Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

13.11.2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. 10.02.2016 року [PERSON] предявила зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 14.03.2016 року первинний і зустрічний позови обєднані в одне провадження та прийняті до сумісного розгляду. В судовому засіданні позивач- відповідач [PERSON] свої позовні вимоги зменшив та підтримав їх з підстав, наведених в заяві від 19.07.2016 року . Просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя та виділити натурі наступне майно, а саме:набір меблів до передпокою (шафа, дзеркало, тумбочка), вартістю - 6000грн., диван кутовий, вартістю- 8000грн, набір корпусних меблів з диваном в кімнаті сина, вартістю -15000грн., набір меблів у спальні(без однієї тумбочки), вартістю- 10000грн., ліжко , вартістю -2000грн., газову плиту чавунну, вартістю - 500грн., конвектор, вартістю -3000грн., панелі перекриття в кількості 2шт., вартістю -2000грн., автомобіль «MITSUBIHI Саlant, 1986 року випуску, вартістю -26000грн. загальною вартістю - 72500,00гривень. За відповідачем-позивачем у справі [PERSON] визнати право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя та виділити в натурі наступне майно: набір меблів у кухні, вартістю- 16000грн., набір меблів у кімнаті (комп'ютерний стіл, комод, шафа комбінована з сервантом ), загальною вартістю - 10000грн.,газову плиту «АRDO» (нержавіюча сталь), вартістю- 6400грн., холодильник «LС», вартістю- 5000грн., умивальник (раковина, тумба з дзеркалом і під світкою), вартістю- 1000грн., унітаз, вартістю- 1000грн.,душову кабінку, вартістю - 1000грн.,вбудований камін, вартістю-10000грн.,котел опалювальний «DUVAL» - 30000грн.,газову водонагрівальну колонку «VALLANT», вартістю - 3000грн.,систему водопостачання та водовідведення(труби, крани), вартістю- 12000грн.,мікрохвильову пічку «LС», вартістю- 1600грн.,праску, вартістю- 600грн.,принтер - 800грн.,стелажі в підвалі, вартістю- 1000грн., панелі перекриття бетонні 2шт., вартістю- 2000грн.,пиломатеріали 4м.куб. - 12000грн., плита ламінована 4шт. , вартістю -2400грн., супутникову антену з тюнером, вартістю-1300грн., загальною вартістю 117100грн. 00 коп. Стягнути з [PERSON] в його користь 22300грн.00 коп. компенсації за різницю в частках майна, виділеного їй у власність в натурі. Стягнути з [PERSON] в його користь 14231грн.85 коп. заборгованості по Договору про надання споживчого кредиту №11035834000 від 05.09.2006 року, сплаченої після розірвання шлюбу, а також стягнути з відповідача -позивача в його користь витрати на правову допомогу згідно долученої квитанції та договору про надання правової допомоги у розмірі 1000 грн.00 коп. та 75грн. 00 коп. за одержання довідки про курс гривні. В задоволенні зустрічних вимог відповідача- позивача [PERSON] - відмовити. Відповідач- позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, вважає їх безпідставними, просить суд відмовити в їх задоволенні. Вимоги своєї зустрічної позовної заяви підтримала з підстав, наведених в позовній заяві. Просить суд стягнути з позивача- відповідача [PERSON] на її користь 55200 грн. грошової компенсації замість моєї частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, а також понесені нею судові витрати. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.56, 60 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, зясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимогах [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 19.11.1992 року між позивачем-відповідачем та відповідачем-позивачем у Надвірнянському районному відділі ЗАГСу Івано-Франківської області був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №159. Рішенням Надвірнянського районною суду Івано-Франківської області від 16.11.2012 року шлюб між ними розірвано, а судове рішення вступило в законну силу 27.11.2012 року. Зясовано також, що 01.07.2013 року позивач-відповідач звернувся до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя, а саме: домоволодіння та земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Я.Мудрого,7 в с.Мозолівка Пнівської с/ради Надвірнянського району Івано-Франківської області. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.01.2014 року затверджено мирову угоду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Також, за клопотанням позивача-відповідача [PERSON], його вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння №24 по вул. Мозолівка в с.Пнів. Надвірнянського району, Івано-Франківської області, вартістю 19401 грн. 50 коп. ухвалою суду від 24.12.2016 року залишено без розгляду. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. В процесі розгляду даної спраи для визначення вартості майна, яке підлягає поділу, ні позивачем- відповідачем ні відповідачем -позивачем не було заявлено клопотання про призначення експертизи, як того вимагає ст. 143 ЦПК України, а вказані позивачем- відповідачем в позові та відповідачем позивачем в зустрічному позові вартість майна що підлягає поділу нічим не обґрунтована. Разом з тим, суд погоджується, таке питання може бути вирішено органом, наділеним правом оцінки майна. Відповідно до п. 24 від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, на день розгляду справи судом, тобто станом на 05.10.2016 року, сторони не погодили вартість спірного майна та не надали належних доказів у підтвердження його вартості. Аналогічна ситуація стосується і зустрічних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Що стосується вимог позивача- відповідача [PERSON] стягнути з відповідача- позивача в його користь 14231грн.85 коп. заборгованості по Договору про надання споживчого кредиту №11035834000 від 05.09.2006 року, сплаченої після розірвання шлюбу, суд встановив наступне: Як вбачається з довідки відділення №493 АТ «УкрСиббанк» від 18.04.2016 року позивач-відповідач [PERSON] в термін з 27.11.2012 року по 11.06.2013 року, тобто вже після розірвання шлюбу та вступу рішення в законну силу сплатив 1189,89 дол.США основного боргу та 61,06 дол.США по кредитному договору №11035834000 від 05.09.2006 року. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Разом з тим, позивач-відповідач [PERSON] не ставить в своїх позовних вимогах питання поділити борги подружжя по кредитних зобовязаннях перед ПАТ «УкрСиббанк» та для підтвердження своїх вимог і обєктивного розгляду справи залучити до розгляду справи ПАТ «УкрСиббанк», натомість добровільно сплачує зазначені вище кошти, що дає підстави суду вважати дану оплату як свою частку боргу по кредиту. Інших доказів на підтвердження необхідності стягнення з відповідача-позивача [PERSON] 14231грн.85 коп. заборгованості по Договору про надання споживчого кредиту №11035834000 від 05.09.2006 року, позивач-відповідач не надав. Ст. 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи наведене, пояснення сторін, письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позивач-відповідач та відповідач-позивач не надали, як того вимагає ЦПК України, доказів, які б дали можливість задоволити їхні позовні вимоги. Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги позивача- відповідача та відповідача-позивача підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином оцінюючи зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON]В не підлягають до задоволення. На підстав ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України,

Outcome: dismissed