Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів в його користь солідарно нанесену ними матеріальну шкоду в розмірі 5939 грн. та моральну шкоду в розмірі 6000 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві особистої приватної власності належить будинковолодіння по [ADDRESS]. В свідоцтві про право власності та у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності у відомостях про складові частини об'єкта нерухомого майна зазначено, що крім житлового будинку та господарських споруд [PERSON] на праві власності належить і огорожа та ворота № 3. Дані ворота встановлені на початку заїзду до його домоволодіння, тобто на земельній ділянці, що знаходилась в користуванні його померлого батька, а зараз - в його користуванні. 28.01.2016 року приблизно о 15 год. 10 хв. відповідачі по справі разом з сільським головою самовільно, всупереч встановленому законом порядку, почали нищити майно [PERSON], а саме порізали електричною пилою (болгаркою) належні йому металічні (ковані) ворота та зрізали навісний замок, на які вони були закриті. Голова сільської ради [PERSON] зачитав текст якоїсь неіснуючої ухвали Калуського суду, на підставі якої ними був проведений демонтаж воріт позивача. Ніякої такої ухвали суду не існує. Згідно з відповіддю Калуського відділу поліції від 19.04.2016 за № 8661/59/110/2016 двох з 5-х осіб, які демонтовували ворота [PERSON], а саме [PERSON] та [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 186 КУпАП, тобто за самоуправство. З невідомих причин інших осіб не було притягнуто до адміністративної відповідальності за одні і ті самі дії. Вартість завданого матеріального збитку демонтуванням воріт становить 2822 грн., що підтверджується висновком спеціаліста, за роботу оцінювача позивачем сплачено 2800 грн. Також позивачу відповідачами заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що [PERSON] пережив шок, коли його сусіди з представником влади (головою села, який є їхнім другом) нагло, в присутності міліціонерів серед білого дня знищили його майно. Позивач ще й до цього часу не може спокійно спати, живе і далі без воріт, чекаючи нових підступних дій від відповідачів. Спричинену моральну шкоду оцінює у розмірі 6000 грн. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] подано письмове заперечення на зазначений позов, згідно якого вважають позов безпідставним з огляду на наступне. Даний спір виник з приводу під'їзду до господарства позивача та [PERSON], а тому зазначають, що позивач самовільно встановив металеву браму. Позивачем не оспорювався статус спірного заїзду - як громадського, що випливає з генплану села 1985р. та довідки від 20.05.2016р. № 409. Відповідачі визнали, що ними при сільському голові [PERSON] було знято металеву браму. Зазначають, що металеву браму було знято, як таку, яка незаконно встановлена на громадському заїзді, яка перешкоджає використанню комунальної власності громадян села, а завдана шкода не відшкодовується, оскільки знесення споруд (брами) здійснюється за рахунок громадян, які самовільно зайняли земельну ділянку. Також відповідачі наголошують, що вимоги позивача про відшкодування витрат на проїзд та за фотознімки є безпідставними, оскільки в деяких квитках відсутні дати на такий проїзд та вартість проїзду. Крім того позивач міг їхати до м. Івано-Франківська і в особистих цілях. Товарний чек на фотознімки теж є неналежним доказом, так як позивач міг робити фотографії і для особистих потреб, адже до матеріалів справи додано 3 ксерокопії фотографій, а на чеку відображено вартість за 9 фотографій. Відповідачі зазначили, що позивачу їхніми діями жодним чином не заподіяна моральна шкода, оскільки позивач, знаючи про судові справи впродовж 5 років, знаючи про відсутність рішення органу місцевого самоврядування на відведення земельної ділянки, всупереч закону, діючи протиправно, умисно, встановив незаконно металеву браму на громадському заїзді. Тому відповідачі [PERSON] та [PERSON] просять суд в задоволенні позову відмовити. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що металева брама була встановлена ще в 2007 році батьком позивача на місці старої дерев'яної брами. 28.01.2016 р. йому зателефонував сільський голова [PERSON] і повідомив, що прибуде поліція по його справі. Приблизно о 15.00 год. цього дня він побачив біля свого подвір'я всіх відповідачів. Сільський голова не пред'явив жодних документів і не бажав оглянути його документів. За кілька хвилин почувся звук ріжучого інструменту типу «болгарка». [PERSON] зателефонував в поліцію, проте, йому повідомили, що представники поліції знаходяться на місці. Його ворота нищили всі відповідачі. [PERSON] безпосередньо різав болгаркою, [PERSON] і [PERSON] нищили стовпчики, [PERSON] приносила подовжувач для підключення інструменту, а сільський голова [PERSON] стояв з боку і давав вказівки різати ворота. Правовстановлюючих документів на земельну ділянку у позивача нема, проте є рішення сільської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою. Представник позивача наголосила, що під час знесення воріт [PERSON] не було представлено на те жодних документів, як от судове рішення чи постанова держвиконавця. Ворота позивача встановлені на його ділянці і нема жодних доказів, що це громадський заїзд, а рішенням апеляційного суду від 05.06.2013 р. зобов'язано [PERSON] перенести заїзд до свого гаражу. Дії відповідачів були самоуправством. В подальшому позивач подав заяву про розгляд справи без його участі та без його представника. Позов просить задоволити на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також представник відповідача [PERSON] на підставі довіреності (а.с. 64) - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали. Проте, в подальшому зазначені особи в судове засідання повторно не з'явились без поважних причин. У зв'язку з необхідністю дотримання розумних строків розгляду цивільної справи, яка перебуває на розгляді суду з 28.04.2016 р., судом прийнято рішення подальший розгляд справи проводити без їхньої участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, проте подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 159). Позовні вимоги не визнає, оскільки металічну браму не знімав. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази по справі, таким чином, з'ясувавши фактичні її обставини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2010 року, виданого Добровлянською сільською радою (т. 1 а.с. 26) домоволодіння в [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.03.2015 року (т. 1 а.с. 27-28) вбачається, що в склад домоволодіння [ADDRESS] входять, в тому числі, огорожа під номером «2», площею 32,2 кв.м. та ворота під номером «3», площею 7,0 кв.м. Таким чином, спірні ворота належить [PERSON] на праві приватної власності. Суд не приймає до уваги покликання відповідачів на те, що ворота були самовільно встановлені [PERSON] на земельній ділянці, що являється заїздом громадського користування, зважаючи на наступне. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.12.2012року скасовано постанову Державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області від 20.11.2012 року, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1КУпАП, а саме самовільному встановленні брами на загальному заїзді, який являється дорогою громадського користування (т. 1 а.с. 19). Зокрема, судом було встановлено, що брама з 1967 року завжди стояла на тому ж самому місці, була встановлена ще спадкодавцем [PERSON], а потім тільки перероблялася з дерев'яної на металеву померлим батьком [PERSON] Тобто постановою суду було підтверджено законність встановлення воріт. Крім того, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 року (т. 1 а.с. 20-23) за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.04.2013 року позов [PERSON] до [PERSON], Добровлянської сільської ради про усунення перешкод у користуванні під'їздом, визнання незаконним рішення сільської ради в частині перенесення самовільно збудованого гаражу - задоволено частково. А саме зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні заїздом до будинковолодіння [PERSON], що розташоване в [ADDRESS] Калуського району, визнано незаконним п. 2 рішення Добровлянської сільської ради №2-14/2012 р. від 16.10.2012 року та зобов'язано [PERSON] перенести ворота гаражу по [ADDRESS] зі спірного проїзду на свою частину домоволодіння. Зокрема, вказаним рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 року було встановлено, що будинок по [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці, яка була виділена тітці позивача - [PERSON] відповідно до діючого на той час земельного законодавства згідно акту відводу та закріплення меж присадибної ділянки від 20.03.1968 року та рішення Підмихайлівської сільради від 29.05.1967 року № 8, відповідно до яких даний заїзд входить в межі виділеної земельної ділянки, який іде з центральної частини вул. Василишина до домоволодіння позивача і загороджений дерев'яною брамою з 1967 року, яку в 2006 році він поміняв на металеву. Крім того, згідно генерального плану забудови даного населеного пункту від 1985 року даний заїзд числиться як під'їзд до господарства тільки позивача і протягом 2005-2010 років рішення про визнання даного заїзду громадським не приймалося (т. 1 а.с. 22). Таким чином, даним рішенням Апеляційного суду було фактично визнано право позивача на користування спірним заїздом та перевірено законність встановлення брами на даному заїзді, натомість зобов'язано відповідача [PERSON] не чинити позивачу перешкод в користуванні вказаним заїздом. З акту державного виконавця від 08.06.2015 року (т. 1 а.с. 25) вбачається, що на виконання вищевказаного рішення суду боржником [PERSON] перенесено ворота гаража по [ADDRESS] зі спірного проїзду на свою частину домоволодіння. До того ж, обставини, вказані відповідачем [PERSON] щодо самовільного встановлення [PERSON] брами були предметом розгляду в межах цивільної справи за позовною заявою [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні гаражем, шляхом зняття незаконно встановленої брами. Так, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.02.2015 року підтверджено, що спірна земельна ділянка є виключно заїздом до господарства [PERSON] та входить в межі земельної ділянки, наданої [PERSON] для будівництва та обслуговування його будинковолодіння, а тому відповідно не є дорогою чи заїздом загального користування (т. 1 а.с. 24). Суд не бере до уваги долучену до матеріалів справи довідку виконавчого комітету Добровлянської сільської ради Калуського району від 20.05.2016 року № 409, згідно якої відповідно до плану забудови с. Добровляни (1985 року виготовлення) під'їзд до господарств [PERSON] та [PERSON] вказаний як громадський (т. 1 а.с. 71), оскільки, дана довідка видана за підписом сільського голови [PERSON], який має статус відповідача по даній справі, а тому безпосередньо зацікавлений в результатах розгляду даної справи. Крім того, дана довідка суперечить інформації, яка була надана 08.05.2012 року за підписом сільського голови М.Василів, у якій вказано, що згідно генерального плану забудови населеного пункту с. Добровляни від 1985 року під'їзд до господарства [PERSON] зображений як під'їзд із вул. Василишина; протягом 2005-2010 років рішення про визнання даного під'їзду громадським не приймалося (т. 1 а.с. 103). Аналогічні висновки про те, що спірний проїзд не є громадським, вказані і в рішеннях Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.06.2013 р. та Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.02.2015 р. Також згідно копії державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] (т. 1 а.с. 112-113), яка є сусідом та межівником позивача, вбачається, що від точки «Б» до точки «В» - це землі [PERSON], тобто померлого батька [PERSON] Сумісний аналіз плану цієї земельної ділянки і експлікації земельних угідь землекористувача [PERSON] (т. 1 а.с. 100) підтверджує, що спірний заїзд фактично знаходиться на земельній ділянці, право на яку має позивач. Крім того, законність користування позивачем спірною земельною ділянкою по [ADDRESS] підтверджується також витягом з рішення виконкому Підмихайлівської сільської ради депутатів трудящих Калуського району Івано-Франківської області від 29.05.1967 року №8, оригінал якого був безпосередньо оглянутий в судовому засіданні (т. 1 а.с. 107, 147, 137, т. 2 а.с. 5). Відповідно до даного витягу [PERSON] (спадкоємцем якої є позивач) виділено земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в с. Добрівляни Калуського району за рахунок присадибних земель, що знаходились в її користуванні в кількості 0,12 га. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірні ворота були встановлені позивачем законно, на земельній ділянці, що перебуває у його виключному користуванні. Судом встановлено, що 28.01.2016 року спільними діями відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було проведено демонтаж воріт між будинками № 15 та № 17, тобто воріт, власником яких є позивач. Даний факт підтверджується даними, які містяться в матеріалах перевірки № 284 Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області, оригінали яких були надані суду для дослідження. Зокрема, як вбачається з висновку інспектора поліції Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області [PERSON] від 09.02.2016 року (т. 2 а.с. 42), 28.01.2016 р. біля воріт [PERSON] перебували [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та [PERSON], які проводили демонтаж воріт. Демонтувавши ворота, вище вказані особи віднесли на подвір'я гр. [PERSON] Також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у поясненнях, наданих інспектору поліції, не заперечили своєї участі у процесі зняття воріт (т. 2 а.с. 46, 47, 48). До того ж відповідачі [PERSON] та [PERSON] у поданому суду запереченні фактично визнали, що вони демонтували ворота [PERSON] Про те, що сільський голова [PERSON] брав участь у демонтажу воріт підтверджується, зокрема, листом за його підписом від 28.01.2016 року, що адресований на ім'я начальника Калуського ВП ГУНП, в якому сільський голова просить забезпечити присутність працівників поліції під час виконання рішення суду (т. 1 а.с. 141, 150, т. 2 а.с. 43). Крім того, у висновку інспектора поліції Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області [PERSON] від 09.02.2016 року вказано, що [PERSON] зачитував текст ухвали Калуського міськрайонного суду, зазначивши, що ворота [PERSON] стоять на загальному заїзді, який є дорогою загального користування. Проте, жодного рішення з приводу знесення воріт по [ADDRESS] судами не ухвалювалося, а сільським головою зачитувалося фактично неіснуюче рішення суду. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 186 КУпАП, тобто за самоправство (т. 1 а.с. 226-227, 17-18, т. 2 а.с. 34) Факт зняття відповідачами спірних воріт також підтверджується фотознімками (т. 1 а.с. 30-32), в тому числі долученими самими відповідачами (т. 1 а.с. 75). Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пленум Верховного Суду України у п. п. 2, 3 постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснив, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При вирішенні спору про відшкодування як матеріальної так і моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння і заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. Враховуючи, що відповідачі при здійсненні демонтажу воріт [PERSON] діяли спільно, згідно заздалегідь розподілених ролей, при цьому будучи об'єднані єдиним умислом, а тому відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем. Відповідно до звіту № 16/12/02 від 22.02.2016 р., здійсненого СПД [PERSON] (т. 1 а.с. 11-15), вартість матеріального збитку, завданого власнику майна внаслідок руйнування воріт, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], станом на дату оцінки, складає 2822,00 грн. Згідно квитанції ФОП [PERSON] (т. 1 а.с. 16, т. 2 а.с. 37) вартість проведення звіту про оцінку становить 2800,00 грн. Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди, заподіяної позивачу, становить 5622,00 грн. (2822,00 + 2800,00). Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на проїзд до м. Івано-Франківська та за виготовлення фотографій, то вимоги в цій частині є необґрунтованими. Так, позивачем, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, не доведено, що поїздки до м. Івано-Франківська були зумовлені саме необхідністю отримати правову допомогу і не були використані в особистих цілях. Крім того, в долучених до матеріалів справи квитках (т. 1 а.с. 8) не вказано вартість проїзду. Також в товарному чеку № 37 від 28.01.2016 року (т. 1 а.с. 7) вказана сума сплачених коштів за виготовлення 9 фотографій, натомість до матеріалів справи долучено лише 3 фотознімки. За таких обставин, даний чек не може вважатися належним доказом на підтвердження матеріальної шкоди. Отже, з відповідачів в солідарному порядку слід стягнути на користь позивача 5622,00 (п'ять тисяч шістсот двадцять дві) гривні матеріальної шкоди. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 5 цієї ж постанови Пленуму Верховний Суд України роз'яснює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірних дій відповідачів щодо демонтажу воріт, які належать на праві власності позивачу, йому завдано моральної шкоди. Між неправомірними діями відповідачів та моральною шкодою, завданою позивачу, є причинний зв'язок, а тому вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Як вказано у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як зазначено вище, неправомірні дії відповідачів щодо демонтажу майна позивача безперечно є стресовою ситуацією, що призвело до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вже тривалий час заїзд до його домогосподарства не закривається. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер порушення прав позивача, тяжкість та істотність вимушених змін у житті. Тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь вини відповідачів, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути в солідарному порядку 2 000 грн. моральної шкоди. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст. 88 ЦПК України, де зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позивних вимог. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. [PERSON] подав суду підтверджуючі відомості про оплату ним послуг адвоката за надану правову допомогу (т. 1 а.с. 116, т. 2 а.с. 35, 36) та сплаченого судового збору (т. 1 а.с. 1, 2). Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при пред'явленні позову до кількох відповідачів одним або кількома позивачами, звільненими від сплати судового збору, він стягується в дохід держави за рішенням суду окремо з кожного відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При таких обставинах, з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 720,00 грн. понесених витрат на правову допомогу та 220,48 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного, ст.ст. 23, 1166, 1167 ЦК України та

Outcome: dismissed