Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 22 грудня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Аста» про відшкодування вартості безпідставно набутого майна, позовні вимоги змінювалися, доповнювалися і уточнювалися, позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що [PERSON] після смерті своєї доньки [PERSON] успадкувала частину нерухомого майна, а саме частину квартири [ADDRESS] . 26 травня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено заочне рішення у цивільній справі № 202/3525/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відповідно до якого позовні вимоги задоволено та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] як вбачається з матеріалів тієї судової справи того ж дня - 26 травня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу про відкриття провадження у вказаній справі та призначено судовий розгляд на 26 травня 2017 року о 16 год. 00 хв., ухвалою суду від 13 березня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року у вказаній цивільній справі № 202/3525/17 було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. 15 травня 2018 року за клопотанням позивача було суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська винесено ухвалу про передачу цивільної справи № 202/3525/17 на розгляд за підступністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 28 листопада 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про залишення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - без розгляду. Таким чином, на сьогоднішній день заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року у цивільній справі № 202/3525/17 скасовано. 06 червня 2017 року на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року у цивільній справі № 202/3525/17 державним реєстратором КП «Будинок Юстиції» Дніпропетровської обласної ради Колесник І.М. було зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 58.0 кв.м., житловою площею 24.7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Потім 22 червня 2017 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2017 року посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. зареєстровано за ТОВ «Аста» право власності на вказане вище нерухоме майно. Таким чином, на даний час ТОВ «Аста» належить на праві приватної власності будинок літ. Б-2, загальною площею 117.9 кв. м., житловою площею 42 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і 1/2 частина позивача: квартири [ADDRESS] зазначає, що [ADDRESS] фактично знищено, його не існує, у зв`язку з чим [PERSON] позбавлена права повноцінно використовувати своє майно. Зараз позивач ставить питання про стягнення компенсації вартості її власності, тому і уточнила свої вимоги. Зверталися до відповідача з питанням повернення їй її майна, стягнення компенсації, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і вона вимушена була звертатися з позовом до суду. У зв`язку зі знищенням вказаного об`єкта просила стягнути з відповідача вартість її власності, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Аста» у судовому засіданні підтримав відзив на позов, позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що вони є добросовісними набувачами, власність придбали правомірно і без порушень закону, їх власність зареєстрована. Отже в зверненні до суду не погодився з викладеними в позові обставинами, не підтвердивши правильність викладеного позивачем і просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] після смерті своєї доньки [PERSON] успадкувала частину нерухомого майна, а саме частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину від 07 травня 2008 року, видаване державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М., за реєстровим № 2-611, серії ВКК № 428592. 26 травня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено заочне рішення у цивільній справі № 202/3525/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до якого позовні вимоги задоволено та визнано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на квартиру [ADDRESS] : як вбачається з матеріалів тієї судової справи того ж дня - 26 травня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу про відкриття провадження у вказаній справі та призначено судовий розгляд на 26 травня 2017 року о 16 год. 00 хв., ухвалою суду від 13 березня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року у вказаній цивільній справі № 202/3525/17 було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. 15 травня 2018 року за клопотанням позивача було суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська винесено ухвалу про передачу цивільної справи № 202/3525/17 на розгляд за підступністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 28 листопада 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про залишення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - без розгляду. Таким чином, на сьогоднішній день заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року у цивільній справі № 202/3525/17 скасовано. 06 червня 2017 року на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року у цивільній справі № 202/3525/17 державним реєстратором Комунального підприємства «Будинок Юстиції» Дніпропетровської обласної ради Колесник І.М. було зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 58.0 кв.м., житловою площею 24.7 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 22 червня 2017 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2017 року посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аста» право власності на вказане вище нерухоме майно. Відповідно до актуальної інформації Інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2018 року на підставі Рішення Дніпровської міської ради № 72/31 від 25 квітня 2018 року та тахінного паспорту виданого ТОВ «Бюро інвентаризації нерухомості» від 02 серпня 2017 року держаним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Хабло К.О. було 01 червня 2018 року зареєстровано за ТОВ «Аста» право власності на житловий будинок літ. Б-2, загальною площею 117.9 кв. м., житловою площею 42 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Рішення Дніпровської міської ради № 72/31 від 25 квітня 2018 року було вирішено: 1) зняти з балансу Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Жовтневого району малоквартирний житловий будинок літ. Б-2 по [ADDRESS] і передати його у власність власнику квартир; 2) відповідним комунальним підприємствам міста упорядкувати договірні відносини з новим власником об`єкта нерухомого майна (п. 1 цього рішення) та визначити межі розподілу зовнішніх інженерних мереж електро-, газо-, водопостачання та каналізації; 3) для оформлення та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (п.1 цього рішення) власнику квартир звернутися до суб`єкта держаної реєстрації для проведення його держаної реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином, даний час Товариству з обмеженою відповідальністю «Аста» належить на праві приватної власності будинок літ. Б-2, загальною площею 117.9 кв. м., житловою площею 42 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і 1/2 частина позивача: квартири [ADDRESS] , загальною площею 58.0 кв. м., житловою площею 24.7 кв. м., яка [ADDRESS] у вказаному будинку. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позивач зазначає, що будинок по [ADDRESS] фактично знищено, його не існує, у зв`язку з чим [PERSON] позбавлена права повноцінно використовувати своє майно. Зараз позивач ставить питання про стягнення компенсації вартості її власності. Зверталися до відповідача з питанням повернення їй її майна, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». \~ \~ \~ \~Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предметом позову позивача є фактично витребування з чужого незаконного володіння ТОВ «Аста» 14 частини квартири [ADDRESS] або стягнення грошової компенсації вартості вказаного майна (остання редакція позову). Предметом спору між сторонами є об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем - а саме 1/2 частини вказаної квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року в справі № 202/3525/17, яке в подальшому було скасовано 13 березня 2018 року. ТОВ «Аста» набула спірне нерухоме майно (набула право власності на квартиру в цілому) за відплатним договором від особи, яка мала право його відчужувати на момент укладення договору, а саме на підставі Договору купівлі-продажу від 22 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. за 99 506 грн. 18 коп. за всю квартиру ( а не її частину). Отже, ТОВ «Аста» є добросовісним власником і набувачем спірного майна. Позовні вимоги обгрунтовані статтями 330, 387, 388 ЦК України. Згідно зі ст. 330 ЦК України «Набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права» якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України «Право власника на витребування майна від добросовісного набувача» передбачено право власника витребувати майно від набувача виключно у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), за таких підстав: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, статтями 330, 388 ЦК України регулюються підстави (умови) витребування майна від добросовісного набувача, і не підлягає застосуванню до недобросовісного набувача майна. Що ж стосується права власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України), право власника в такому випадку підлягає захисту шляхом визнання договору недійсним із застосуванням реституції, або відповідно до пункту 2 частини 3 статті 1212 ЦК України. Таким чином, позивачем заявлено вимоги за кондикційним позовом (про витребування майна від недобросовісного набувача), які обгрунтовані підставами віндикаційного позову (і добросовісного характеру набуття права власності на спірне майно відповідачем ТОВ «АСТА»), Згідно з частиною 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи наведене, суд не може ухвалити рішення про витребування майна від недобросовісного набувача на підставі ст. 330, 388 ЦК України, які не підлягають застосуванню до випадків незаконного набуття майна особами, які без відповідної правової підстави ним заволоділи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка зйгрнулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України). На сьогоднішній день предмет спору 1/2 частини квартири [ADDRESS] не відповідає визначенню поняття «нерухоме майно», оскільки є фізично зруйнованим, таким, що фактично припинило існування як об`єкт нерухомого майна. Відповідно до ст. 349 ЦК право власності на майно припиняється в разі його знищення, оскільки при цьому зникає сам об`єкт права власності. Разом з тим ст. 349 ЦК не містить визначення поняття "знищення майна" та випадків, на які поширюється ця норма, в тому числі залежно від причин знищення майна (випадок, непереборна сила, воля або вина власника чи інших осіб). У разі знищення майна з випадкових причин чи з волі (вини) власника ризик втрати майна покладається на самого власника (ст. 323 ЦК України). Якщо майно знищено з вини інших осіб, особи несуть перед власником майнову відповідальність (ст. 1166 ЦК України). Враховуючи наведене, у зв`язку з фізичним припиненням існування - знищенням - предмету спору - 1/2 частини квартири [ADDRESS] - обраний позивачем спосіб захисту не матиме наслідком ефективного захисту його порушеного права власності, за яким позивач звернувся до суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право мирно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення, оскільки при цьому зникає сам об`єкт права власності. У разі знищення майна, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (частина друга статті 349 ЦК України). Тобто припинення права власності на таке майно пов`язувалось з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно. [PERSON] із заявою про припинення її права власності до відповідного органу не зверталася та не мала наміру припинити своє право власності на спірне майно. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «2. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 3. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.». Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо. Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ТОВ «Аста» про відшкодування вартості безпідставно набутого майна відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed