Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У поданій в суд заяві, зміненій заявою від 20 липня 2015 року, позивач [PERSON] просить визнати її звільнення з посади продавця продовольчих товарів фізичної особи-підприємця [PERSON] 23 червня 2015 року за ч.4 ст.40 КЗпП України незаконним, змінити формулювання підстави звільнення з 30 червня 2015 року згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 7629,40 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 945,56 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 15 серпня 2014 року вона була прийнята на роботу продавця продовольчих товарів у магазин «Добробут» фізичної особи підприємця [PERSON] З січня 2015 року по 23 червня 2015 року відповідач заробітну плату, яка становила 1268 грн. на місяць, їй не виплачувала. А тому 16 червня 2015 року нею надіслано відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням з 30 червня 2015 року, проте [PERSON] у цей день у Здолбунівський районний центр зайнятості для розірвання трудового договору не зявилася. На день звільнення з роботи відповідач повний розрахунок з нею не зробила, заборгувавши 7629,40 грн. заробітної плати та відпускні за 22 календарних дні в сумі 945,56 грн. Неправомірними діями відповідача завдано їй немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, а тому моральну шкоду оцінює у розмірі 2000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та з аналогічних мотивів, зменшивши останньою заявою від 06 грудня 2016 року розмір позовних вимог, відповідно до якої просила визнати її звільнення з посади продавця продовольчих товарів фізичної особи-підприємця [PERSON] 23 червня 2015 року за ч.4 ст.40 КЗпП України незаконним без поновлення на роботі, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 7084,81 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 75,56 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн., мотивуючи отриманням від відповідача грошового переказу в сумі 1114,59 грн. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснюючи тим, що заробітна плата позивачу нараховувалася згідно трудового договору та за період з січня по травень 2015 року виплачена у повному обсязі, а за червень 2015 року, у тому числі компенсацію за невикористану відпустку в сумі 780.30 грн., надіслано поштовим переказом. Про перебування позивача на лікарняному з 23 червня 2015 року не повідомляла, а тому при її звільненні та проведенні розрахунку ці обставини не враховані з вини останньої. Просить у задоволені позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, зясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Відповідно до положень ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Установлено, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON], яка використовує найману працю, та позивачем [PERSON] 15 серпня 2014 року укладено трудовий договір, зареєстрований Здолбунівським районним центром зайнятості, строком до 15 жовтня 2014 року, який надалі відповідно до положень ст.39-1 КЗпП України продовжений на невизначений строк, за яким остання прийнята на роботу продавця продовольчих товарів та зобовязана виконувати роботу згідно графіка з дотриманням посадових інструкцій, договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, правил внутрішнього трудового розпорядку, а відповідач оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати + 50 грн. на місяць. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З розяснень, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до «Правил внутрішнього трудового розпорядку магазину «Добробут», затверджених фізичною особою-підприємцем [PERSON] 02 червня 2014 року, робота працівників здійснюється позмінно, тривалість однієї зміни становить 14 календарних днів з режимом роботи з 07.30 години до 22.00 години (розділ 6 Правил). З графіку роботи працівників на червень та на липень 2015 року вбачається, що [PERSON] мала працювати з 23 червня по 06 липня 2015 року включно. Згідно акту відсутності працівника на робочому місці, складеного за участі продавців [PERSON] та [PERSON], які за трудовими договорами перебувають у трудових відносинах з [PERSON], позивач [PERSON] з 23 червня 2015 року по 06 липня 2015 року була відсутня на робочому місці і на роботі, на телефонні дзвінки не відповідала. 24 червня 2015 року у звязку невиходом на роботу відповідачем направлялася [PERSON] за місцем її проживання вимога про надання письмових пояснень з актом про відсутність на роботі, які остання отримала 27 червня 2015 року. 10 липня 2015 року відповідачем надіслано позивачу повідомлення від 09 липня 2015 року про намір ФОП [PERSON] розірвати з [PERSON] 23 червня 2015 року трудовий договір у звязку з прогулом та необхідність у звязку з цим зявитися для проведення розрахунку по заробітній платі, яке остання отримала 15 липня 2015 року. 17 липня 2015 року відповідач звернувся до Здолбунівського районного центру зайнятості про зняття з державної реєстрації без присутності працівника трудового договору, укладеного 15 серпня 2014 року з працівником [PERSON], як розірваний 23 червня 2015 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, який знятий з реєстрації 20 липня 2015 року. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. З оглянутого у судовому засіданні листка непрацездатності серії АГФ №714483 [PERSON] з 23 червня 2015 року була непрацездатною у звязку із загальним захворюванням, що підтверджується і записами лікарів у її медичній картці, та мала приступити до роботи з 26 червня 2015 року. Таким чином, звільнення [PERSON] з 23 червня 2015 року під час її тимчасової непрацездатності відповідачем здійснено усупереч вимог вказаних вище норм закону, а тому є незаконним. Разом з тим, доказів поважної причини невиходу на роботу з 26 червня 2015 року по 06 липня 2015 року позивач суду не надала та складені відповідачем акти відсутності її на роботі в указані дні більше 3 годин належними та допустимими у розумінні положень ст.ст.57-58 ЦПК України доказами не спростувала. За положеннями ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (ухвала Верховного Суду України від 15 квітня 2009 року по цивільній справі №6-18184св08) . Позивач з вимогою про поновлення її на роботі не зверталася. З огляду на викладене та небажання позивача продовжувати трудові відносини з відповідачем, що підтверджено представником позивача, дата звільнення [PERSON] з тих же підстав за п.4 ст.40 КЗпП України підлягає зміні з 23 червня 2015 року на 26 червня 2015 року. Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно наданих відповідачем відомостей на виплату грошей та розрахункових платіжних відомостей найманих працівників приватного підприємця [PERSON] за січень-травень 2015 року [PERSON] отримувала заробітну плату відповідно до умов трудового договору в розмірі 1268 грн., що підтверджується відповідними підписами, належність яких позивачу [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечувала. З висновку експерта №1112 від 17 червня 2016 року вбачається, що підписи від імені [PERSON] у графі «Підпис на одержання», у відомостях на виплату грошей №1/03 від 23 березня 2015 року, №1/04 від 23 квітня 2015 року, №1/05 від 22 травня 2015 року та у графі «Підпис працівника в отриманні заробітної плати» на розрахункових платіжних відомостях найманих працівників за лютий, березень, квітень, травень 2015 року виконані самою [PERSON], а в інших досліджуваних відомостях встановити особу не виявилось можливим. Разом з тим, оцінюючи результати порівняльного дослідження експерт дійшла висновку, що встановлені розбіжності не можуть слугувати підставою для виключення [PERSON] з числа можливих виконавців спірних підписів, так як можуть бути зумовлені навмисною зміною власних підписів, або виконані іншою особою з високо виробленим почерком, яка наслідувала її справжні підписи, що унеможливлює виявити індивідуальні ознаки. А відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, ураховуючи викладене та з огляду на досліджені докази позивач обставин невиплати їй заробітної плати за період з січня по травень 2015 року належними доказами не довела. Згідно розрахункової платіжної відомості за червень 2015 року [PERSON] нараховано заробітну плату 1392,66 грн., з них компенсацію за невикористану відпустку в сумі 780,30 грн. за 18 календарних днів за період роботи з 15 серпня 2014 року по 23 червня 2015 року, які надіслані останній поштовим переказом, що підтверджується квитанцією «Укрпошти» від 24 липня 2015 року та не заперечується позивачем. Проте, виходячи з розрахунку відпускних 2 дні на місяць (загальна кількість днів відпустки 24 / кількість місяців 12), за період роботи [PERSON] з 15 серпня 2014 року по 26 червня 2015 року компенсація за невикористану відпустку підлягає оплаті за 20 календарних дні (10 місяців роботи х 2). З огляду на викладене, з відповідача підлягає до стягнення невиплачена [PERSON] заробітна плата під час лікарняного в сумі 130 грн. 05 коп. (3 дні х 43,35 грн. середньоденної заробітної плати), та невиплачена компенсація за невикористану відпустку за 2 дні в сумі 86 грн. 70 коп. (20-18 х 43,35 грн.). Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З розяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вбачається, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 500 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Ураховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням вимог майнового характеру присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved