Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-01 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розподіл земельної ділянки, в обґрунтування якого вказала, що з 11.11.2006 року по березень 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась донька [PERSON]. На підставі рішення дванадцятої сесії Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району від 14 грудня 2007 року №14 [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Березіна, 19/1 в с. Стуфчинці, на якій за час шлюбу сторонами збудовано житловий будинок. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20.12.2013 року житловий будинок № 19/1 по вул. Березіна в с. Стуфчинці поділено в натурі, у звязку з чим до позивача перейшло право на земельну ділянку пропорційно частці у будинку і на підставі ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України позивач просить визнати за нею право власності на 51,67% земельної ділянки, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1292 га, на якій розташовані 51,67 % житлового будинку позивача, припинити право власності [PERSON] на 51,67% земельної ділянки, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1292 га, на якій розташовано 51,67% житлового будинку № 19/1 по вул. Березіна в с. Стуфчинці Хмельницького району. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог від 02.07.2016 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав. що земельна ділянка передана з цільовим призначенням для ведення особистого господарства, і позивач може отримати земельну ділянку лише для обслуговування своєї частини житлового будинку, просить в задоволенні позову відмовити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали суду заперечення на позов, в яких вказали, що спірна земельна ділянка виділена відповідачу в межах норм безоплатної приватизації, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а тому при переході права власності на частину будівлі не відбувається перехід права на відповідну частину земельної ділянки, оскільки цільове призначення інше, також відсутні підстави для припинення права власності відповідача на частину земельної ділянки визначені ст. 140 ЗК України, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. З листопада 2006 року по березень 2013 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2013 року частково задоволено її позов про поділ спільного майна подружжя; визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться по вул. Березина, 19-1 в с. Стуфчинці Хмельницького району та виділено цю частку в натурі. Рішенням Стуфчинецької сільської ради від 14 грудня 2007 року №14 [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,2500 га на території населеного пункту - села Стуфчинці, цільове призначення даної земельної ділянки визначено як для ведення особистого селянського господарства. 22 вересня 2008 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності серії ЯЖ № 194943 на цю земельну ділянку, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. У відповідності з вимогами ч.1 та ч.3 ст. 5 ЗУ від 15.05.2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство" для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства відповідно до закону. Державний акт на право власності на земельну ділянку свідчить про набуття у приватну власність [PERSON] земельної ділянки відповідно до ст.ст. 81, 116 ЗК України шляхом безоплатної приватизації і передачі її із земель державної чи комунальної власності. Так, згідно з ч.ч.1-2 ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частини 6-9 ст.118 ЗК України визначають порядок безоплатної передачі земельної ділянки у власність громадян, першочерговим етапом якого є подача заяви-клопотання громадянином до відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, де зазначаються бажане цільове призначення земельної ділянки. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.ст. 10-11 Закону України «Про планування і забудову територій», чинного на час виникнення спірних правовідносин, планування територій населеного пункту відноситься до повноважень місцевої ради. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16.07.2015 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району,[PERSON] про визнання недійсним рішення Стуфчинецької сільської ради від 14 грудня 2007 року №14, скасування державного акту серія ЯЖ № 194943 на право приватної власності не земельну ділянку. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Проте як вбачається з матеріалів справи спірна земельна ділянка набута відповідачем в особисту приватну власність. Також положення статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти, не може бути застосовано в даному випадку, оскільки цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Статтею 140 Земельного кодексу України визначені підстави припинення права власності на земельну ділянку, зокрема, : а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Вказані підстави для припинення права власності на земельну ділянку відповідача судом не встановлені. Відповідач від земельної ділянки не відмовляється, проте погоджується про надання позивачу земельної ділянки для обслуговування належної їй частини будинку. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку та припинення права власності на земельну ділянку задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed