Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

01 жовтня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якій просить усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON], 2001 р.н., [PERSON], 2005 р.н., [PERSON], 2005 р.н., та [PERSON] з квартири [ADDRESS]. У судовомузасіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачіта представник відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення позову. Представники третьої особи при вирішенні спору поклалися на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представників третьої особи,показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі рішення № 167 виконкому Чернігівської міської ради від 17.07.2006 (а.с. 6). У спірній квартирі також зареєстровані син [PERSON]- [PERSON], 1967 року народження, бувша невістка - [PERSON], 1981 року народження, онук - [PERSON], 2001 року народження, та онучки - [PERSON] та [PERSON], 2005 року народження, що підтверджується довідкамиОЖБК м. Чернігова № 1421 від 14.05.2014т № 139 від 28.07.2014 (а.с. 7). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.10.2013 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-9). Як пояснила у судовому засіданні [PERSON], в квартирі [ADDRESS] 24.10.2000 з її згоди була зареєстрована [PERSON], яка на той час перебувала у шлюбі з її сином. У 2003 та 2005 роках також з її згоди були зареєстровані малолітні діти [PERSON] та [PERSON]: [PERSON], 2001 року народження, [PERSON] та [PERSON], 2005 року народження. Також стверджує, що в її квартирі без відповідної правової підстави проживає мати [PERSON] - [PERSON] Через постійні конфлікти з відповідачами вона змушена була змінити своє місце проживання та переселитись у будинок, який знаходиться по вул. Будьонного в м. Чернігові. Згодом відповідачі змінили замок у вхідних дверях, у зв'язку з чим вона не має змоги потрапити до квартири. При цьому, позивач зверталась до правоохоронних органів із заявами про вжиття заходів до відповідачів. В даний час вимушена звернутись до суду з позовом до відповідачів про виселення, мотивуючи це тим, що вони роблять неможливим проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання виявились безрезультатними. Так, судом встановлено, що [PERSON] 11 серпня 2014 року зверталась до чергової частини ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про вжиття заходів до [PERSON], мотивуючи це проживанням останньої у квартирі без законних підстав. У висновку від 21.08.2014 про результати перевірки за зверненням [PERSON] дільничним інспектором ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області рекомендовано їй звернутись до суду в приватному порядку. 02 жовтня 2014 року позивач зверталась до чергової частини ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про вжиття заходів до [PERSON] та [PERSON], мотивуючи це створенням останніми перешкод у користуванні квартирою, однак в ході перевірки заявниця просила припинити її проведення. Згідно висновку від 15.10.2014 про результати перевірки по заяві [PERSON] старшим дільничним інспектором ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області проведення перевірки закінчено. Також, 30.06.2014 [PERSON] звернувся до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області з повідомленням про те, що [PERSON] відмовляється добровільно залишити спірну квартиру. 30.06.2014 проведення перевірки закінчено, про що старшим дільничним інспектором ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області складено висновок. Разом з тим, до правоохоронних органів із заявами про неправомірну поведінку [PERSON] двічі зверталась і [PERSON] Проведення перевірок закінчено за проханням заявника, що підтверджується висновками ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС України від 28.04.2014 та 05.02.2014. Судом встановлено, що офіційних попереджень за результатами проведених перевірок правоохоронними органами не виносилось. Згідно ч.1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 157 ЖК України перебачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пленум Верховного Суду України у постанові № 2 від 12.04.1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватись відповідними доказами. В той час, як з досліджених судом доказів вбачається, що відносно відповідачів ЧМВ УМВС України в Чернігівській областіне було винесено жодного офіційного попередження щодо їх протиправної поведінки. Крім того, суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З пояснень допитаної у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] убачається, що мати [PERSON] - [PERSON] вселилась до квартири з її згоди у 2001 році. Також [PERSON] пояснила, що дійсно мешкала разом з дочкою у квартирі позивача з метою догляду за неповнолітніми онуками, однак у 2014 році добровільно виселилась з належної позивачеві на праві власності квартири, зареєструвалась та проживає у [ADDRESS], про що мається відмітка в оглянутому судом паспорті відповідача. Разом з тим, позивач не довела належними та допустимим доказами факту проживання [PERSON] в її квартирі в даний час. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо виселення відповідачів на підставі ст. 116 ЖК України не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю доказів систематичності характеру порушень ними правил співжиття та проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS].

Outcome: dismissed