Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Дніпровська міська рада звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, в якому просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу торговельного павільйону від 16.09.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3416; - визнати недійсним договір дарування торговельного павільйону від 20.09.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3454; - припинити право власності на об`єкт нерухомого майна: торговельний павільйон, загальною площею 37,8 кв. м, що складається з: літ. А-1 - торговельний павільйон, літ. а - навіс, І - мостіння та розташований за адресою: [ADDRESS] та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: [PERSON] , номер запису про право власності 1282795 від 07.06.2013; за [PERSON] , номер запису про право власності 16435406 від 16.09.2016; за [PERSON] , номер запису про право власності 16486818 від 20.09.2016; - зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку, шо розташована за адресою: [ADDRESS] , прививши у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого об`єкта: торговельного павільйону загальною площею 37,8 кв. м, шо складається з: літ. А-1 -торговельний павільйон, літ. а - навіс, І - мостіння. В обґрунтування своїх вимог Дніпровська міська рада зазначила, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року по справі № 200/1587/13-ц визнано право власності [PERSON] на нерухоме майно: торговельний павільйон за адресою: [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2019 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 у справі 200/1587/13-ц скасовано, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності відмовлено. Земельна ділянка, на якій розташовано вказане нерухоме майно по [ADDRESS] належить Дніпровській міській раді. Нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети, відсутня декларація про початок будівельних робіт та декларація про готовність об`єкту до експлуатації, відсутні докази того, що земельна ділянка використовується на законних підставах. Відповідно до частини 1, 2 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Отже, спірний об`єкт, що належав [PERSON] підлягає знесенню за рахунок останнього, а земельна ділянка приведенню у придатний для використання стан. На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013, відповідно до якого зареєстровано права власності за [PERSON] на спірний об`єкт, яке в подальшому було скасовано, останній здійснив розпорядження майном шляхом укладення договору купівлі- продажу на користь [PERSON] , який у подальшому відчужив спірний об`єкт на користь [PERSON] без відповідних правових підстав, оскільки в силу закону [PERSON] не міг визнаватися власником. Враховуючи вищевикладене, відчуження на підставі договору купівлі-продажу № 3416 від 16.09.2016 та договору дарування торговельного павільйону № 3454 від 20.09.2016 є незаконними, а правочини недійсними. Представник [PERSON] адвокат Резніченко Л.І. надала відзив на позовну заяву, в якому просить залишити позов без задоволення, та зазначила, що [PERSON] 07 липня 2013 року зареєстрував право власності на торговельний павільйон за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року, яке набрало законної сили, тому було законною підставою для реєстрації права власності. Будучи законним власником майна, [PERSON] уклав з [PERSON] 16 вересня 2016 року договір купівлі-продажу торговельного павільйону, який був нотаріально посвідчений. Таким чином, сторони договору всіх необхідних законом вимог. Крім того, фактично про зобов`язання саме [PERSON] знести магазин, по суті направлені на витребування майна у [PERSON] . Представник [PERSON] адвокат Серьогін В.І. надав відзив на позовну заяву, в якому просить залишити позов без задоволення, та зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу торговельного павільйону був укладений між [PERSON] та [PERSON] 16.09.2016 року, а оспорюваний договір дарування торговельного був укладений [PERSON] та [PERSON] , від 20.09.2016, в той час як рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року у справі № 200/1587/13-ц про визнання за [PERSON] права власності на спірний торговельний павільйон було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду лише 05.02.2019 року, тобто на час укладення оспорюваних договорів рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року у справі № 200/1587/13-ц було чинним і [PERSON] був законним власником спірного торговельного павільйону. Оскільки на момент відчуження майна рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року у справі № 200/1587/13-ц про визнання за [PERSON] права власності на спірний торговельний павільйон було чинним, то подальше скасування такого судового рішення не є підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів з відчуження такого майна, оскільки майно було відчужене добросовісним набувачам за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Представник [PERSON] адвокат Резніченко Л.І. та представник [PERSON] адвокат Серьогін В.І. звернулись з заявами про застосування позовної давності, в яких зазначають, що позивач міг довідатися про укладення оспорюваних договорів з моменту їх державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто 16.09.2019 та 20.09.2016 відповідно, тому позивачем є пропущеним строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсними вказаних договорів. З цих же підстав є пропущеним строк позовної давності для звернення до суду з позовом про припинення права власності на спірний павільйон та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на те, що предметом оспорюваних договорів є торговельний павільйон, який розташований на земельній ділянці площею 0,0045га, кадастровий номер - 1210100000:03:195:0002, то позивач просить зобов`язати [PERSON] повернути позивачу саме цю земельну ділянку. Вказаний павільйон був придбаний [PERSON] у ТОВ «Кристина-О», яке побудувало цей павільйон на законних підставах на земельній ділянці, наданій на підставі Договору оренди землі від 01.07.2010 року, укладеного між ТОВ «Кристина-О» та Дніпровською міською радою, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0045га, кадастровий номер - 1210100000:03:195:0002. Цільове використання земельної ділянки роздрібна торгівля та комерційні послуги. Строк дії Договору 3 роки. Таким чином, предметом спору є одне й те ж спірне нерухоме майно - торговельнй павільон, розташований на земельній ділянці площею 0,0045га, кадастровий номер - 1210100000:03:195:0002. У відповідності до п.п. 7.1-7.8 Договору оренди землі після припинення договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані за актом приймання-передачі. За таких обставин позивач повинен був дізнатися про вибуття спірної земельної ділянки із свого володіння після спливу трирічного строку Договору оренди землі від 01.07.2010 року, тобто не пізніше 01.07.2013 року. З огляду на те, що позивач звернувся з цим позовом 12.03.2020 року, то строк позовної давності для звернення з позовом про зобов`язання повернути спірну земельну ділянку, прививши у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого торговельного павільйону є пропущеним. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року по справі № 200/1587/13-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 8000,00 гри. відмовлено. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання права власності задоволено. Визнано право власності [PERSON] на нерухоме майно: торговельний павільйон літ. А-1, навіс - літ. а, мощення -1, за адресою: [ADDRESS] . Визнано право власності [PERSON] на нерухоме майно: торговельний павільйон літ. А-1, навіс - літ. а, мощення -1, за адресою: [ADDRESS] таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без додаткових актів введення об`єкта в експлуатацію. На підставі цього рішення суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 07.06.2013 року зареєстровано право власності на торговельний павільйон, загальною площею 37,8 кв. м., що складається з: літ. А-1 - торговельний павільйон, літ. а - навіс, І - мостіння, що розташований за адресу [ADDRESS] . Відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 3106778 від 13.06.2013 року прийнято державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Анненковим Максимом Ігоровичем. Після цього 16.09.2016 року право власності на зазначений об`єкт нерухомості перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3416 від 16.09.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г., нею же прийняте і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31430261 від 16.09.2016 року. 20.09.2016 на підставі договору дарування торговельного павільйону № 3454 від 20.09.2016 об`єкт відчужено на користь [PERSON] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31480165 від 20.09.2016 прийнято приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батовою Л. Г. Також судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2019 року у справі 200/1587/13-ц рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 року скасовано, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання права власності на торговельний павільйон загальною площею 37,8 кв. м., що складається з: літ. А-1 - торговельний павільйон, літ. А - навіс, І - мостіння та розташований за адресою: [ADDRESS] відмовлено. При цьому апеляційним судом встановлено, що згідно листа Управління державного архітектурного-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 4/1-368 від 16.07.2018 року, за даними архівної бази вказаного Управління, стосовно об`єкта будівництва по [ADDRESS] ), дозвільна документація відсутня; повідомлення про початок виконання будівельних робіт не реєструвалось; дозвіл на виконання будівельних робіт не надавався; об`єкт в експлуатацію не вводився. Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Згідно п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Верховний Суд в Постанові від 03.10.2018 року у справі № 520/15125/16-ц за позовом Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нежитлової будівлі-кафе та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення об`єкта нерухомості у попередній стан зазначив, що за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Верховний Суд враховує ту обставину, що на момент відчуження спірного майна 29 жовтня 2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року було чинним, тобто майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача. Верховний Суд в Постанові від 13.11.2019 року у справі № 686/22924/16-ц висловив правову позицію, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення і визнання договору купівлі-продажу недійсним. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта незаконним і його скасування, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. На час пред`явлення позову та розгляду справи спірне нерухоме майно знаходиться у володінні ПМП «Лідер». Вимоги про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки до попереднього стану прокурором пред`явлено до особи, яка не є володільцем спірного нерухомого майна, а тому указані позовні вимоги у спірному випадку пред`явлено до неналежного відповідача, отже, задоволенню не підлягають. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги прокурора про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, оскільки вони є похідними від вимог, у задоволенні яких необхідно відмовити з наведених вище підстав. Верховний Суд в Постанові від 15.05.2019 року у справі № 462/5804/16-ц за позовом керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок зазначив наступне: «Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Верховним Судом враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вбачається з позовної заяви, своє звернення до суду позивач обґрунтовує тим, що на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013, відповідно до якого зареєстровано права власності за [PERSON] на спірний об`єкт, яке в подальшому було скасовано, [PERSON] здійснив розпорядження майном шляхом укладення договору купівлі-продажу на користь [PERSON] , який у подальшому відчужив спірний об`єкт на користь [PERSON] без відповідних правових підстав, оскільки в силу закону [PERSON] не міг визнаватися власником. За правилами ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Проте, оспорюваний договір купівлі-продажу торговельного павільйону був укладений між [PERSON] та [PERSON] 16.09.2016 року, а оспорюваний договір дарування торговельного був укладений [PERSON] та [PERSON] , від 20.09.2016, в той час як рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року у справі № 200/1587/13-ц про визнання за [PERSON] права власності на спірний торговельний павільйон було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду лише 05.02.2019 року, тобто на час укладення оспорюваних договорів рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року у справі № 200/1587/13-ц було чинним і [PERSON] був законним власником спірного торговельного павільйону. За таких обставин та з урахуванням викладених правових позицій Верховного Суду, оскільки недійсність оспорюваних правочинів обґрунтована обставинами, які на момент їх вчинення не існували, то це не може бути підставою для рішення суду про визнання їх недійсними. У відповідності до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки на момент відчуження майна рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2013 року у справі № 200/1587/13-ц про визнання за [PERSON] права власності на спірний торговельний павільйон було чинним, то подальше скасування такого судового рішення не є підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів з відчуження такого майна, оскільки майно було відчужене добросовісним набувачам за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу торговельного павільйону від 16.09.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також про визнання недійсним договору дарування торговельного павільйону від 20.09.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. З цих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про припинення права власності на спірний павільйон та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: [PERSON] , номер запису про право власності 1282795 від 07.06.2013; за [PERSON] , номер запису про право власності 16435406 від 16.09.2016; за [PERSON] , номер запису про право власності 16486818 від 20.09.2016, оскільки вони є похідними від вимог про визнання недійсними договорів про відчуження нерухомого майна, у задоволенні яких має бути відмовлено. У цій справі предметом розгляду є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу торговельного павільйону від 16.09.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , визнання недійсним договору дарування торговельного павільйону від 20.09.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , припинення право власності на спірний торговельний павільйон та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за: [PERSON] від 07.06.2013; за [PERSON] від 16.09.2016; за [PERSON] від 20.09.2016 та зобов`язання [PERSON] повернути земельну ділянку, шо розташована за адресою: [ADDRESS] , прививши у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого торговельного павільйону. Отже, кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача у попередній стан. З огляду на наведені правові позиції Верховного Суду заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного торговельного павільйону недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція. Оскільки, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваними договорами купівлі-продажу, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Згідно частини першої-другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Оскільки вимоги про повернення спірної земельної ділянки та про знесення самочинно побудованого торговельного павільйону спрямовані не до власника спірного нерухомого майна та користувача спірної земельної ділянки, яким на час розгляду цієї справи є [PERSON] , а до іншої особи - [PERSON] , тому указані позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача. Клопотань про заміну цього відповідача належним позивач не заявляв, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. За викладених обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed