Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, яким просила визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЖТ №013961 від 7.06.1995 року, виданий відповідачу на земельну ділянку загальною площею 0, 56 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться на території с. Озерянка Житомирського району Житомирської області. В обґрунтування позову зазначено, що на момент видачі спірного Державного акту відповідач не мав та не міг мати права власності на житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці, оскільки на той момент він належав позивачу. Крім цього, згідно рішення Озерянківської сільської ради Житомирського району Житомирської області 13-ї сесії від 3.11.1993 року, на підставі якого було видано спірний Державний акт, відповідачу передавалась земельна ділянка розміром 0,35 га, а не 0,56 га, як зазначено в Державному акті. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечень учасників справи щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач надіслав до суду заяву, якою позов визнав в повному обсязі, просив його задовольнити. Зазначив, що спірний Державний акт виданий на його ім`я з грубим порушенням законодавства, оскільки земельна ділянка перебувала на час виникнення правовідносин у фактичному користуванні та під будинковолодінням позивача. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 90,6 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.09.1993 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21990327 від 25.02.2009 року, а також технічним паспортом на житловий будинок від 25.06.2018 року (а.с. 10-19). 25.06.2018 року Озерянківською сільською радою Житомирського району Житомирської області видано рішення №4, яким надано позивачу дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, загальною площею 0,56 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). В ході вирішення питання щодо приватизації зазначеної земельної ділянки позивачу стало відомо, що вона не може реалізувати своє право, оскільки відповідач, [PERSON] , оформив право власності на цю земельну ділянку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЖТ №013961 від 7.06.1995 року (а.с. 21). Як вбачається з рішення Озерянківської сільської ради Житомирського району Житомирської області 13-ї сесії від 3.11.1993 року, на підставі якого було видано спірний Державний акт, відповідачу передавалась земельна ділянка розміром 0,35 га, а не 0,56 га, як зазначено в Державному акті (а.с. 24-25). Правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року, судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. У статті 78 ЗК України закріплено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Враховуючи вищевикладене, на основі з`ясованих обставин, на які посилалася позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також виходячи з критеріїв розумності та справедливості, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Позивачем не доведено факту порушення, оспорювання або невизнання її прав з боку відповідача. Рішенням органу місцевого самоврядування від 25.06.2018 року позивачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), однак підстав, які перешкоджали б останній виготовити таку документацію судом не встановлено, оскільки матеріали справи не містять достатніх та належних для цього доказів. Крім цього, з наявних у матеріалах справи доказів неможливо визначити адресу, за якою знаходиться земельна ділянка, видана на ім`я відповідача згідно рішення Озерянківської сільської ради Житомирського району Житомирської області 13-ї сесії від 3.11.1993 року. Відсутність інформації про адресу розташування такої земельної ділянки не дає суду підстав стверджувати, що остання знаходиться саме під будинковолодінням позивача. Розглядаючи цивільні справи, суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини, на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України). Визнання позову відповідачем не є підставою для його задоволення. Результати вирішення спору не дають підстав для подальшого розподілу судових витрат. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed