Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 17140, 80 коп. грн., витрат за проведення експертного дослідження та судових витрат. Позов мотивується тим, що 28.11.2019 року приблизно о 11-00 год. поза межами с. Чепелівка, біля водойми, стався конфлікт між позивачем та відповідачем [PERSON] , в ході якого відповідач навмисно пошкодив позивачу шкіряну куртку. Відповідно до висновку експертного дослідження за результатами проведення товарознавчого дослідження пошкодженої куртки, проведеного Хмельницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 11.03.2020 року № 498/20-26 ринкова вартість куртки на листопад 2019 року з урахуванням зносу становила 17 140,80 грн», розмір завданої матеріальної шкоди дорівнюватиме вартості проведених ремонтних робіт у разі їх можливості. 20 березня 2020 року куртка здана позивачем в ремонт до КП "Побутсервіс", яким 20.03.2020 року було надано довідку, що вона ремонту не підлягає. Вважає, що саме протиправними, умисними діями відповідача йому було завдано матеріальну шкоду на вказану суму, а тому просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач пояснив, що дійсно в ході конфлікту, який відбувся біля дамби на озері 28.11.2019р., намагаючись припинити протиправні дії позивача [PERSON] , який хотів пошкодити майно, що належить відповідачу на праві оренди, він можливо ненавмисно пошкодив куртку позивача. Також додав, що куртка могла і сама пошкодитись від різких рухів позивача. Будь яких навмисних дій відносно позивача він не вчиняв, а навпаки оборонявся від позивача, оскільки той поводив себе агресивно. Представник відповідача в суді пояснив, що у відповідача будь яких навмисних дій щодо пошкодження майна відповідача не було, що підтверджується відеозаписом подій, а навпаки, відповідач діяв в межах самооборони та захисту належного йому на законних підставах майна. Показання свідків зі сторони позивача різняться та спростовуються відеозаписом подій, який міститься в матеріалах перевірки. Також зазначив, що висновок спеціаліста є недопустимим доказом, оскільки він проводив дослідження будучи не попередженим про кримінальну відповідальність. Крім цього зазначив, що довідка надана позивачем про неможливість ремонту шкіряного виробу є також недопустимим доказом, так як позивачем не надано до матеріалів справи докази того, що дане підприємство є зареєстрованим та має відповідний КВЕД на зайняття діяльністю з ремонту та пошиву одягу. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28.11.2019 року поблизу с. Чепелівка 28.11.2019 року об 11.20 год. відбувся конфлікт між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , в ході якого було пошкоджено шкіряну куртку позивача. 28 листопада 2019 року того ж дня, позивачем та відповідачем написані заяви до Красилівського ВП, у сторін конфлікту відібрано пояснення. 05 грудня 2019 року на заяву позивача щодо вчинення [PERSON] відносно нього правопорушення, Красилівським відділом поліції надано відповідь вих. № 10020 про те, що заява була зареєстрована 28 листопада 2019 року в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень за № 5916 та проведеною перевіркою працівниками поліції було встановлено, що по даному факту відсутні будь-які ознаки кримінального та адміністративного правопорушення, а вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. Дану відповідь позивач оскаржив до Красилівського районного суду. 09.01.2020 року слідчим суддею Красилівського районного суду по справі № 677/2069/19 винесено ухвалу про відмову в задоволенні скарги у зв`язку з тим, що у своїй заяві не вказано конкретної події кримінального карного суспільно небезпечного діяння, що має ознаки складу злочину, передбаченого КК України із зазначенням відомостей, передбачених ч.5 ст.214 КПК України. Вказані обставини підтверджуються копією матеріалів перевірки №1171 (а.с.6-19). Як вбачається з відеозапису подій, що міститься в матеріалів перевірки №1171, дійсно, 28.11.2019р. між сторонами відбувався конфлікт, в ході якого позивач [PERSON] поводив себе агресивно, висловлювався нецензурною лайкою, на вимогу поліції припинити свої дії щодо зрізання заставок дамби та вимкнути генератор, не реагував, а навпаки вказував, що він буде робити що хоче. В свою чергу, відповідач, намагаючись припинити дії позивача, нахилився до генератора щоб його вимкнути, в той момент позивач різким рухом вперед, всім тілом накинувся на відповідача, який в свою чергу відштовхнув позивача. Дійсно, як встановлено судом з відеозапису, до вищевказаних дій, шкіряна куртка позивача була в цілому стані, а вже після у пошкодженому, однак, з відеозапису подій не вбачається, що відповідач діяв навмисно, шарпав позивача за куртку чи будь яким іншим чином намагався пошкодити майно позивача. Суд критично відноситься до показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки їх покази різняться між собою та повністю спростовуються дослідженим судом відеозаписом подій 28.11.2019р. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно пунктів 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду є заподіяння майнової шкоди. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в нормах статті 1166 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України). в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. З огляду на викладені положення, суд вбачає, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення). Складовими елементами шкоди є: протиправна поведінка особи; настання шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та настанням шкоди; вина завдавача шкоди. Відсутність хоча б одного з наведених складових елементів шкоди виключає склад цивільного правопорушення, і, як наслідок, настання юридичної відповідальності. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності, період завдання шкоди. Отже, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, вини, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. В даному випадку суд не вбачає в діях відповідача [PERSON] протиправної поведінки по відношенню до позивача [PERSON] та вини відповідача у завданні шкоди позивачу, що підтверджується матеріалами справи, зокрема відеозаписом подій. Крім цього, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. У пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 статті 81 ЦПК України). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 1 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, а відповідач - відсутність вини в його діях. Згідно ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Частиною 7 ст. 102 ЦПК України в висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача щодо недопустимості висновку експертного дослідження №498/20-26 , оскільки зазначений висновок не містить відомостей про попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Також суд визнає недопустимим доказом довідку КП Побутсервіс» від 20.03.2020 року, оскільки позивачем не надано доказів того, що дане підприємство має право на зайняття діяльністю щодо ремонту одягу, а тому числі шкіряного. Виходячи зі змісту вищенаведених норм та встановлених по справі обставин, суд вважає, що відповідачем спростована презумпція вини завдавача шкоди, а тому відсутні правові підстави для його юридичної відповідальності щодо заподіяння шкоди позивачу, а в зв`язку з чим позов в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягає. В зв`язку з відмовою в позові, в силу вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати відшкодуванню не підлягають, також не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed