Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

10 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №00163 від 20 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна», стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь [PERSON] сплачену суму в розмірі 73800 грн. Позовна заява мотивована тим, що при укладанні спірного договору сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, предмету договору, договір не було нотаріально посвідчено, тому він є таким, що не відповідає закону, оскільки не було дотримано обов'язкової форми договору, умови спірного договору є несправедливими. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі, просив задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, згідно письмової заяви представник відповідача просив розглянути справу без участі, в задоволенні позову відмовити. В запереченнях проти позову представник відповідача посилався на те, що при укладанні договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, договір відповідає нормам чинного законодавства, умови договору є справедливими, дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, обов'язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу нормами закону не передбачено. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20 грудня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) укладено договір №00163, згідно з умовами якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (п.1.3 договору). Згідно з п.1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Відповідно до п.9.2 договору лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку №1 до договору. Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 123000 грн. (6029,41 євро), сума авансового платежу - 3014,71 євро, адміністративний платіж - 602,94 євро, комісія за передачу - 180,88 євро. Згідно з п.1.1 договору фінансового лізингу та додатком № 2 до договору фінансового лізингу предметом лізингу є Daewoo Nexia NS Low Cost. Згідно з квитанцією від 20 грудня 2014 року № 0.0.329558514.2 [PERSON] сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» 73800 грн. Проте позивач, звертаючись до суду, просив визнати вказаний договір недійсним, оскільки не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, умови договору є несправедливими, при укладанні договору сторони не досягли згоди щодо предмету договору. Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві абсолютну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним. Проте представником позивача не доведено, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Кожна сторінка спірного договору підписана обома сторонами договору, лізингодавецем та лізингоодержувачем. Тобто, між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог. Зокрема, сторони досягли згоди щодо предмету спірного договору, транспортного засобу Daewoo Nexia NS Low Cost. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача, що вказана річ не визначена індивідуальними ознаками (колір, рік випуску, державний номерний знак, комплектація тощо), враховуючи, що відповідно до п.3.1.1 спірного договору лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших погоджень між сторонами, а відповідно до п.1.8 незалежно від наявності у продавця предмету лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі та за заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути замінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмету лізингу. Тобто на момент укладання спірного договору не видається можливим визначити більш конкретно індивідуальні ознаки транспортного засобу. Що стосується посилань позивача, що при укладенні договору фінансового лізингу обов'язковим є дотримання нотаріального посвідчення договору, суд вважає за необхідне зазначити, що в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України нотаріальне посвідчення договору лізингу не є обов'язковим. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed