Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

06 травня 2015 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати недійсним правочин щодо продажу [PERSON] автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 11.10.2011р. видано довідки-рахунку КІМ №996789, визнати недійсним правочин щодо продажу [PERSON] автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 02.11.2012р. видано довідку-рахунок ДПІ № 672588, визнати недійсним правочин щодо продажу [PERSON] автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 28.05.2014р. видано довідку-рахунок ВІА № 461210, визнати недійсним правочин щодо продажу [PERSON] MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 26.06.2014р. видано довідку-рахунок ВІА № 508682, визнати недійсним правочин щодо продажу [PERSON] MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587, про що 03.02.2015р. видано довідку-рахунок ААЕ № 054691, скасувати державну реєстрацію автомобіля MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, №JM7GG32F631111587, вчинену 04.02.2015р. Криворізьким ВРЕР УДАІ в Дніпропетровській області на імя [PERSON], поновити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.12.1991р. між позивачем та відповідачем-1 був укладений шлюб. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2011р. даний шлюб був розірваний. Судове рішення набрало чинності 27.01.2012р. За період шлюбу, окрім інших побутових речей, позивачем з відповідачем-1 було придбано два автомобілі - марки MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587 та марки MAZDA, моделі RX8, випуску 2004 року, шасі (кузов, рама) №JM1FE17N650146865. Права власності на обидва автомобілі були зареєстровані за відповідачем: на автомобіль MAZDA 6 на підставі довідки-рахунку від 09.12.2003р., а на автомобіль MAZDA RX8 - на підставі біржової угоди від 30.06.2009р. Таким чином, позивач є співвласницею обох наведених автомобілів. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем-1 склався наступний порядок користування спільним майном: позивач користувалася автомобілем MAZDA RX8, а відповідач-1 - автомобілем MAZDA 6. Фактично, протягом трьох років з часу розірвання шлюбу даний порядок визнавався і позивачем, і відповідачем-1. Права спільної сумісної власності один одного будь-ким з них не порушувались. Однак навесні 2015 року позивачу стало відомо про претензії відповідача на автомобіль MAZDA RX8. Позивачем було отримано позовну заяву колишнього чоловіка про витребування даного автомобіля «з чужого незаконного володіння» на тих підставах, що він нібито був придбаний ним (колишнім чоловіком) «навесні 2012 року», тобто вже після розірвання шлюбу. Намагаючись спростувати наведену ним у позові інформацію, а також підготувати докази для подання свого позову щодо визнання права власності на спільне майно, позивач через адвоката звернулася до Державтоінспекції МВС України з метою отримання відповідних даних. З відповіді управління [PERSON] України у Дніпропетровській області від 24.04.2015р. №14/6403 на адвокатський запит позивачу стало відомо, що 04.05.2011р. належний позивачу та відповідачу-1 на праві спільної сумісної власності автомобіль MAZDA 6 був знятий з обліку особою за дорученням та зареєстрований за іншим власником на підставі довідки-рахунку КІМ №996789 від 11.10.2011р. Таким чином, з даної довідки ДАІ позивач дізналася про продаж без її згоди належного їй майна. Звісно, що це порушує право позивача як співвласника майна. Продаж автомобіля потребує державної реєстрації, та, відповідно, потребує щонайменше, письмової згоди позивача, Однак ніякої згоди на такий продаж позивач ні в нотаріальній, ні в простій письмовій формі, - не надавала. Спірний автомобіль є спільною власністю позивача та відповідача-1, оскільки придбавався він у період перебування у шлюбі позивача з відповідачем-1. Про наявність спірної угоди позивач дізналася з відповіді управління [PERSON] України у Дніпропетровській області від 24.04.2015р. на запит її адвоката з приводу необхідності збору доказів по іншій судовій справі. Дана відповідь ДАІ не містила навіть імені особи покупця за спірним договором. Згідно листа Управління [PERSON] в Дніпропетровській області від 07.10.2015р. та додатків до нього, продаж спірного автомобіля, на підтвердження якого видана довідка-рахунок КІМ №996789 від 11.10.2011р., був здійснений громадянці [PERSON] Копія зазначеної довідки-рахунку хоча й відсутня серед наданих ДАІ документів (через сплив її зберігання), однак її серія, номер та дата, вказані у відповіді ДАІ від 24.04.2015р., повністю співпадають із даними реєстраційного посвідчення, копія якого надана разом із відповіддю ДАІ від 07.10.2015р., В подальшому спірний автомобіль був проданий [PERSON] В подальшому автомобіль був проданий [PERSON] В подальшому автомобіль був проданий [PERSON] В подальшому автомобіль проданий [PERSON] Він же і є особою за якою зареєстроване право власності на спірний автомобіль на цей час. Згоди на відчуження спірного автомобіля відповідаче-1 позивач не надавала. Слід зазначити, що через відсутність згоди співвласника, відповідач-1 не мав обсягу повноважень на відчуження, оскільки правочин що укладався відповідачем-1 щодо відчуження спірного авто є недійсним, він не створив юридичних наслідків щодо переходу права власності на автомобіль до іншої особи чи осіб. Як наслідок особи, що набули право власності внаслідок відчуження майна відповідачем-1, не набули права власності на нього. Відповідно, вони не набули і права розпорядження спірною машиною. З огляду на викладене позивач зазначає, що спірний автомобіль на час його відчуження відповідачем-1 належав позивачу та відповідачу-1 на праві спільної сумісної власності. Частки на вказане майно не встановлювалися; відповідно - право спільної часткової власності не виникло. Тож просить суд про поновлення права спільної сумісної власності на спірний автомобіль позивача та відповідача-1. Зазначає, що вибуття належного їй спільно з відповідачем-1 автомобіля з володіння позивача було здійснене не з волі позивача. Будь-яких підтверджень волевиявлення позивача щодо згоди на продаж даного автомобіля не існує. Крім того вважає доцільним просити про скасування державної реєстрації спірного автомобіля. Представник позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити позов. Представник відповідача-1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Відповідач-6 та представник відповідача-6 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Відповідач-3 у судове засідання не з'явився. Від нього надійшла заява, у якій просить розглядати справу за його відсутності. Інші сторони у судове засідання не зявилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 21 грудня 1991 року відділом ЗАГС виконкому Ленінського району народних депутатів м.Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем-1, актовий запис №1928, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу (а.с.5). 29 грудня 2011 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем-1, який зареєстрований відділом ЗАГС виконкому Ленінського району народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис №1928 було розірвано, зазначене рішення 27.01.2012р. набрало законної сили (а.с.6). За період шлюбу позивача та відповідача-1 було придбано два автомобілі - марки MAZDA, моделі 6, випуску 2003 року, шасі (кузов, рама) №JM7GG32F631111587 та марки MAZDA, моделі RX8, випуску 2004 року, шасі (кузов, рама) №JM1FE17N650146865. Права власності на обидва автомобілі були зареєстровані за [PERSON] (далі - відповідач-1) на автомобіль MAZDA 6 на підставі довідки-рахунку від 09.12.2003р., а на автомобіль MAZDA RX8 - на підставі біржової угоди від 30.06.2009р. (а.с.11-12). Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. З аналізу наявних у справі доказів, суд доходить висновку, що спірні автомобілі є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, так як їх було придбано у період шлюбу. Згідно із листом Управління [PERSON] в Дніпропетровській області від 07.10.2015р. та додатків до нього, спірний автомобіль, на підтвердження якого видана довідка-рахунок КІМ №996789 від 11.10.2011р., був проданий [PERSON], копія зазначеної довідки-рахунку відсутня серед наданих ДАІ документів (через сплив її зберігання), однак, серія, номер та дата, вказані у відповіді ДАІ від 24.04.2015р., повністю співпадають із даними реєстраційного посвідчення, копія якого надана разом із відповіддю ДАІ від 07.10.2015р., В подальшому спірний автомобіль був проданий [PERSON] В подальшому автомобіль був проданий [PERSON] В подальшому автомобіль був проданий [PERSON] В подальшому автомобіль проданий [PERSON] Він же і є особою за якою зареєстроване право власності на спірний автомобіль на цей час (а.с.68-108). За нормами ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Підстави недійсності правочину визначено ст.215 ЦК України. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 8 [PERSON] державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 ([PERSON]), визначено, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: - довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; - договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; - копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; - довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; - акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; - митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; - договір фінансового лізингу; - акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби. Однак, відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях сторін та свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Окрім того, представник відповідача-1 в судовому засіданні просила застосувати строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами позивача та відмовити їй у зв'язку із пропуском строку звернення до суду у відповідності до ст.257 ЦПК України. Згідно із\~ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.2 ст.72 Глави 8 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно із ч.1\~ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для правильного застосування ч.1\~ст.261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від\~29 жовтня 2014 року №\~6-152цс14, яка згідно з вимогами\~ст.360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Відповідно до ч.4\~ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, згідно із ч.5\~ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми\~ст.267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Згідно із п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Як випливає з матеріалів справи, 04 травня 2011 року належний позивачу та відповідачу-1 на праві спільної сумісної власності автомобіль МАZDА 6 був знятий з обліку особою за дорученням та зареєстрований за іншим власником на підставі довідки-рахунку КІМ №996789 від 11.10.2011 року. У жовтні 2011 року відповідач-1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з позивачем та 29 грудня 2011 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем-1, який зареєстрований відділом ЗАГС виконкому Ленінського району народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис №1928 розірвано, зазначене рішення 27.01.2012р. набрало законної сили. Таким чином, 27.01.2012р. почався перебіг строку позовної давності для звернення позивача з відповідним позовом до суду. Належних та допустимих доказів того, що позивач дізналася про порушення свого права відповідачем-1 саме в квітні 2015 року позивачем надано не було. Крім того, належний позивачу та відповідачу-1 на праві спільної сумісної власності автомобіль MAZDA 6 був знятий з обліку особою за дорученням 04.05.2011р. та зареєстрований за іншим власником на підставі довідки-рахунку КІМ №996789 від 11.10.2011р., тобто ще в той період, коли позивач та відповідач-1 перебували у фактичних шлюбних відносинах. Позивач посилається у позові на те, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем-1 склався порядок користування спільним майном: позивач користувалася автомобілем MAZDA RX8, а відповідач-1 - автомобілем MAZDA 6, фактично, протягом трьох років з часу розірвання шлюбу даний порядок визнавався і позивачем, і відповідачем-1. Таким чином, позивач могла і мала дізнатись про порушення свого права ще у вищевказаний період часу. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки\~ст.60 ЦПК\~\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,\~46 ЦПК України). Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Також, судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду (тим більше ні вона, ні її представник із таким клопотанням до суду не звертались). Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed