою [ADDRESS] разом з батьком [PERSON] . Оскільки реєстрація онука [PERSON] приносить матеріальні збитки та на думку позивача дитина повинна проживати з її батьком, оскільки мати позбавлена батьківських прав, позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.11.2019 р. провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.01.2020 р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви. [PERSON] 17.03.2020 року надала через канцелярію суду пояснення, згідно яких не заперечує проти задоволення вказаної позовної заяви. Зі слів учасників справи [PERSON] на дату розгляду справи померла. В матеріалах справи відсутне підтвердження вказаного факту. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.2018 року № 3-1746,власником Ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.04.2019 року № 3-587, власником Ѕ квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 06.03.2018 року, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15.03.2019 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заяви від 03.10.2019, [PERSON] зверталась до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] та їй надано роз`яснення відмови у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується вимог позивача про встановлення місця проживання неповнолітнього [PERSON] за адресою реєстрації його батька, суд зазначає наступне. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника. За змістом статей 160-161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, з відповідним позовом може звернутися батько чи мати дитини. Що стосується вимог позивача про усунення перешкод в користуванні двокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Позивачем не надано жодного доказу про наявність перешкод з боку [PERSON] та не конкретизовані в чому саме вони полягають. Що стосується вимог позивача про втрату права користування та зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (ст. 3 Конвенції про права дитини) Обгрунтовуючи підстави звернення з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири у [ADDRESS] , позивач посилається на те, що дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав вважати, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] втратив право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності його матері, оскільки факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька, за відсутності обставин, які б підтверджували існування домовленості між батьками та дитиною щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини, крім того, суд зазначає, що неповнолітня особа, не наділена правом обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, за таких обставин, в разі задоволення вимог щодо зняття з місця реєстрації неповнолітньої дитини, буде мати місце порушення права дитини, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Малолітній онук позивача [PERSON] , через свій малолітній вік не має можливості самостійно прийняти рішення про вибуття до іншого місця проживання. Безпідставними є і посилання позивача на статтю 405 ЦК України щодо даної малолітньої особи з огляду на те, що останній був відсутнім у спірній квартирі понад рік з поважних причин - зважаючи на свій малолітній вік, оскільки згідно з частиною першою та третьою й четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, й місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Такої правової позиції щодо малолітньої особи у аналогічних спірних правовідносинах дотримується й Верховний Суд, викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18 Першої судової палати Касаційного цивільного суду. Крім того, зазначення в позовній заяві про позбавлення [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] не є самостійною підставою для знаття дитини з реєстрації за місцем реєстрації його матері. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, позивач посилається на наявні в матеріал справи акт від 16.10.2019 року підписаний [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в якому вказано, що [PERSON] у квартирі не проживає. Між тим, вказаний акт не є безумовним доказом факту, який підтверджує не проживання [PERSON] за місцем його реєстрації та відсутність поважної причини такого не проживання. Слід зазначити, що акт необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем. Однак будь-яких інших доказів на підтвердження не проживання [PERSON] у вищезазначеній квартирі протягом тривалого строку без поважних причин суду надано не було, позивач не скористався наданими йому правами заявляти клопотання, в тому числі про допит свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, неможливість позивача оформити субсидію також не є підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом та не спростовує вищевказаних висновків суду. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на положення вказаних статей ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що визнання малолітньої [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, порушить його права на житло, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed