Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач у лютому 2015 року звернувся до Бердянського міськрайонного суду з зазначеним позовом, який декілька разів доповнював та уточнював в частині визначення кола відповідачів та третіх осіб, остаточно визначився з вимогами, подавши 29.05.2015 року уточнену позовну заяву до [PERSON], ПАТ «ТАСкомбанк», ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», ТОВ «АНСУ», треті особи: Міністерство юстиції України, відділ державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, в обґрунтування якого посилався на наступне. 14.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гаражу, який розташований за адресою: Запорізька області, м.Бердянськ, пр.Леніна, буд. 2-Є, який належить їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради 07.082008 року. З метою розрахунку позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 24200,00 грн., внаслідок чого [PERSON] видала йому розписку про отримання коштів та підписала договір купівлі-продажу гаражу і передала правовстановлюючі документи на нього. Крім цього, 14.08.2008 року між ними було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0025 га, кадастровий №2310400000:09:002:0070, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №265849, виданого Бердянською міською радою 17.01.2008 року на підставі договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 05.08.2002 року №2365 ВАА №635218 і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю Управляння земельних ресурсів у м.Бердянськ Запорізької області за №010826500063. Місце розташування земельної ділянки: пр. Леніна (біля житлового будинку №2) , цільове призначення: для будівництва, розміщення і обслуговування гаражу. Позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 24200,00 грн., внаслідок чого [PERSON] видала позивачу розписку про отримання цих коштів, підписала договір купівлі-продажу та передала правовстановлюючі документи. Вказаним майном позивач почав користуватися, однак не встиг оформити його належним чином, тому що на нього були накладені арешти, та відповідач відмовилася від нотаріального посвідчення договорів, посилаючись на небажання нести витрати, повязані з нотаріальним посвідченням договору. Своїми діями відповідач порушує права позивача, оскільки правочин, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту його державної реєстрації. Проте, враховуючи, що вони домовилися щодо всіх істотних умов договорів, відбулося часткове виконання, а саме: звільнення гаражу відповідачем, передача правовстановлюючих документів, розміщення в ньому автомобіля позивача, передача грошових коштів в якості сплати за нерухоме майно, а відповідач ухилася від нотаріального посвідчення договору, то є всі підстави для визнання договорів дійсними відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України. Окрім цього, державним виконавцем 09.12.2010 року [PERSON] було відкрито виконавче провадження №ВП 23492523 на підставі виконавчого листа №2-912, виданого 08.09.2010 року Бердянським міськрайонним судом щодо стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «АБ Бізнес Стандарт» боргу за кредитним договором у сумі 312016,07 грн. та судових витрат, а всього 313746,07 грн. А 19.12.2013 року державним виконавцем ВДВС Бердянського МРУЮ [PERSON] була винесена постанова про накладення арешту на гараж літ. «Б», що знаходиться за адресою : м.Бердянськ, пр.. Леніна, б.2-Є площею 19,4 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,0025 га, що розташована по пр.Леніна (біля житлового будинку №2) у м.Бердянську Запорізької області, які належали на праві власності [PERSON] Наявність серед описаного і арештованого майна належного позивачу нерухомого майна не дозволяє останньому в повній мірі реалізувати своє право власності на зазначене майно. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Посилаючись на вказані обставини, просив визнати дійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки та гаражу від 14.08.2008 року, укладені між ним та [PERSON], визнати за ним право власності на них та зняти з зазначеного нерухомого майна арешт, накладений постановю державного виконавця ВДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області від 19.12.2013 року за виконавчим провадженням №23492523. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позовні вимоги із зазначених у ньому підстав та просила задовольнити повністю. При цьому додатково пояснила, що письмової вимоги [PERSON] щодо явки до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договорів позивачем не направлялося, проте в усній бесіді вона відмовилася від цього. Про порушення свого права позивач узнав у 2010 році. Представник відповідача ПАТ «ТАСкомбанк» за довіреністю [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у позивача відсутні докази того, що [PERSON] ухилилася від нотаріального посвідчення договорів. На час укладення договорів купівлі-продажу 14.08.2008 року [PERSON] знаходилася у шлюбі з [PERSON] з 05.11.1999 року і це майно є спільною сумісною власністю подружжя, а позивачем не надано доказів щодо нотаріальної згоди чоловіка на відчуження нерухомого майна, а також просив застосувати позовну давність. Представник третьої особи - ВДВС Бердянського МРУЮ Запорізької області за довіреністю [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, підтримала позицію представника відповідача та додатково послалась на те, що за зведеним виконавчим провадженням боржником [PERSON] 03.02.2015 року було частково погашено заборгованість за рахунок заставного майна на користь ПАТ «ТАСкомбанк» на суму 139997,73 грн., але ця сума складає лише 1/3 частину від суми боргу перед цим банком, а всього за зведеним виконавчим провадженням сума заборгованості становить 1195177 грн. Щодо інших стягувачів, то будь-яких даних щодо добровільного виконання боржником своїх зобовязань у ВДВС немає. Представник третьої особи Міністерства юстиції України [PERSON] також заперечувала проти задоволення позову, вважаючи, що зняти арешт з вказаного в позові майна неможливо. У ВДВС Бердянського МРУЮ відкрито виконавче провадження, а борги [PERSON] не погашені. Представники інших відповідачів, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Позивачем в обґрунтування позовних вимог долучено до позову два простих письмових договори купівлі-продажу гаражу та земельної ділянки від 14.08.2008 року, відповідно до яких [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв і зобовязався оплатити погоджену сторонами суму 24200,00 грн., зокрема, гараж «Б», який розташований за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, пр. Леніна, б.2-Є, а за іншим договором земельну ділянку площею 0,0025 га, кадастровий №2310400000:09:002:0070, за таку ж суму розміром 24200 грн., розташована по пр. Леніна (біля житлового будинку №2) в м.Бердянску Запорізької області з цільовим призначенням для будівництва, розміщення та обслуговування гаражу. На підтвердження отримання грошових коштів за вказаними договорами [PERSON] видала відповідні розписки, копії яких та копії договорів долучені позивачем до матеріалів справи. З позову вбачається та підтверджується державним виконавцем Курасовою Н.І., що 19.12.2013 року нею була винесена постанова про накладення арешту на гараж літ. «Б», що знаходиться за адресою : м.Бердянськ, пр. Леніна, б.2-Є площею 19,4 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,0025 га, розташована по пр.Леніна (біля житлового будинку №2) у м.Бердянську Запорізької області, які на праві власності належать [PERSON] як боржнику у зведеному виконавчому провадженні, і позивач бажає звільнити, як він вважає, належне йому майно з-під арешту, попередньо визнавши договори купівлі-продажу дійсними з визнанням за ним права власності на вказане нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути \~законним і обґрунтованим. \~Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. \~ Обґрунтованим \~визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. \~ При ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. \~У судовому засіданні представник позивача стверджувала, що сторони за договорами купівлі-продажу гаражу та окремо земельної ділянки домовилися щодо всіх істотних умов, позивач повністю розрахувався за придбане нерухоме майно, а відповідач отримала кошти та передала покупцю правовстановлюючі документи та з того часу він використовує майно за призначенням. Сторони в нотаріальному порядку договори не посвідчили через відмову продавця. \~ Як вбачається з представлений копій договорів купівлі-продажу, які позивач просить визнати дійсними, у розділі 5 яких, зокрема в п.5.1 зазначено, що продавець зобовязаний 18.08.2008 року зявитися до державної нотаріальної контори м.Бердянська для нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу. У разі неприбуття продавця до державної нотаріальної контори м.Бердянськ, покупець буде вважати дії продавця як такі, що направлені на ухилення від нотаріального посвідчення договору та матиме право звернутися до суду за захистом своїх прав в порядку ст.220 ЦК України, проте суд звертає увагу на те, що в договорах не зазначено ані конкретного часу такого посвідчення, ані прізвище державного нотаріуса, з яким узгоджена така нотаріальна дія. Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого у справі встановлено не було: посилання представника позивача на те, що [PERSON] усно відмовилася від нотаріального посвідчення договору не може бути прийнято судом до уваги як належний доказ ухилення нею від нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу, як і застереження в самих договорах, оскільки відсутні докази того, що 18.08.2008 року була конкретна домовленість з нотаріусом про можливість вчинення таких дій. \~ Більш того, згідно з вимогами статті 657 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договорів, \~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. \~ Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення двостороннього \~ договору передбачені ст. 220 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. \~ Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. \~ Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. \~ Як розяснив у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Такий висновок викладено і в постановах Верховного суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12 та від 19 червня 2013 року 6-49цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому вимоги позивача про визнання дійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та гаражу, укладених 14 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], не можуть бути задоволені, виходячи із вищенаведеного обґрунтування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Однак, враховуючи, що вимоги про визнання за позивачем права власності на гараж та на земельну ділянку, а також зняття з них арешту, є похідними від першої вимоги про визнання дійсними договорів купівлі-продажу, то вони так само задоволенню не підлягають, оскільки договори від 14.08.2008 року є неукладеними відповідно до положень чинного законодавства та не створили для сторін прав і обовязків та не можуть бути визнані дійсними за судовим рішенням. Крім цього, суд звертає увагу, що в п.3.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки вказано, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, є особистою власністю продавця, так само як і п.5 договору купівлі-продажу гаражу про те, що продавець стверджує, що він має усі права власника щодо вільного розпорядження гаражем, однак з копії паспорту відповідача [PERSON] вбачається, що вона з 05.11.1999 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а отже, нерухоме майно, яким вона розпорядилася за простими письмовими договорами купівлі-продажу, набуте подружжям у період шлюбу, як слідує з копій правовстановлюючих документів: державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №265849 від 17.01.2008 року та копії свідоцтва на нерухоме майно від 07.08.2008 року, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Проте нотаріальної згоди чоловіка [PERSON] на відчуження нею вказаного майна [PERSON] суду не надано та не залучено [PERSON] до участі у справі в якості відповідача. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як вбачається з журналу попереднього судового засідання від 24.03.2015 року, представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав повністю, проте суд, радячись на місці, ухвалив відмовити в прийнятті визнання представником відповідача позову, оскільки воно суперечить закону і продовжив розгляд, а потім призначив справу до судового розгляду, тобто між сторонами фактично відсутній спір, а поданий позов є лише способом уникнути [PERSON] від погашення заборгованості за отриманими кредитами за рахунок належного їй нерухомого майна. Отже, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, понесені позивачем витрати на оплату судового збору задоволенню не підлягають, оскільки в позові йому відмовлено повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed