Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в Дергачівський районний суд Харківської області до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], 3-тя особа Головне управління державної міграційної служби України в Харківській області, служба у справах дітей Дергачівської РДА про поновлення порушеного права та усунення перешкод в його здійсненні. [PERSON] просив суд визнати, що він є єдиний власник житлового будинку [ADDRESS], має виключне право володіти, користуватися та розпоряджатися кімнатами № 23 та 24 свого будинку на свій розсуд; визнати, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мають права володіти, користуватися та розпоряджатися будь-якими приміщеннями, в тому числі кімнатами № 23 та 24, будинку [ADDRESS]; поновити його порушене право власності шляхом витребування кімнат № 23 та 24 будинку [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; усунути перешкоди у здійсненні його права власності шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кімнат № 23 та 24 будинку [ADDRESS]. В підтвердження позову позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2010 року належить житловий будинок літ.А-2 у цілому за адресою: [ADDRESS]. Державна реєстрація його права власності проведена комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» 12.11.2010 року, реєстровий № 118. У кімнатах № 23 та 24 належного [PERSON] житлового будинку фактично мешкають відповідачі та користуються цими кімнатами, без будь-яких правових підстав. Ці кімнати відповідачам ніколи та ніким не надавалися у користування, що підтверджується довідкою попереднього власника TOB «Галлан ЛТД». Будь-які зобов'язання у [PERSON] перед відповідачами відсутні. Ніяких договорів та угод між [PERSON] та відповідачами не укладалося. Відповідачі свавільно захопили належні йому кімнати та оселилися там. Ці дії відповідачів порушують його право власності. [PERSON] не бажає щоб відповідачі користувалися його майном та мешкали у належному йому житловому будинку. Згідно до ст. 41 Конституції України: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним». Діями відповідачів у справі, які мешкають у належному [PERSON] на праві приватної власності будинку, порушується всі складові його права власності: володіти своєю власністю, тобто безпосередньо мати можливість проживати у належному його будинку, приходити туди у будь-який час та взагалі там знаходитись; користуватися своєю власністю, тобто отримувати від своєї власності грошовий дохід або іншу користь; розпоряджатися своєю власністю, тобто визначати: хто, коли та як буде використовувати його власність, та чи буде це робити взагалі. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч.7 ст.319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких підстав для користування відповідачами його майном без його згоди - не існує. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч.2 ст.2 закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: «Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Таким чином, факт наявності у відповідачів зареєстрованого місця проживання у належному [PERSON] будинку у неіснуючий квартирі №25/26 не надає їм жодних прав, в тому числі не надає пожиттєвого права безоплатно користуватися його приватним будинком (проживати у будь - яких кімнатах його приватного будинку), з іншого боку, не обмежує [PERSON] у здійсненні його прав власника та не зобов'язує його безоплатно надавати своє майно у безстрокове користування відповідачів. Відповідно до ч.1 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Тобто, відповідачі є фактичними володільцями кімнат № 25 та 26 належного йому на праві приватної власності будинку. Згідно до ст.398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Договір між [PERSON] як власником будинку та відповідачами, які фактично користуються (володіють) кімнатами № 23 та 24 належного особисто його житлового будинку про користування його майном - не укладався. Не укладався такий договір з відповідачами і попередніми власниками будинку. Будь-яких інших підстав для володіння [PERSON] майном у відповідачів немає і бути не може. Таким чином відповідачі є недобросовісними володільцями його майна. Відповідно до п.2 ч.1 ст.399 ЦК України, право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Так, 14.03.2013 року [PERSON] цінним листом із описом вкладення була направлена на адресу відповідачів вимога про звільнення кімнат №23 та 24 належного йому будинку [ADDRESS], у строк до 29.03.2013 року. У встановлений строк [PERSON] законні вимоги відповідачами не виконані. Згідно до ст.400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Для захисту свого права приватної власності та всіх його складових, [PERSON] змушений подати позов до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та про обставини справи пояснили, як указано вище. [PERSON] просив суд визнати, що він є єдиний власник житлового будинку [ADDRESS], має виключне право володіти, користуватися та розпоряджатися кімнатами № 23 та 24 свого будинку на свій розсуд; визнати, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мають права володіти, користуватися та розпоряджатися будь-якими приміщеннями, в тому числі кімнатами № 23 та 24, будинку [ADDRESS]; поновити його порушене право власності шляхом витребування кімнат № 23 та 24 будинку [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; усунути перешкоди у здійсненні його права власності шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кімнат № 23 та 24 будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] заперечувала проти позову у повному обсязі обґрунтовуючи безпідставністю позовних вимог вказавши, що підстав для задоволення позову позивач не надав. Представник третьої особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області Дубровіна А.В. в судове засідання не з'явилася, згідно заяви, проти позову не заперечує, просить суд розглядати справу без її присутності. Представник третьої особи: служба у справах дітей Дергачівської РДА в судове засідання не з'явився, причину неявки суд не повідомив, про час та місце справи був належним чином повідомлений. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 09.11.2010 року, посвідченого [PERSON]. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, [PERSON] придбав у власність гуртожиток літ. «А-2», загальною площею 886.20 м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. З витягу про державну реєстрацію прав № 27986478 від 12.11.2010 року. Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» зареєстровано право власності за [PERSON] на гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] Дергачівського району Харківської області. Згідно довідки КПТІ «Інвенрос» від 31.03.2011 року вих. № 6145 гуртожиток в [ADDRESS] зареєстровано по праву приватної власності в цілому за [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО від 09.11.2010 року р. № 1806. Даними адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області підтверджено, що [PERSON], зареєстрована з лютого 1989 року за адресою: [ADDRESS], [PERSON], зареєстрований з 09 лютого 1989 року за адресою: [ADDRESS], [PERSON], зареєстрована з 18 листопада 2009 року за адресою: [ADDRESS], [PERSON] за зазначеною адресою не зареєстрований. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів. Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Як вбачається з матеріалів справи житлова будівля, яка розташована за адресою: [ADDRESS] є гуртожитком. Гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS], перебував на балансі Державного підприємства Пересувна механічна колона №5 Тресту «Харківагробуд», який у 80-тих роках був заселений працівниками тресту «Харківагробуд» ПМК №5. Вказаний факт було встановлено, зокрема, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2012 року у справі №2027/2а-10756/12. Вказаною постановою адміністративного суду також було підтверджено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], має статус гуртожитку. Крім того, факт перебування вказаного гуртожитку у 80-х роках на балансі Тресту «Харківагробуд», а потім на балансі ПМК №5 Тресту «Харківагробуд», також підтверджується поясненнями колишнього начальника ПМК [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] працював на ДП ПМК №5 Тресту «Харківагробуд», у зв'язку з чим йому та його сім'ї у користування була надана житлова площа у вказаному гуртожитку. Згідно інформації, що міститься у домовій книзі та паспортах відповідачів, місце проживання [PERSON] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано 10.02.1989 року, [PERSON] - 10.02.1989 року, [PERSON] - 20.12.2003 року. Тобто, відповідачі проживають у вищевказаному гуртожитку вже понад двадцять п'ять років. Заселення працівників ПМК №33 Тресту «Харківсільбуд», яка у подальшому була перейменована у ПМК №5 Тресту «Харківагробуд», разом з їхніми сім'ями у кімнати гуртожитку та подальша реєстрація їх місця проживання здійснювалася на підставі листів адміністрації та п/комітету підприємства. Такий лист у відповідачів не зберігся. Однак, аналогічний лист наявний у іншої мешканки вказаного гуртожитку [PERSON] Так, згідно листа від 07.01.1983 року за підписом начальника ПМК-33 та голови п/комітету, адміністрація та комітет ПМК-33 Тресту «Харківсільбуд» надали [PERSON] та його сім'ї у складі 4-х осіб кімнату у гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Крім того, наведений порядок заселення у гуртожиток також підтверджується поясненнями колишнього начальника ПМК №33 «Харківсільбуд», яка в подальшому була перейменована в ПМК №5 Тресту «Харківагробуд», [PERSON], в яких він зазначив, що процедура вселення виглядала наступним чином: начальник управління писав доповідну записку на ім'я начальника тресту про надання дозволу на вселення у гуртожиток. Начальник тресту надавав дозвіл на вселення відповідним листом. Ордера на вселення на той час не передбачались для гуртожитків. Станом на сьогоднішній день житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], має статус гуртожитку, що було підтверджено постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2012 р. у справі №2027/2а-10756/12. Відповідачі на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку, оскільки позивачем не доведено їх незаконної реєстрації, крім того, на момент придбання права власності на даний гуртожиток, 09.11.2010 року, відповідачі вже в ньому проживали та були зареєстровані, позивач не заперечував проти цього і попередні власники даного факту не оспорювали, таким чином, відповідачі мають право користування житловою площею гуртожитку. Відповідно до змісту ч. З ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, займаним на законній підставі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст.ст. 158, 162 ЖК України, якими передбачено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення, якщо укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять прана та обов'язки наймодавця /ст. 770 ЦК України/. Позивачем не надано до суду доказів того, що між ним та відповідачами укладено договір найму і умови договору не виконуються відповідачами або виконуються неналежним чином. Доказів дотримання встановленої законом процедури досягнення згоди щодо зміни існуючого або укладення нового договору найму /оренди/ житла, наявності у відповідачів заборгованості за комунальні послуги матеріали справи не містять. При цьому, відповідачі пояснили, що комунальні послуги вони сплачують своєчасно, однак договір оренди не уклали з позивачем, оскільки з ними не були узгоджені його суттєві умови. Для зміни умов існуючого договору або укладення нового договору найму позивач повинен дотриматися визначеної статтями 638-646, 651 ЦК України процедури. Відповідно до ст.638 ЦК України…договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору… Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір/оферти/ і прийняття пропозиції /акцепту/ другою стороною.. Будь-яких доказів які б свідчили про те що, [PERSON] пропонував укласти договір найму з відповідачами, чи інший договір суду надано не було. Суд вважає, що посилання позивача на ст.387 ЦК України є безпідставною у зв'язку з тим, що суду не надано доказів, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] незаконно заволоділи вказаними квартирами в гуртожитку, а навпаки судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у вказаному гуртожитку на законних підставах і реєстрація їх ніким не оспорюється. Враховуючи те, що до [PERSON] відповідно до ст. 814 ЦК України перейшли права та обов'язки наймодавця щодо наймачів приміщень у вказаному гуртожитку, в тому числі й відповідачів, які правомірно вселилися та проживають у гуртожитку з 1989 року, відсутність договору найму між відповідачами та позивачем як новим власником не є підставою для виселення відповідачів. Придбавши у власність спірний гуртожиток, з якого не були у встановленому порядку виселені всі його мешканці, [PERSON], як і попередній власник ТОВ «Галлан ЛТД», свідомо перебрав на себе у зв'язку з цим не тільки всі права, але й відповідні обов'язки. Крім того, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19.03.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.06.2012 року, у справі №2010/2-1218/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дергачівського РВ ГУМВС України в Харківській області про зняття з реєстрації та виселення з житлового приміщення, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] Вказаними судовими рішеннями встановлено, зокрема, наступне: «Відповідачі на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку, оскільки [PERSON], не доведено їх незаконної реєстрації, крім того, на момент придбання права власності на даний гуртожиток, 09.11.2010 року, відповідачі вже в ньому проживали і були зареєстровані, [PERSON] не заперечував проти цього і попередні власники даного факту не оспорювали, таким чином. Відповідачі мають право користування житловою площею гуртожитку». Також вказаними судовими рішеннями встановлено, що «зміна власника житла не є достатньою підставою для виселення мешканців гуртожитку без надання їм іншого приміщення.» У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини встановлені рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19.03.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.06.2012 року, у справі №2010/2-1218/11 не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, та вважаються встановленими. Стосовно вимоги [PERSON] про виселення малолітнього [PERSON] У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Наведені положення узгоджуються і з вимогами частини 2 ст. 64, ч. 1 ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 3 Конвенції „Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності з ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] є незаконними, необгрунтованими та не підлягають задоволенню. З огляду на це, суд вважає необхідним відмовити в позові та виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з гуртожитку літ. «А-2» по [ADDRESS]. Суд вважає, що зміна власника житла не є достатньою підставою для виселення мешканців гуртожитку.

Outcome: dismissed