Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що він обіймає посаду старшого інструктора протипожежної профілактики Київського загону відомчої воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-західна залізниця». 05 липня 2017 року відповідачі звернулися до Начальника регіональної філії «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] та о Начальника служби воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] з колективною скаргою у якій виклали недостовірну, негативну інформацію щодо нього, чим порушили його немайнові права на честь та гідність і ділову репутацію. Інформація щодо нього відповідачами була поширена шляхом подання скарги у письмовому вигляді. Позивач зазначає, що в сказі було викладено неправдиву та недостовірну інформацію. Вважає, що поширенням недостовірної інформації, а саме порушення вимог трудового законодавства та правил внутрішнього трудового розпорядку, трудової дисципліни та вчинення ним інших неправомірних дій відповідачі завдали шкоди його немайновим інтересам, порушили його гідність, честь та ділову репутацію. Тому, він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації інформацію поширену [PERSON] та [PERSON] викладену в скарзі 05 липня 2017 року на ім'я начальника регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] та до Начальника воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західної залізниці» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] та стягнути з відповідачів 20000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що відповідачі його оговорили, таких фактів як вони зазначили у скарзі не було. Його дружина дійсно є приватним підприємцем. Разом з тим, зазначив, що він працює на підприємстві уже більше 20 років і за цей час на нього не було жодних скарг. Зазначив, що межах своїх професійних обов'язків він постійно не перебуває на своєму робочому місці. Його дорога з дому до роботи проходить через базар, тому постійно ідучи з роботи та на роботу він проходить повз ярмарку, через, що відповідачі могли за пам'ятати його лице. Разом з тим, пояснив, що у зв'язку із поданою відповідачами скаргою йому було завдано сильних душевних і моральних страждань. Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували, суду пояснили, що позивач приходив до кафе «[INFO]» «як на роботу», постійно розказував, що та як їм потрібно робити, щоб не заважати проходу до кафе. Разом з тим, зазначили, що позивач з часу відкриття кафе, щодня знаходився в ньому, постійно заважав працювати їм, ображав та погрожував. Тому, з метою захисту вони написали скаргу на ім'я начальників позивача, для перевірки та встановлення чому в робочий час позивач не знаходиться на робочому місці. Суд, вислухавши пояснення сторін, заслухавши покази свідків, з'ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи за наступного. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] обіймає посаду старшого інспектора з протипожежної безпеки регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» Окрім того, судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що 05 липня 2017 відповідачі по справі направили на ім'я Начальника регіональної філії «Півленно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] та Начальника воєнізованої охорони регіональної філії «ПЗЗ» ПАТ «УЗ», скаргу. Зі змісту наведеної скарги вбачається, відповідачі відповідно до рішення Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 15.09.2011 року № 282 «про створення тимчасового ярмарку з продажу сільськогосподарської продукції» проводять торгівлю на ярмарку, яка знаходиться по вул. Галафеєва в місті Фастів Київської області. Проте, [PERSON] який працює старшим інспектором з протипожежної безпеки регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (робоче місце - моторвагонне депо Фастів-1), постійно заважає їм здійснювати торгівлю на вищевказаному ярмарку, вчиняє скандали, скидає зі столиків їх товар, чим наносить їм збитки. Дані дії він здійснює в робочий час. Разом з тим, відповідачі повідомили, що старший інспектор Олійник С.В. порушує вимоги трудового законодавства та правила внутрішнього трудового розпорядку, трудову дисципліну, оскільки в робочий час регулярно на протязі двох місяців займається підприємницькою діяльністю, а не займається роботою. Він разом зі своєю дружиною здійснює торгівлю в кафе «[INFO]», яке знаходиться біля ринку в м. Фастів по вул. Галафеєва, буд. 18 В, та вчиняє скандали з ними, загороджує їм прохід, не дає змогу торгувати на території ярмарки. Окрім того, відповідачів в поданій скарзі зазначили, що 27.06.2017 року [PERSON] об 11.00 год. вчинив скандал та накинувся з кулаками на працівника КП «Фастівський міський ринок» [PERSON], який обслуговує ярмарку по вул. Галафеєва та вимагав, щоб вони та інші підприємці не торгували на території ярмарки тому, що вони заважають йому торгувати в кафе «[INFO]». По даному факту були викликані працівники Фастівського відділення Васильківського відділу ГУ Національної поліції в Київській області і складено відповідні документи. Так, відповідачі просили вищевказаних у скарзі осіб вжити заходів та притягнути до дисциплінарної відповідальності старшого інспектора з протипожежної безпеки регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] за порушення правил внутрішнього розпорядку, трудової дисципліни, у зв'язку з не виконанням своїх посадових обов'язків, відсутністю на робочому місці (на території моторвагонного депо Фастів-1), в тому числі 27.06.2017 року. Вказані у скарзі факти, в межах своєї компетенції були розглянуті та фактів порушення правил внутрішнього трудового розпорядку та невиконання своїх посадових обов'язків [PERSON] не було виявлено. Службова діяльність [PERSON] взята та щоденний постійний контроль керівництвом служби та Київського загону воєнізованої охорони, а у разі виявлення фактів порушення трудової дисципліни [PERSON] буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Вказана обставина підтверджується листом № НГК-40/Г-477 від 24.07.2017 Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014р. змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування Позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачами 1, 2, 3, 4 та її недостовірності поширеної Відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку. Положеннями ч.1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність певних обставин, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Із роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» слідує, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У справі зазначеної категорії позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Так, позивач звертаючись до суду з даним позовом посилається на те, що викладена у скарзі інформація неправдива та недостовірна, а їхні дії мають негативний характер, оскільки вони повідомили третіх осіб про порушення ним трудового законодавства та прийнятних у суспільстві принципів моралі, етики, тощо, що порушує його немайнові права, а принизливе ставлення відповідачів до нього впливає на зниження цінності його особи, принижує його гідність. Між тим, в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що позивача вони знають, оскільки його дружина є власницею кафе «[INFO]», позивач дуже часто в робочий час буває в ньому. Разом з тим, вони зазначили, що вони були свідками події яка сталася 27.06.2017 року, де через конфлікт у позивача із контролером [PERSON] сталася бійка, в результаті якої було викликано працівників поліції та керівництво ярмарки. Окрім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 09.00 по 12.00 год. кожного для вона перебуває на території Ярмарки де слідкува за порядком. З кінця травня 2017 року вона майже щодня бачила Позивача в кафе «[INFO]», спочатку думала, що він там працює, однак потім виявилося, що він працює в Фастівському моторвагонному депо. Крім того зазначила, що відповідачі скаржилися, що [PERSON] влаштовував сварки з ними, щодо проходу до кафе. Як встановлено в судом, вказана скарга не містить будь якої недостовірної чи негативної інформації про позивача, яка могла би порочити її честь, гідність чи ділову репутацію, а наведена у змісті заяви - скарги інформація жодним чином не порушує її особисті немайнові права. Згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Отже, відповідачі, звернувшись із скаргою до Начальника регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] та Начальника воєнізованої охорони регіональної філії «Південно-Західна залізниця» «Українська залізниця» [PERSON], реалізувавши своє конституційне право, передбачене ст. 40 Конституції України. По своїй суті спірна інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, не містить фактичних даних, а є вираженням суб'єктивної думки автора стосовно дій та поведінки позивача. Таким чином, аналіз спірних правовідносин, фактичних обставин справи дає підстави вважати, що інформація яка міститься у скарзі направлялася відповідачами не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а для її перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами, оскільки вказували на порушення трудових прав. Подана у скарзі інформація не може бути розцінена як неправдива інформація, оскільки містить підтверджені свідками відомості про поведінку позивача, але ж ніяк не така, яка б порушувала особисті немайнові права позивача чи цілком не відповідала дійсності. Суд вважає вказану у скарзі інформацію оціночним судженням поведінки позивача з боку скаржників. Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen & Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Відтак, скаржниками було використано оціночні судження з використанням їх сукупного сприйняття подій за участю позивача, а відтак вказані висловлювання спростуванню не підлягають. Більше того, позивачем у відповідності до п.п. а, б п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 не доведено усього юридичного складу правопорушення оспорювані висловлювання хоч і стосуються позивача, але в контексті виловлювань скаржників по відношенню до позивача не порушують його особисті немайнові права як законослухняного громадянина та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, відтак спростуванню в розумінні вимог ст..ст.277, 278 ЦК України не підлягає. У відповідності зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Окрім того, згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Проте, позивачем всупереч норм чинного законодавства, не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не надано доказів, які б підтверджували характер порушення його прав, доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків, та, окрім того, цивільно-правова відповідальність не може бути покладена на відповідачів, виходячи з відсутності ознак цивільного правопорушення з їх боку. Тому, виходячи з вищенаведеного, суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed