Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

У квітні 2014р. до Шевченківського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] - позивачка з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути грошову компенсацію у розмірі 10 866,00 грн. за невикористані додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, середню заробітну плату у розмірі 319 953,60 грн. за час затримки виплати компенсації з березня 2012 року по травень 2014 року, компенсацію у розмірі 2 948,14 грн. за невикористану основну та додаткову відпустки (за сумісництвом). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що працювала в ПНВП «СИНАПС» за сумісництвом з 16.02.2009р. по 20.07.2009р., за основним місцем роботи з 21.07.2009р. по 27.03.2012р. на посадах начальника відділу внутрішнього аудиту та начальника фінансово - економічного управління. 27.03.2012р. звільнена за власним бажанням. При звільненні ПНВП «СИНАПС» не виплатило позивачці належні їй до виплати 10 866,00 грн. за невикористані додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, компенсацію у розмірі 2 948,14 грн. за невикористану основну та додаткову відпустки (за сумісництвом). Тому, з урахуванням невиплати вищевказаних виплат, повинне сплатити позивачці середню заробітну плату 319 953,60 грн. за час затримки виплати компенсації з березня 2012 року по травень 2014 року. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що позивачка є бухгалтером і сама проводила розрахунки всіх належних їй до виплати при звільненні нарахувань, як фахівець знає розміри належних їй виплат та порядок їх здійснення, протягом часу з дня звільнення 27.03.2012р. до грудня 2013 року претензій щодо виплат не заявляла, про наявність 2-х дітей віком до 15 років відповідача не повідомляла, пропустила встановлений законом строк для заявлення вказаних у позовній заяві вимог. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.02.2009р. наказом №11/2009/п [PERSON] була прийнята на посаду бухгалтера фінансового відділу та бухгалтерії за сумісництвом до ПНВП «Синапс» з 16.02.2009р. Наказом від 23.03.2009р. №23-1/2009 переведена на посаду начальника відділу внутрішнього аудиту за сумісництвом з 23.03.2009р. Наказом від 20.07.2009р. №58-1/2009 прийнята на постійну роботу на посаду начальника відділу внутрішнього аудиту з 21.07.2009р. Наказом від 01.09.2011р. №59-1/2011 [PERSON] переведена на посаду начальника фінансово-економічного управління ПНВП «Синапс» з 01.09.2011р. Наказом від 27.03.2012р. №17/2012/з звільнена з посади начальника фінансово-економічного управління за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. У грудні 2013р. [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про надання їй інформації про надані їй відпустки, компенсації за невикористані відпустки при звільненні, нарахований дохід за видами, фактично відпрацьовані дні, тимчасову непрацездатність. Листом від 25.12.2013р. №594.ЮО.31225 з додатком відповідач надав позивачці необхідну інформацію. 12.02.2014р. [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про надання їй інформації про надані їй відпустки, компенсації за невикористані відпустки при звільненні, нарахований дохід за видами, фактично відпрацьовані дні, тимчасову непрацездатність. Листом від 11.03.2014р. №042.ДСН.40311 з додатком відповідач надав позивачці запитувану інформацію. Достовірність встановлених обставин підтверджується поясненнями позивачки та представників сторін, наданими у справу учасниками процесу копіями трудової книжки позивачки, копіями листів від 25.12.2013р. №594.ЮО.31225 та від 11.03.2014р. №042.ДСН.40311 з додатками. Положеннями ст.4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до вимог ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з вимогами ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Положеннями ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до положень підпункту 2.2.12 пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України 13.01.2004р. №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за №114/8713, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять до оплати за невідпрацьований час оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних(основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей,у розмірах, передбачених законодавством. Так як має місце різне визначення заробітної плати, дане в КЗпП України, Законі України «Про оплату праці», Інструкції зі статистики заробітної плати, з урахуванням положень ст.4 КЗпП України суд вважає переважним визначення, надане в Кодексі законів про працю України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так як суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових)відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей не визначені як заробітна плата ст.94 та главою 7 Кодексу законів про працю України, за поясненнями позивачки як фахівця з бухгалтерії про те, що на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, суд вважає заслуговуючим на увагу посилання відповідача у його запереченні на позов та заяві про застосування позовної давності, що такі компенсації не відносяться до заробітної плати, має місце пропуск позивачкою встановленого ч. 1 ст.233 КЗпП України строку для звернення з позовом до суду. Крім того, слід зазначити те, що аналогічної позиції підтримується Вищий адміністративний суду України, яка викладена у постанові від 17.10.2013 року у справі №К/9991/24477/12, відповідно до якої приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України не поширюються на правовідносини з приводу компенсації за невикористану відпустку, оскільки компенсація за невикористану відпустку не відноситься до складу заробітної плати. Під час розгляду справи суд з'ясовував причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду, проте ні позивач ні представник позивача не навели поважних причин пропуску строку. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки працівникам, які мають дітей та компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки (за сумісництвом) слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності передбаченої ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку, суд вважає дані вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається із матеріалів справи, на момент звільнення відповідач здійснив виплату сум, належних позивачці при звільненні, які він вважав за потрібне нарахувати. Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Приймаючи до уваги те, що у стягненні грошової компенсації за невикористані відпустки позивачці було відмолено, суд приходить до висновку, що під час звільнення з позивачкою був проведений повний розрахунок, а тому у задоволенні даних вимог слід також відмовити.

Outcome: dismissed