Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилався на те, що між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] був укладений\~ кредитний договір № б/н від 02.06.2011 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Але відповідач своїх\~зобов'язань за кредитним договором щодо своєчасного та повного повернення сум отриманого кредиту не виконав, у зв'язку з чим станом на 26.04.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 15934,24 грн., стягнення є предметом даного судового розгляду. Повноважний представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та надала суду відзив на позов, а також заперечення на відповідь позивача, відповідно до яких посилається на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем згідно анкети заяви від 06.02.2011, а відтак і відсутність юридичної підстави для стягнення боргу згідно кредитного договору, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. У відповідності із п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності новою редакцію Кодексу. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. За умовами статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обгрунтовуючи підстави для звернення із відповідним позовом до суду та підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилається на підписання відповідачем анкети-заяви б/н від 02.06.2011р., яка разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складають договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 7\~000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто, кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства (статті 638, 1054, 1055, 1056 ЦК України). У свою чергу згідно ст..634 ЦК України \~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] 02.06.2011 року була підписана анкета-заява про приєднання до Договору № б/н, факт цього відповідачем не заперечується. Водночас, із змісту даної анкети-заяви слідує, що підписанням вказаної заяви відповідач виявив бажання оформити дебетову особисту картку, а не кредитну. При цьому слід зазначити, що сама анкета-заява, яка підписана [PERSON] містить лише анкетні дані заявника, натомість жодних відомостей, які б стосувалися укладення кредитного договору, умов надання та користування кредитом, умов та строків його повернення, відповідальності за невиконання зобовязань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, остання не містить. В той\~же час,\~суд вважає\~недоведеним твердження\~та доводи\~позивача про\~те,\~що відповідач\~своїм підписом\~у анкеті-заяві\~підтвердив свою\~згоду на\~те,\~що підписана\~заява разом\~з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складають між банком та відповідачем договір, оскільки копія «Умовами та правилами надання банківських послуг» не містить підпису відповідача. Крім того, як вбачається із долучених до позовних матеріалів [PERSON] з [PERSON] обслуговування кредитних карт «Універсальна», які як вказує позивач, є частиною кредитного договору, останні були змінені 01.01.2013р., 01.09.2014р. та 01.04.2015р., з огляду на що вони не можуть бути частиною кредитного договору згідно анкети-заяви, яка була підписана значно раніше, а саме 02.06.2011р. ВСУ та ВС/КЦС в своїх правових висновках неодноразово звертали увагу на те, що [PERSON] та правила надання споживчого кредиту разом з заявою позичальника складають кредитний договір тільки у разі, якщо вони підписані позичальником, що свідчить про те, що саме з вказаними Умовами та правилами надання споживчого кредиту він був ознайомлений. У іншому разі, якщо вони не підписані позичальником, зазначені [PERSON] та Правила споживчого кредитування не є\~складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. ВС\\КЦС 11 липня 2018 року у справі\~№ 356/1261/16-ц зазначив\~наступне: «У справі, яка переглядається, суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що вона разом з Умовами і тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Натомість зазначені [PERSON] не містять\~підпису відповідача.\~При цьому апеляційний суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ті [PERSON], які банк надав суду, є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і що саме ці [PERSON] мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, чи передбачені цими Умовами штрафні санкції, нараховані позивачем. Зазначена правова позиція висловлена ВС/КЦС у постанові від 11 липня 2018 року у справа №\~366/1088/16-ц. ВСУ від 22 березня 2016 року № 6-2320цс16. У справі ВС/КЦС 11 липня 2018 року справі № 356/1261/16-ц зазначив наступне : «суд не врахував доводів відповідача про те, що анкета-заява від 13 серпня 2012 року не містить даних щодо розміру кредитного ліміту, строку дії картки, розміру та підстав нарахування процентів, комісії, штрафу та пені, а надані позивачем [PERSON] та правила надання послуг не містять його підпису і позивачем не доведено, що саме ці [PERSON] діяли на час підписання ним анкети-заяви; крім того, анкета-заява була підписана в одному примірнику і відповідач іншого примірника анкети-заяви не мав. При новому розгляді справи суду слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16 про те, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, та правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 про застосування статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (штрафу і пені).» ВС/КЦС\~в аналогічній справі\~№ 492/1149/16-ц від 18 жовтня 2018 року зазначив наступне : «...матеріали справи не містять доказів того, що саме вищезазначені [PERSON] та Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме зазначені [PERSON] та Правила надання банківських послуг мала на увазі відповідачка, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до [PERSON] та Правил надання банківських послуг, не надано доказів чи брала на себе зобов'язання відповідачка з повернення кредиту, зі стати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту» В справі №755/2307/17 АТ КБ «Приватбанк» було відмовлено у задоволенні позовних вимог оскільки окрім анкети - заяви клієнтом більше не підписаний жоден документ, котрий [PERSON] вважає частиною кредитного договору. Тому надані документи вважати кредитним договором неможна. У справі 754/13763/15-ц від 12 вересня 2018 року , колегія суддів Верховного Суду у складі Обєднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у разі, якщо [PERSON] та Правила надання банком кредиту, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності, не містять\~підпису позичальника та при цьому банк не надає (судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що [PERSON] та Правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема і щодо збільшеного строку позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі [PERSON] та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з ним позичальникам. Тобто, при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинами банки, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинні надавати\~рудам підписані\~позичальником [PERSON]\~та Правила\~надання банком\~кредиту або\~докази, які б підтверджували, що саме ці [PERSON] розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад,\~підписану заяву\~позичальника,\~яка містить\~постання на\~конкретну редакцію\~таких [PERSON], відповідно, із наданням суду цієї редакції [PERSON] або докази на підтвердження того, яка саме редакція [PERSON] була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо. Надані [PERSON] та Правила надання банком кредиту, без підтвердження того, що саме ці [PERSON] розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказу справах з аналогічними фактичними обставинами. Аналіз змісту положень ЦПК, ЦК та розяснень Верховного Суду дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. При цьому варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач.\~ За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачем, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Всупереч цим\~нормативно-правовим\~вимогам «[PERSON]\~та правила\~надання банківських\~послуг»,\~«Правила користування\~платіжною карткою»\~та «Тарифами\~Банку» на\~положення яких\~позивач посилається\~у своєму\~позові не\~містять підпису\~відповідача.\~При цьому\~суду не\~надано доказів\~того,\~що саме\~ці документи\~якимось чином\~повязані із\~заявою (заявою-анкетою)\~оформленою та\~підписаною відповідачем,\~або що\~саме ці\~документи мав\~на увазі\~відповідач,\~підписуючи заяву\~Банку.\~Відповідно,\~за наявних\~у матеріалах\~справи доказів,\~також неможливо\~встановити чи\~брав на\~себе зобовязання\~відповідач зі\~сплати неустойки\~в разі\~порушення зобовязання\~з повернення\~кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Дана критична позиція суду ґрунтується та відповідає висновкам, викладених у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року, від 11 березня 2015 року та інших, в яких ВСУ зробив правовий висновок про те, що не підписані позичальником умови надання кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03.09. 2018 року, з метою повного і всебічного розгляду цивільної справи, у позивача було витребувано низку оригіналів документів для їх дослідження у судовому засіданні, зокрема, оригінал кредитної справи із анкетою-заявою відповідача, [PERSON] та правила надання банківських послуг з підписом [PERSON] та інші, що стосуються розгляду справи. Відповідно до глави 2 Переліку документів, що утворюється в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.12.2004 року № 601 передбачено, що меморіальні документи за довгостроковими кредитами підлягають зберіганню протягом 5 років після погашення кредиту. Відповідно до п. 11 глави 1 Переліку зберігання документів, що визначені в цьому переліку, є мінімальним і зменшенню не підлягають. Банківські установи можуть лише збільшувати строки зберігання документів. Враховуючи зазначене, мінімальний строк зберігання справ клієнтів про одержання кредитів, гарантій за кредитами має визначатися від фактичної дати погашення кредиту, тобто від дати, з якої зобовязання позичальника щодо сплати кредитної заборгованості та всіх інших платежів згідно з договором були виконані. Натомість позивач в повному обсязі не виконав ухвалу суду від 03.09.2018 року та не надав суду оригінали вище вказаних документів, що ставить під сумнів взагалі їх існування. Враховуючи вище викладене, зазначені позивачем у позові та інших письмових поясненнях обставини, ґрунтуються на припущеннях щодо наявності договірних відносин між сторонами та невиконання відповідачем взятих за договором зобовязань. Разом з тим, у будь-якому разі, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у звязку із недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Outcome: dismissed