Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», у вимогах позову просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором №272 про надання поворотної безпроцентної фінансової допомоги від 20.12.2016 в сумі 78500,00 грн., а також витрат на оплату судового збору. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено, що 20.12.2016 між сторонами було укладено договір №272 про надання поворотної безпроцентної фінансової допомоги, за яким [PERSON] позичила Державному підприємству «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» грошові кошти у сумі 218500,00 грн. з кінцевим терміном їх повернення до 12 календарних місяців. На підтвердження отримання відповідачем таких коштів позивач представила копію платіжного доручення №783 від 26.12.2016 за яким відповідач переказав позивачу 140000,00 грн. в рахунок повернення поворотно-фінансової допомоги згідно договору №272 від 20.12.2016. Відтак позивач вважає, що Державне підприємство «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» не виконує належним чином та в повному обсязі свої зобов`язання та борг не повертає, а сума заборгованості на момент звернення до суду складає 78500,00 грн. Не погоджуючись із позовом представник відповідача подав відзив у якому вказав, що ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» заперечує позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, виходячи з того, що в позові позивачка дублює повністю п.2.4 Договору щодо способів передачі коштів Відповідачу, але не уточнює яким саме способом відбувалася передача грошових коштів від позикодавця (позивача) до позичальника (відповідача), адже кожен із способів відповідним чином документується. Вважав, що якщо така передача коштів відбувалася через банк, то позивач повинна надати банківську виписку, а якщо через касу то - прихідний ордер (корінець), однак таких документів суду не надано. Зазначає, що на час укладення Договору №272 відповідач був повністю платоспроможний, а отримання фінансової допомоги від фізичної особи Статутом не передбачено. Посилався на те, що усі договори на підприємстві в період укладання правочину (щодо спірних правовідносин) візувались юристами, головним бухгалтером, економістом, але Договір №272 складено без узгодження цими працівниками. Просив суд звернути увагу що повернення позивачці частини фінансової допомоги відбулось через 5 днів після підписання договору, а відтак у відповідача є сумніви, що якщо комбінат був неплатоспроможний, яким чином з`явились кошти на повернення боргу позивачці. Відповідач вважає, що Договір №272 від 20.12.2016 мав характер фіктивного з метою заволодіння коштами відповідача, на адміністративній посаді в якого на той час була позивач. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, що викладені у позові та просив їх задовольнити. Представник відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, що наведені у відзиві. Провадження у справі зупинялося до вирішення іншого спору (справа №344/22123/19, провадження №2/344/718/21), а в подальшому сторони в судове засідання не прибули, сторона позивача прохала про задоволення позовних вимог та не заперечувала щодо розгляду без їх участі, а представник відповідача будучи належним чином повідомленим про дату та час судового слухання в засідання не прибув. Відтак з урахуванням того, що сторони брали участь у судових засіданнях, висловлювали свою позицію з приводу даного спору, то суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отож заслухавши пояснення, дослідивши позовну заяву, відзив, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20.12.2016 між сторонами по справі було укладено договір №272 поворотної безпроцентної фінансової допомоги, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.5-6). У відповідності п. 1.1. даного договору - в порядку та на умовах, визначених даним Договором, Позикодавець зобов`язаний надати Позичальнику поворотну безпроцентну фінансову допомогу у розмірі 218 500,00 (двісті вісімнадцять тисяч п`ятсот) гривень, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в терміни, передбачені в даному Договорі. Згідно пункту 2.4. договору - передача Позикодавцем суми грошових коштів, передбаченої п. 2.1. даного Договору, Позичальнику здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника з особового або іншого рахунку Позикодавця або шляхом внесення грошових коштів до каси Позичальника. На підтвердження отримання Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» таких коштів позивач [PERSON] представила суду копію платіжного доручення №783 від 26.12.2016 за яким Державне підприємство «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» переказало позивачу 140000,00 грн. в рахунок повернення поворотно-фінансової допомоги згідно договору №272 від 20.12.2016. В подальшому, 24.04.2019, позивач звернувся до відповідача з листом-претензією, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 7-8) щодо повернення невиплаченої суми боргу за договором поворотної безпроцентної фінансової допомоги. З наданого представником відповідача суду виписки по руху коштів відповідача за період з 01.12.2016 по 31.12.2016 випливає лише факт перерахування 26.12.2016 грошових коштів в сумі 140000,00 грн. відповідачем в адресу позивача на підставі договору №272, проте не вказано, що відбувається повернення частини боргу, а не всієї його суми, а окрім того немає жодного підтвердження щодо поступлення коштів за договором поворотної безпроцентної фінансової допомоги від 20.12.2016 від позивача в адресу відповідача. З приводу наведеного суд вказує таке. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу положень ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. У відповідності до пп. 14.1.257 ПК України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Договір про поворотну фінансову допомогу згідно до правової позиції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику є договором позики, що підтверджується листами ДФСУ від 12.03.2016 р. № 5314/6/99-99-19-02-02-15, від 18.04.2016 р. № 8645/6/99-99-19-02-02-15, від 25.01.2017 р. № 1420/6/99-99-13-02-03-15, від 03.04.2017 р. № 6839/6/99-99-13-02-03-15. Порядок укладання договору позики регулюється нормами § 1 глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1. ст. 1047 ЦК України). Отже, сторонами договору позики можуть бути будь-які особи, зокрема юридичні особи, фізичні особи - підприємці та фізичні особи - громадяни, і як позикодавцем, так і позичальником може виступати як юридична, так і фізична особа, обмежень щодо цього в законодавстві немає. Як передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 1049 ЦК України ). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. 1051 ЦК України). Аналізуючи викладене в своїй сукупності суд приходить до наступного висновку. Наявність у позивача оригіналу договору позики разом із оригіналами документів, які підтверджують факт передачі грошових коштів від позивача до відповідача згідно з положенням ч.3 ст.545 ЦК України свідчила б про неповернення боргу відповідачем і була б підставою для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором. Договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передачі грошей, тому в даному конкретному випадку недостатньо, щоб сторони просто домовилися про умови договору, а важливо, щоб при цьому відбулася фактична передача грошових коштів і тільки після цього у сторін виникають взаємні права й обов`язки за договором. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Судова практика виходить з презумпції, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, а якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством, а для підтвердження проведення таких операцій можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Так, при укладенні договору позики з юридичною особою, як стороною договору, фактом підтвердження передачі грошей буде касовий ордер (квитанція до прибуткового касового ордера), платіжне доручення (з позначкою банку про виконання і зазначенням у призначенні платежу того, що кошти перераховано на підставі договору позики), виписка банку, акт приймання-передачі тощо. При цьому, з огляду на наявну судову практику (ухвала Верховного Суду України від 18.08.2010 у справі № 6-15715св09, ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.01.2011 р. у справі № 6-2742св10) вбачається, що розписку( як документ, що підтверджує фактичну передачу грошових коштів) може замінити і сам договір. Так, в ухвалі ВСУ від 18.08.2010 зазначено, що посилання касаційної скарги на те, що додаткові угоди не містять вказівки про те, що гроші передані позичальнику в момент нотаріального посвідчення договору, та відсутні розписки про отримання цих грошей, є безпідставними, оскільки з умов договору вбачається, що гроші передані, а відсутність письмової розписки про отримання грошей не свідчить про те, що пункт договору є недійсним, тому що письмова розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики, якщо окремо договору не укладалось. В той же час таке твердження є допустимим в даній цивільній справі у випадку якщо під час укладення договору в тексті договору сторони підтвердили, що грошові кошти, які зазначені в договорі поворотної фінансової допомоги були передані до, або під час підписання договору його сторонами. Однак такого зі змісту договору не вбачається, а оригіналів документів, як самого договору, так і первинних фінансових документів, що підтверджують реальність його виконання суду до матеріалів справи не надано і для огляду в судовому засіданні не представлено. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним, а якщо судом встановлено отримання позичальником меншої кількості грошей або "родових" речей, ніж вказано в договорі, спірний договір вважається укладеним на фактично одержану позичальником кількість грошей або речей, визначених родовими ознаками. В той же час не встановивши в судовому порядку під час розгляду в іншій справі підстав вважати спірний правочин неукладеним з моменту його підписання сторонами (справа №344/22123/19, провадження №2/344/718/21), у суду під час розгляду даної справи відсутні достатні правові підстави вважати встановленими факти реального виконання спірного правочину його сторонами і відсутність таких фактів не спростовуються матеріалами справи, а саме по собі не доведення в судовому порядку ініційованого стороною спору щодо визнання оспорюваного правочину неукладеним з моменту його підписання сторонами в іншій судовій справі (справа №344/22123/19, провадження №2/344/718/21) не спричиняє «автоматичного» задоволення спору у цій справі, що розглядається. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Не зважаючи на стверджування сторонами суду, що їм відомі їхні права та обов`язки, сторона позивача не надала суду доказів, які б підтверджували покликання в обґрунтування позовних вимог. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), у постанові від 20 лютого 2019 року зазначив : «Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.». Аналізуючи зміст договору від 20.12.2016 вбачається, що позивач мав внести на поточний рахунок відповідача, або до каси підприємства відповідача протягом 5 (банківських) днів, починаючи з 20.12.2016 безпроцентної фінансової допомоги в розмірі 218500,00 грн. Проте з матеріалів справи не вбачається жодного підтвердження щодо виконання позивачем цього свого невід`ємного обов`язку передачі за договором про надання поворотної безпроцентної фінансової допомоги іншій стороні предмету позики визначеної у такому договорі та у визначеному договором розмірі, а надані копії документів в підтвердження заявлених позовних вимог суд в їх сукупності оцінює критично, а відтак і не вбачає достатніх правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Розподіл судових витрат слід провести в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed