Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання інформації недостовірною, такою, що порушує право на повагу до гідності, честі та ділової репутації; про спростування недостовірної інформації та просив: 1. Визнати недостовірною, та такою, що порушує гідність, честь та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену Міністерством внутрішніх справ України [INFO] року о 09:00 у розділі [INFO] на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України, а саме: «[PERSON] та … у 2015 році здійснили перерахування ста мільйонів доларів США на користь ВАТ «Перший канал» (Російська Федерація) в якості оплати за удаваний правочин з придбання 29 відсотків акцій ПрАТ «Телеканал Інтер». В подальшому частину акцій ПрАТ «Телеканал «Інтер» було виведено на зареєстровану на території Республіки Кіпр компанію OSKARO INVESTMENTS LIMITED…»; «[PERSON]………є власником акцій компанії OSKARO INVESTMENTS LIMITED… на загальну суму [NUMBER] (два мільярди шістсот дев`ять мільйонів шістот тисяч) грн., що складає понад 100 млн. доларів США.»; «Офіційні доходи [PERSON],як державного службовця у період з 2014 по 2016 рік складають 334 046,82 грн.»; «[PERSON] має у власності акції компанії на суму, що у понад сім тисяч разів перевищує його офіційно задекларовані доходи за останні три роки»; «…що [PERSON] через підконтрольні йому офшорні компанії легалізував частину здобутих злочинним способом коштів шляхом придбання численних об'єктів нерухомості у різних країнах світу.» (далі - оскаржувана інформація) 2. Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код 00032684) протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом публікації на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України у розділі [INFO] інформації наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ Міністерством внутрішніх справ України на своєму офіційному веб-сайті [INFO] року о 09:00 у розділі [INFO] було поширено неправдиву недостовірну інформацію про народного депутата України [PERSON]. Зокрема, не відповідає дійсності (є неправдивою) інформація про те, що: «[PERSON] та … у 2015 році здійснили перерахування ста мільйонів доларів США на користь ВАТ «Перший канал» (Російська Федерація) в якості оплати за удаваний правочин з придбання 29 відсотків акцій ПрАТ «Телеканал Інтер». В подальшому частину акцій ПрАТ «Телеканал «Інтер» було виведено на зареєстровану на території Республіки Кіпр компанію OSKARO INVESTMENTS LIMITED…»; «[PERSON]………є власником акцій компанії OSKARO INVESTMENTS LIMITED… на загальну суму [NUMBER] (два мільярди шістсот дев`ять мільйонів шістот тисяч) грн., що складає понад 100 млн. доларів США.»; «Офіційні доходи [PERSON],як державного службовця у період з 2014 по 2016 рік складають 334 046,82 грн.»; «[PERSON] має у власності акції компанії на суму, що у понад сім тисяч разів перевищує його офіційно задекларовані доходи за останні три роки»; «…що [PERSON] через підконтрольні йому офшорні компанії легалізував частину здобутих злочинним способом коштів шляхом придбання численних об'єктів нерухомості у різних країнах світу.» 3. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на загальнодоступному офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України в мережі Інтернет [INFO]) [INFO] року у розділі [INFO] було розміщено інформаційне повідомлення під назвою «Співвласник «Інтера» депутат [PERSON] дискредитує поліцейського, що розслідує його оборудки», у якому містилася оскаржувана інформація, яка є неправдивою та недостовірною інформацією. Зазначене повідомлення, на думку [PERSON], порушує особисті немайнові права, а саме права на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Також позивач вказав, що вважає зазначену інформацію неправдивою та такою, що підлягає спростуванню, оскільки інформація щодо причетності позивача до скоєння злочинів порушує принцип презумпції невинуватості, зважаючи, що позивач до кримінальної відповідальності взагалі не притягався, вироків судів щодо його засудження за злочинні дії немає. Представниками позивача [PERSON] та [PERSON] подано до суду заяву, в якій вони просили розглядати справу за їхньої відсутності, не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.65) та розпискою його представника [PERSON] (а.с.72), про причину неявки суд не повідомив. Крім того, відповідачем не надано суду відзиву чи будь-яких інших документів по суті справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України розміщено оскаржувану інформацію. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34), а згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до вимог ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Згідно вимог ст. 277 ЦК України спростуванню підлягає недостовірна інформація, яка була поширена. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Як роз'яснив пленум Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи - під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суд вважає доведеним, той факт, що поширена відповідачем оскаржувана інформація стосується позивача, про що свідчить пряма вказівка на прізвище позивача. Крім того, дана інформація була повідомлена невизначеному колу осіб, оскільки була поширена через глобальну мережу Інтернет, була доведена до відома невизначеної кількості користувачів та відвідувачів веб - сайту [INFO] Повідомивши широкому загалу інформацію про причетність [PERSON] до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 209 Кримінального кодексу України «Легалізація (відмивання) грошових коштів та іншого майна, здобутих злочинним шляхом» відповідачем заявлено факт вчинення позивачем суспільно небезпечного діяння, відповідальність за вчинення якого передбачена Кримінальним кодексом України. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналізуючи зміст поширеної інформації про позивача, суд вважає, що вона не підпадає під ознаки критики, не є оціночними судженнями, так як інформаційне повідомлення, розміщене на офіційному веб-сайті відповідача носить стверджувальний характер, що містить факти про начебто доведену причетність позивача до злочинних дій, що є порушенням принципу презумпції невинуватості, тому з огляду на норми Конституції України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про інформацію», Міжнародні договори та практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тому підлягають правовому захисту. Крім того, оспорювана інформація становить предмет загального суспільного інтересу, є резонансною та такою, що впливає на громадську думку стосовно позивача. Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Суд приймає до уваги, що позивачам надано суду докази недостовірності поширеної Інформації 1, а саме: копію листа Державної фіскальної служби України №8819/5/99-99-13-04-01-16 від 25 травня 2017 року (а.с.25); копію листа Державної фіскальної служби України №392/9/2655/1207 від 03 лютого 2016 року (а.с.26); копію Сертифікату про склад акціонерів компанії «Oskaro Investments Limited» (Оскаро Інвестментс Лімітед) (а.с.27); копію декларації про майно, доходи і зобов'язання фінансового характеру [PERSON] за 2014 звітний рік (а.с.28-37); копію декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування [PERSON] за 2015 звітний рік (а.с.38-46); копію декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування [PERSON] за 2016 звітний рік (а.с.46-53); копію довідки про відсутність судимості у [PERSON] (серія ААА №0372119) (а.с.54). Щодо наданих позивачем доказів, суд зазначає наступне. Матеріали справи не містять жодних підтверджень, що позивачем у 2015 році було здійснено перерахування будь-яких коштів на користь ВАТ «Перший канал» в якості оплати за удаваний правочин з придбання 29 відсотків акцій ПрАТ «Телеканал Інтер», що було оприлюднено відповідачем на офіційному веб-сайті. Судом також встановлено та не оспорюється відповідачем, що [PERSON] є акціонером компанії «Oskaro Investments Limited» (Оскаро Інвестментс Лімітед). Крім того, вказана компанія зазначена позивачем у його декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 та 2016 роки. Відповідні розділи вищенаведених декларацій («7. Цінні папери») містять офіційну інформацію про номінальну вартість акцій компаній «Oskaro Investments Limited» (Оскаро Інвестментс Лімітед), що становить 130 480 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про недостовірність інформації, оприлюдненої відповідачем, про наявність у позивача акцій компанії на загальну суму 2 609 600 000 грн. Судом встановлено і це підтверджено доказами, наявними у матеріалах справи, що позивачем протягом 2014 - 2016 років отримано офіційні доходи у розмірі 42 301 942 грн., що ніяк не узгоджується із сумою у розмірі 334 046,82 грн., яку було вказано відповідачем та спростовує твердження відповідача, що: «… [PERSON] має у власності акції компанії на суму, що у понад сім тисяч разів перевищує його офіційно задекларовані доходи за останні роки». В той же час, відповідачем не було надано доказів на підтвердження достовірності інформації, що міститься в розповсюдженій ним оскаржуваній інформації. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У відповідності до міжнародних та конституційних принципів особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку (п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 62 Конституції України). З огляду на вищенаведене, та досліджені у судовому докази, інформація, поширена відповідачем є недостовірною та негативною, оскільки створює негативне уявлення про доведену винність позивача про вчинення кримінального правопорушення. Зокрема, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов'язковим для всіх державних органів України. Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі Аллене Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, встановлено, що п.2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування про розслідування, які ведуться, але вона зобов'язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості. Також у п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі Аллене Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року відзначено, що «в даному випадку деякі з найбільш високопоставлених співробітників французької поліції назвали пана Аллене де Рібемона без будь-яких застережень одним з підбурювачів, тобто співучасників вбивства. Отже, очевидна заява про винність, яка, з одного боку, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 п. 2 мало місце». Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дактарас проти Литви" (Daktaras v. Lithuania) від 24 листопада 2000 року вказано, «…при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи». Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов'язками (ст.68 Конституції України). Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Принцип презумпції невинуватості закріплений ч.2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, поширена відповідачем інформація про причетність позивача до легалізації здобутих злочинним способом коштів за своїм змістом фактично є твердженням про його причетність до злочинів, чим створюється негативне уявлення у громадськості про позивача, та порушується принцип презумпції невинуватості, закріплений п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважуючи на викладені обставини, слід визнати доведеним порушення принципу презумпції невинуватості, поширенням оскаржуваної інформації у повідомленні, розповсюдженої відповідачем на офіційному веб-сайті Міністерства внутрішніх справ України. Вивчивши надані докази, враховуючи, що оспорювана інформація не належить до оціночних суджень, не підпадає під ознаки критики, а містить вигадані факти про позивача, які не мали місце в реальному житті, суд приходить висновку, що розповсюджена інформація є недостовірною, яка носить негативний характер. Правдивість поширеної відповідачем інформації, останнім не доведено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved