Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати договір кредиту № 380/497/08-А від 22.02.2008 року, укладений між громадянкою України [PERSON] та Публічним акціонерним товариством « Укрсоцбанк». Позовні вимоги обґрунтовує тим, що умови оспорюваного кредитного договору суперечать нормам Цивільного кодексу України та актам цивільного законодавства. Зокрема вказує, що у кредитних договорах 1, 2 відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил визнані обов'язковими. Зазначає, що відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредиту, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Крім того, вважає, що додатковою угодою № 1 до Кредитного договору 1 та Кредитним договором 2 відповідач включив положення, які відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався, які суми на які рахунки зараховувались невідомо. На підставі наведеного просив визнати кредитний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, вказавши, що позивач був ознайомлений з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, про що свідчить його підписи у документах про попередній розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, юні формації про умови кредитування фізичних осіб на придбання нових автомобілів в салоні, в договорі кредиту, договорі відновлювальної кредитної лінії, договорі застави. Враховуючи викладене вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним спірного кредитного договору, оскільки кредитний договір містить усі необхідні умови, зокрема встановлено фіксовані відсоткові ставки на період дії договору, розмір кредиту ьа графік погашення кредиту, при укладені договору дотримано всіх передбачених законом умов. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 380/497/08-А на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 27052,00 доларів США на оплату придбаного автомобіля Mitsubishi GRANDIS 2.4. на строк до 21.02.2015 року, зі сплатою 10,50% річних Встановлено, що того ж дня між цими ж сторонами було укладено договір про внесення змін до договору кредиту. Відповідно до п. 2 договору «3.3.17. протягом строку дії цього договору здійснювати страхові платежі відповідно до страхового тарифу встановленого в розмірі 6.46% на умовах визначених договором страхування № К380-010/08/СТ, укладеного 22 лютого 2008 року з ВАТ НАСК «ОРАНТА», що зазначений в п. 3.3.3 цього договору, в повному обсязі та у встановлені таким договором страхування строки». 22.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредитної відновлювальної лінії № 380/498/08-АКрЛ, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит на здійснення страхових платежів за договором добровільного страхування транспортного засобі в межах ліміту в сумі 10922,00 грн., зі сплатою 15,00 % річних строк до 21.11.2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання 22.02.2008 року між сторонами було укладено договір застави майна № 380/237/08-3А, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Кравцовим О.В., згідно умов якого в якості забезпечення виконання своїх зобов'язань позивачем передано в заставу транспортний засіб Mitsubishi GRANDIS, д.н.з. [NUMBER]. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За вимогами ч. 3 ст. 267 ЦК України представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про застосування позовної давності, оскільки кредитний договір №380/497/08-А було укладено у 22.02.2008 році, з умовами якого позивач був ознайомлений, проте звернувся до суду зі спливом 3 річного терміну. 18.06.2015 року позивач подала до суду заяву, в якій просила поновити [PERSON] строк звернення з даним позовом, проте оскільки, причини пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не обґрунтовані та не підтвердженні належними доказами, суд вважає доцільним відмовити в задоволенні заяви позивача. Крім того, статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідач свої зобов'язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі, що не заперечувалось позивачем. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придання продукції у розмір та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно ч.1 ст.215, ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Згідно частин 2, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ст.ст. 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір та додаткові угоди до нього підписані уповноваженими особами та скріплені гербовими печатками. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Як вбачається зі змісту вищезазначеного кредитного договору та додаткових угод, [PERSON] було проінформовано про всі їх істотні умови, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі та угодах, й позивач [PERSON] засвідчив, що зміст умов кредитування йому зрозумілий. За таких обставин власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору та додаткових угод та здійсненні напису щодо ознайомлення з їх умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного кредитного договору на момент його укладення та протягом його виконання. Відповідно до п. 1.1., 1.1.1. та 2.4.1. договору кредиту, а також п. 1.1.1 та 2.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії вбачається, що повича був обізнаний з порядком погашення щомісячних платежів та сукупною вартістю кредиту. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до відповідача з пропозиціями про внесення змін та доповнень до даного договору, що свідчить про її згоду з усіма умовами спірного договору. Таким чином, при підписанні кредитного договору та додаткових угод всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору та додаткових угод були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства та навмисне введення позивача в оману, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження порушення відповідачами вимог законодавства при укладенні кредитного договору та додаткових угод. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідача порушені його права та інтереси, а тому суд вважає відсутніми підстави для визнання кредитного договору недійсними. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі у їх сукупності, враховуючи необґрунтований пропуск позивачем строку позовної давності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому в позові слід відмовити.

Outcome: dismissed