Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 25.10.2019 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Кисельова Олена Василівна, Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Міглазова Юлія Олександрівна про витребування нерухомого майна із чужого володіння. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] є власником 145/1000 частки квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 06.10.1994 року. 16.09.2019 року позивач дізнався, що належна йому частка квартири перебуває у власності [PERSON] на підставі договору дарування від 26.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] . Так, 07.08.2017 р. було укладено договір дарування на зазначену вище частку квартири між [PERSON] та [PERSON] . 26.07.2017 року [PERSON] який діяв від імені [PERSON] подарував [PERSON] 145/1000 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте, позивач повідомляє суд, що він не міг видати [PERSON] довіреність на вчинення правочину у зв`язку з тим, що на дату видачі довіреності позивач перебував за межами України. З огляду на зазначене, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування від 26 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за №3874 укладений між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на 145/1000 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та витребувати її у [PERSON] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кисельової О.В. за індексним номером 38973927 від 26.12.2017 року, відповідно до якого 26.12.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про державну реєстрацію права власності на 145/1000 частки квартири під [ADDRESS] , що складає 40,3 кв.м. від загальної площі квартири, яка становить 278,1 кв.м. реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 143961251101. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2019 року позовну заяву залишено без руху. 12.11.2019 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судове засідання 16.01.2020 року з`явились представник позивача, Кисельова О.В. та представник [PERSON] , інші сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.01.2020 року позовну заяву залишено без руху. 28.01.2020 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2020 року цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 03.03.2020 року позивачем подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання про виклик свідка. У судове засідання 03.03.2020 року з`явились позивач, представник позивача, відповідач, Кисельова О.В. та представник [PERSON] , інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. 11.03.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Кисельової О.В. в якому зазначено, що під час посвідчення договору дарування та державної реєстрації переходу права власності нотаріусом перевірялась відсутність обтяжень речових прав у розділі №143961251101 щодо квартири [ADDRESS] , з огляду на що були відсутні підстави для відмови в державній реєстрації. У відзиві зазначено, що позовна заява не містить правових обґрунтувань та підстав стосовно вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 38973927 від 26.12.2017 року, у зв`язку з чим зазначена вимога не підлягає задоволенню. У судове засідання 31.03.2020 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Від позивача та від відповідача надійшли заяви про відкладення розгляду справи, від представника [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] про зупинення провадження у справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2020 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу та на вирішення експерта поставлено наступні питання: 1. Чи належить підпис та рукописний текст у вигляді « [PERSON] » на довіреності від 26 червня 2017 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №713 [PERSON] ? 2. Чи виконаний підпис [PERSON] у довіреності від 26 червня 2017 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №713 шляхом наслідування почерку [PERSON] ? Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 28.04.2020 року до суду надійшло клопотання Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз про надання додаткових матеріалів для проведення судово-почеркознавчої експертизи №10963/10973/20-32, призначеної у цивільній справі №522/18069/19. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2020 року поновлено провадження у справі. 17.06.2020 року справа не розглядалась у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. 08.09.2020 року до суду надійшло повідомлення Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з недостатністю матеріалів та невиконанням клопотання експерта. 08.09.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається у позовній заяві, з огляду на що відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви. У судове засідання 08.09.2020 року з`явились представник позивача, представник відповідача, представник третьої особи, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 19.11.2020 року з`явились представник позивача та представник відповідача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 16.02.2021 року з`явились представник відповідача та представник третьої особи, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 18.03.2021 року з`явились представник відповідача та представник третьої особи, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Міглазової Ю.О. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. У судове засідання 27.04.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. 08.06.2021 року справа не розглядалась у зв`язку з перебуванням судді на семінарі. У судове засідання 30.06.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. 04.08.21 р. від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 05.08.2021 р. від представника [PERSON] надійшло клопотання про витребування оригіналу письмового доказу та відкладення розгляду справи. У судове засідання 05.08.2021 року з`явився представник відповідача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У судовому засіданні судом оголошено клопотання представника позивача про витребування доказів, відповідач проти задоволення клопотання заперечував, згідно ст. 83, 84 ЦПК України зазначене клопотання судом залишене без розгляду та повернуте заявнику. 16.09.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення доказів. 16.09.2021 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів. У судове засідання 16.09.2021 року з`явились представник позивача та представник позивача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Судом залишено без розгляду клопотання представника [PERSON] про витребування доказів, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про залучення доказів. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного. Судом встановлено, що 26.07.2017 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 26.06.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №713, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі за №3874, безоплатно передав у власність [PERSON] 145/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . 07.08.2017 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі за №4300, безоплатно передав у власність [PERSON] 145/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . 26.12.2017 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1154, безоплатно передав у власність [PERSON] 145/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно до даних Державної прикордонної служби України громадянин України [PERSON] у період з 10.10.2014 р. по 07.10.2019 року один раз перетнув кордон України в`їхавши до Борисполю 12.09.2019 року. Позивач зазначає, що з 1998 року постійно проживав в Італії, 26.06.2017 року знаходився за межами України та не підписував ніякої довіреності і не уповноважував [PERSON] на розпорядження власним майном. З огляду на що позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору дарування від 26 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за №3874, який укладений між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON] , про визнання за [PERSON] права власності на 145/1000 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та витребування її у [PERSON] , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кисельової О.В. за індексним номером 38973927 від 26.12.2017 року, відповідно до якого 26.12.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про державну реєстрацію права власності на 145/1000 частки квартири під [ADDRESS] , що складає 40,3 кв.м. від загальної площі квартири, яка становить 278,1 кв.м. реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 143961251101. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і про захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно врахувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] довіреністю від 26 червня 2017 року уповноважив [PERSON] подарувати на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Біляївським РВ ГУ ДМС України в Одеській області 02.10.2012 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , 145/1000 частин квартири, що складають 40,3 кв.м. загальної площі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за №713. На підставі вказаної довіреності [PERSON] від імені [PERSON] укладено з [PERSON] договір дарування від 26.07.2017 року на 145/1000 часток квартири за адресою: [ADDRESS] ., що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі за №3874. Вищевказана довіреність не оскаржена та не скасована, тобто на момент укладення правочину була чинною. Якщо довіреність як правочин є і вона не оскаржена в судовому порядку або не визнана недійсною, а сторони при розгляді питання щодо їх позовних вимог не надали доказів суду, що вона є недійсною, то в такому випадку діє презумпція правомірності правочину і довіреності. Вказане свідчить, що [PERSON] набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Позивачем не заявлено позовних вимог про визнання довіреності від 26 червня 2017 року недійсною, за таких обставин, позовна вимога про визнання недійсним договору дарування від 26 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Міглазовою Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за №3874, що укладений між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Стаття 321 ЦК України передбачає непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимога про визнання за [PERSON] права власності на 145/1000 часток квартири під [ADDRESS] не підлягає задоволенню, оскільки не є належним способом захисту порушеного права. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Вказане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14. Не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про витребування у [PERSON] 145/1000 часток квартири під [ADDRESS] , оскільки вказана позовна вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору дарування від 26 липня 2017 року, у задоволенні якої позивачу відмовлено. Позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кисельової О.В. за індексним номером 38973927 від 26.12.2017 року є похідною від вимоги про визнання недійсним договору дарування від 26 липня 2017 року, у задоволенні якої позивачу відмовлено, та задоволенню не підлягає. Окремо суд зазначає, що відповідно до висновку ВП ВС висловленим у постанові від 20 листопада 2019 року справа N 802/1340/18-а, рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таким чином, ефективним способом захисту порушеного права позивача є скасування оскаржуваного реєстраційного запису, а скасування рішення державного реєстратора у даній справі - не є належним способом захисту порушеного права. У відповідності до положень ст. ст. 13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, поясненнями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Відповідно до п. 6, 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обгрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є поважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених осіб. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими совами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, параграф 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed