Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

27 травня 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - Позивач за первісним позовом, ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач за первісним позовом, [PERSON].) про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Згідно зазначених вище угод відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 0314/1207/45-006 від 18.12.2007, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], на користь ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до вказаного Кредитного договору [PERSON] було надано кредит в сумі 40000 доларів США, який Відповідач зобов'язався повернути кредит і сплатити відсоткі за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. У порушення вимог договору [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 10.02.2015 утворилася заборгованість за кредитом в сумі 29655,35 доларів США, що за курсом НБУ на 10.02.2015 складає 736653,57 грн. та за відсотками в сумі 1470,76 грн., що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 36518,76 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, у зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх зобов'язань зі сплати кредиту йому нарахована неустойка за останні 12 місяців перед зверненням до суду - пеня в сумі 98,20 доларів США, що за курсом НБУ на 10.02.2015 становить 2439,34 грн., яку також просить стягнути з відповідача. Крім того, просив суд стягнути з Відповідача понесені судові витрати на оплату судового збору в сумі 3654 грн. 31 липня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфі-Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що між ним та ВАТ «Сведбанк» 18.12.2007 був укладений кредитний договір № 0314/1207/45-006 і відповідачу було надано кредит в сумі 40000 доларів США для придбання житла за адресою: м. Кривий Ріг мікрорайон Індустріальний, 60/48, і в забезпечення виконання зобов'язань був укладений іпотечний договір № 0314/1207/45-006-Z-1 від 18.12.2007. Зазначив, що 05.06.2012 отримав повідомлення про відступлення права вимоги від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк», в свою чергу ПАТ «Дельта Банк» не повідомив [PERSON] про відступлення права вимоги до ПАТ «Альфа-Банк» і про цей факт Позивач за зустрічним позовом дізнався із ЗМІ, в зв'язку з чим звернувся до Відповідача за зустрічним позовом для отримання інформації, однак на теперішній час жодної відповіді від банку не отримав. Вважає це порушенням його прав як боржника. Крім того, вважав, що відповідачем за зустрічним позовом при укладенні договору, порушені статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів та Положення НБУ від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість, оскільки не надано Графік погашення кредиту і не розписано сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Також, зазначив, що Банк неправомірно встановив платіж у вигляді 1% комісії від суми кредиту на користь банку, не попередив про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором і банк не мав право видавати кредит у іноземній валюті. Під час виконання зобов'язань по кредитному договору Позивач за первісним позовом зіткнувся із зміною істотних обставин у виді нестабільності валютного курсу, про що банк повинен був його повідомити, і обізнаність щодо валютних ризиків можливо [PERSON] не укладав би кредитний договір або уклав би його на інших умовах. З огляду на викладене просив визнати недійсними Кредитний договір та Іпотечний договір. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях на зустрічний позов, долучених до матеріалів справи (а.с. 101-103). Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі з підстав, викладених в його письмовому запереченні, які надав суду для доручення до справи, просив відмовити в їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у зустрічному позові. Крім того в судовому засіданні посилався на те, що відповідно до висновків експертизи встановлено, що підпис від його імені у Додатку № 1 до Кредитного договору від 18.12.2007 року виконано не [PERSON], а іншою особою. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона представляла Банк при укладенні кредитного та Іпотечного договорів з [PERSON], перед укладанням договору клієнту надається орієнтовна інформація щодо умов кредитування, а після отримання згоди на такі умови укладається між сторонами договір. Зазначила, що особисто не роз'яснювала [PERSON] про загальну вартість кредиту, не надавала йому окремо від Договору Графік погашення кредиту, оскільки це на той час не було передбачено нормативними актами. Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в строк зазначений в договорі, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за договором кредиту банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Нормами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо за договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому. Нормами статті 627 ЦК встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року між кредитором Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № 0314/1207/45-006, за умовами якого Банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляду кредиту в розмірі 40 000 доларів США на строк до 18.12.2037 на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 5-8). Згідно п. 1.3 Кредитного договору позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. В пункті 1.4 Договору передбачено, що кредитні кошти призначені для здійснення [PERSON] розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В пункті 1.5 Договору зазначено, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для Позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього Договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим Договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування Об'єкта нерухомості за іпотечним договором відповідно до п.5.7 Договору. Кредит надавався Банком у готівковій формі через касу Банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України для здійснення розрахунків за Договором купівлі-продажу (п. 1.1 Договору). Відповідно до Розділу № 3 Кредитного договору позичальник зобов'язувався здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором шляхом внесення коштів на рахунок № 2620.3.7113624.01 щомісяця через касу Банку або шляхом безготівкового перерахування. Проценти за користування кредитом підлягали сплаті Позичальником на рахунок нарахованих відсотків щомісяця в період з «01» по «10» число. 18 грудня 2007 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 0314/1207/45-006-Z-1 в якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором (а.с. 81-82). Крім того, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] були укладені Додаткові угоди № 1 і № 2 від 27 грудня 2010 року та від 15 лютого 2012 року відповідно, якими зменшувалася процентна ставка, в зв'язку з виконанням Позичальником умов Договору (а.с. 10-11). 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (продавець) та покупцем Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, а саме права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) кредитора до позичальників за кредитними договорами, відкритими у ПАТ «Сведбанк», а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за Договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. Продавець ПАТ «Сведбанк» погоджується продати (відступити) права вимоги та передати покупцю ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (а.с. 14). 15 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с. 15-21). За умовами вказаного Договору, ПАТ «Дельта Банк» продає придбані згідно з договором від 25.05.2012 у ПАТ «Сведбанк» права вимоги, а покупець ПАТ Альфа-Банк» купує та приймає права вимоги і погоджується сплатити загальну купівельну ціну. Даними з витягу Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 р. підтверджується перехід до ПАТ "Альфа Банк" права вимоги до позичальника [PERSON] згідно кредитного договору від 18.12.2007 (а.с. 26). Як вбачається з реєстру до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта-Банк», ПАТ «Дельта-Банк» отримав право вимоги по кредитному договору № 0314/1207/45-006 від 18.12.2007, позичальник - [PERSON], валюта кредиту за кодом банку «840», з пояснень представника банка в судовому засіданні - це долар США, основна непогашена сума кредиту - 289475,69, з пояснень представника позивача - це сума у гривневу еквіваленті, сума нарахованих але не сплачених відсотків - 1415,53 також у гривневому еквіваленті. Як вбачається з реєстру до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 12.06.2012, укладеного між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», останній отримав право вимоги за вищезазначеним кредитним договором і позичальником, з вказівкою того ж самого коду «840», але в графі «Основна непогашена сума кредиту станом на 25.05.2007 складає 35737,74 доларів США, нараховані але не сплачені відсотки станом на 25.05.2012 - 174,51 долар США, в графі «Основна непогашена сума кредиту станом на 12.06.2012 зазначена та сама 35737,74 доларів США, однак сума нарахованих але не сплачених відсотків станом на 12.06.2012 вже становить 410,68 доларів США. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом не зміг надати пояснень щодо таких розбіжностей у сумах та еквіваленті кредиту, та у відсотках, які за 18 днів зросли на 236,17 доларів США. Вивченням розрахунку заборгованості за кредитним договором, доданого позивачем до позову, встановлено наступне. Станом на 10.02.2015 року за боржником утворилася заборгованість на загальну суму 31223,68 доларів США (в гривневому еквіваленті 775611,67 грн. Останній платіж був сплачений [PERSON] 11.09.2014 в розмірі 500 доларів США, який був зарахований таким чином: на погашення нарахованої суми по тілу кредиту в розмірі 205,89 доларів США зараховано 203,90 долари США, в зв'язку з чим утворилася заборгованість в сумі 1,99 доларів, тоді як на погашення нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 294,11 доларів США було зараховано 296,10 доларів США із переплатою 1,99 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні не зміг надати пояснення, чому саме таким чином розподіляються платежі, крім того на вимогу відповідача надати методику розрахунку заборгованості із вказівкою на які рахунку та з яких підстав зараховуються щомісячні платежі, пояснив, що такої методики надати не може, як і не може надати Графік погашення кредиту, хоча саме на нього як на доказ позивач посилався в своїй позовній заяві. На його думку, графік був передбачений у самому договорі в розділі 3. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179 ЦПК України). Частинами 2, 3 ст. 10 ЦПК та ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів по справі, та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача. При цьому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. З наданих позивачем суду доказів на можливо визначити належний розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, де зазначено, яким саме чином та за який період пораховані кожна зі складових зазначеної позивачем загальної суми заборгованості, як на період відступлення вимоги банком так і станом на момент подання позовної заяви. Відповідач в своїх запереченнях проти первісного позову посилався на висновок судово-почеркознавчої експертизи від 06.01.2016 за № 58/07-422 про те, що підпис від його імені у Додатку № 1 до Кредитного договору від 18.12.2007 виконано не ним, а іншою особою (а.с. 164-168). Проте підписи в Кредитному договорі, Додаткових угодах, Іпотечному договорі є підписи відповідача, які він не оспорює. Позивач не заперечував проти самої процедури укладення Іпотечного договору, тоді як Додаток № 1 до Кредитного договору передбачає саме витяги з нормативних актів, якими керуються сторони при укладанні договорів іпотеки із визначенням загальних положень (а.с. 9). Сам факт укладення вказаних договорів та їх тривале виконання дає підстави прийти до висновку, що висновок судово-почеркознавчої експертизи з врахуванням вищенаведеного не може бути підставою для відмови в позові. Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з [PERSON], в зв'язку з недоведеністю позивачем своїх позовних вимог належними та допустимими доказами. Щодо зустрічних позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, за положеннями ст. 203 ЦК України, суд при розгляді справи має перевірити, чи не суперечить зміст правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, чи має особа, яка вчиняє правочин, необхідний обсяг цивільної дієздатності, чи є волевиявлення учасника правочину вільним і відповідає його внутрішній волі, чи вчинений правочин у формі, встановленій законом, чи спрямований правочин на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168). За правилами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року між кредитором Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № 0314/1207/45-006, за умовами якого Банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляду кредиту в розмірі 40 000 доларів США на строк до 18.12.2037 на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 5-8). На забезпечення виконання договору між ними було укладено іпотечний договір 0314/1207/45-006-Z-1 від 18.12.2007 (а.с. 81-82). Позивач відповідно до встановленого Розділом 3 Кредитного договору графіку погашення кредиту, проводив його погашення, і цей факт не заперечувався [PERSON], який пояснив, що припинив здійснювати платежі після високого зростання курсу долара по відношенню до гривні, а отже виконував умови договору і не мав жодних претензій щодо умов договору. Вказані обставини є підтвердженням того, що йому були відомі фактичні істотні умови кредитного договору та сукупна вартість кредиту. Крім того, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] були укладені Додаткові угоди № 1 і № 2 від 27 грудня 2010 року та від 15 лютого 2012 року відповідно (а.с. 10-11), що також підтверджує обізнаність [PERSON] про істотні умови кредитного договору, оскільки цими угодами зменшувалася процентна ставка, в зв'язку з виконанням Позичальником умов Договору. Таким чином жодних претензій до банку щодо умов договорів позивач, як при підписанні договорів, так і при їх виконанні, не мав. Вказаний зустрічний позов був поданий в липні 2015 року тільки після того, як [PERSON] дізнався про звернення ПАТ «Альфа-Банк» до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Отже в момент підписання договору про надання про надання Кредитного кредиту від 18.12.2007 року та додаткових угод від 27.12.2010 року та 15.02.2012 року позивач за зустрічним позовом був ознайомлений з усіма умовами договору, тому немає підстав вважати, що банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування та детальний розпис загальної вартості кредиту. З врахуванням наведеного немає підстав вважати, що позивача за зустрічним позовом було введено в обман щодо фактичних істотних умов кредитного договору. До того ж сам [PERSON] не оспорює в даній справі вказані додаткові угоди від 27 грудня 2010 року та від 15 лютого 2012 року, а отже вони чинні. З їх тексту вбачається, що вони є невід'ємною частиною договорів від 18.12.2007, а тому підлягають виконанню та позивач не вважає, що цими додатковими договорами порушені його права. При цьому суд враховує і те, що позивач за зустрічним позовом не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору. Суд, досліджуючи посилання позивача [PERSON] про його невигідне становище в момент підписання договору враховує таке. З п.п. 11.1 та 11.13 Кредитного договору вбачається, що укладаючи цей Договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а також, що перед підписанням цього Договору Позичальник підтвердив факт отримання ним від банку в письмовому вигляді всю інформацію про умови кредитування, вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Факт підписання кредитного договору [PERSON] не заперечувався. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З врахуванням вищенаведеного суд виходить з того, що сторони, підписавши спірний кредитний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і зовнішній вираз волі відповідає внутрішній, позичальнику було надано повну інформацію щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту. Правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладених сторонами договорів встановлено, що такі умови договорами передбачені. Таким чином вказані договори є справедливими, не суперечать принципу добросовісності, немає істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивача. Оскільки спірні договори є справедливими, їх зміст не суперечить вимогам законодавства, а тому їх умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Позивач [PERSON] добровільно погодився на укладення спірних правочинів, сплачував періодичні платежі, не оскаржував й не порушував питання про їх розірвання, а отже, не вважав їх несправедливими. Досліджуючи питання щодо посилань позивача за зустрічним позовом на те, що відповідач неправомірно встановив платіж комісії в розмірі 1% від суми кредиту суд враховує наступне. Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вирішуючи спір, суд враховує, що у кредитному договорі до нього зазначена сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, щомісячна сума необхідного платежу, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови, а також і розмір комісії. Отже, [PERSON] був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, комісією, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору. Підписання 18.12.2007 цього кредитного договору та похідних договорів позичальником [PERSON] свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у банку, та свідомо обрав умови, викладені у цьому договорі. Отже, при укладенні спірного правочину сторони погодили його умови, позивач за зустрічним позовом засвідчив в момент підписання договорів, що надана йому банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписами; не оскаржував й не порушував питання про розірвання кредитного договору, виконував умови договору, сплачуючи кредитні кошти, а отже, не вважав його умови несправедливими. Таким чином не встановлено, що дії відповідача за зустрічним позовом в момент укладення договору свідчать про наміри отримання прихованого прибутку та свідчить про наявність умислу в діях відповідача. Відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» через використання нечесної підприємницької практики наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з ч. 2 ст. підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. З врахуванням того, що в момент укладення спірного кредитного договору було доведено до відома про щомісячне погашення кредиту у фіксованому розмірі 408,37 доларів США, який складається з суми погашення кредиту та суми процентів за його використання, і він з цим погодився та протягом тривалого часу дотримувався при сплаті коштів, навіть переплачував, суд прийшов до висновку, що з сторони банку для позивача було належно доведено інформацію про сукупну вартість кредиту, а отже не встановлено нечесної підприємницької практики банку, що ввела позивача в оману. Оскільки суд прийшов до висновку, що при укладенні кредитного договору дотримано всі вимоги чинного на той час законодавства, тому немає підстав для задоволення позову і в частині щодо визнання недійсним договору іпотеки від 18.12.2007 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] Таким чином на момент укладення зазначених оспорюваних договорів, сторонами були дотримані всі необхідні умови дійсності укладених правочинів, відсутні загальні, передбачені ст.203 ЦК України, та спеціальні (передбачені галузевим законодавством) підстави для визнання зазначених договорів недійсними, права [PERSON], як споживача, при укладенні та виконанні оспорюваних договірних зобов'язань порушені не були, а відтак позовні вимоги безпідставні і не підлягають задоволенню. Позиція відповідача за зустрічним позовом стосовно того, що він не являється належним відповідачем у справі, судом не береться до уваги, оскільки укладеним Договором купівлі-продажу прав вимоги, зокрема за спірним кредитним договором, ПАТ «Альфа-Банк» прийняв усі права і обов'язки кредитора, і саме між відповідачем і позивачем на підставі вказаного кредитного договору склалися кредитні правовідносини. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed