Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до військової частини [NUMBER] про компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат. Позов мотивує тим, що рішенням військового місцевого суду Ужгородського гарнізону від 25.06.2004 року стягнуто на його користь компенсацію замість речового майна в сумі 2184,59 грн, витрати на відрядження у сумі 330,62 грн, польові гроші у сумі 90,00 грн. Дане рішення виконане 22.06.2015 року, у зв`язку з чим в порядку Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» просить стягнути з відповідача вказану компенсацію з урахуванням індексу інфляції у розмірі 11082,95 гривень. Відповідач подав до суду відзив, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не обґрунтовано строків невиконання рішення суду, військова частина [NUMBER] визнана стороною виконавчого провадження лише в 2014 році, тобто вказаного зобов`язання у відповідача до 2014 року не було, тому відсутнє несвоєчасне виконання рішення суду. Також вказує на те, що вказані виплати до доходів, визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не відносяться. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від уповноваженого представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Також заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч.2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~ За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з\~частиною 1\~ст.20\~Цивільного\~кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Військового місцевого суду Ужгородського гарнізону від 25 червня 2004 року присуджено до стягнення з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість речового майна в сумі 2184,59 гривень; витрати на відрядження у сумі 330,62 грн, польові гроші у сумі 90 грн. На виконання вказаного рішення 15.11.2013 року Ужгородським міськрайонним судом видано дублікат виконавчого листа, згідно з яким рішення суду набуло законної сили 21 листопада 2013 року. Згідно з даними листа з 1 листопада 2012 року фінансування військової частини [NUMBER] припинено, вона зарахована на фінансове забезпечення до військової частини [NUMBER] . На підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 листопада 2014 року замінено боржника у виконавчому провадженні ВП №42809100, відкритого на виконання дубліката виконавчого листа №308/19592/13 від 04.02.2014 з військової частини [NUMBER] на його правонаступника військову частину [NUMBER] . З виписки по картковому рахунку [NUMBER] , належному [PERSON] , вбачається, що 22.06.2015 останньому зараховано оплату грошової компенсації в замін речового майна, відрядження, польові на загальну суму 2592,16 гривень. Згідно з наданого позивачем розрахунку визначення суми грошової компенсації замість речового майна, витрат на відрядження та польових грошей з урахуванням інфляції за період з 1 липня 2004 року по 22 червня 2015 року сума розрахунку з урахуванням індексу інфляції складає 11082,95 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. Нормативно-правовою підставою для задоволення позову позивачем зазначено норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Так відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії;\~ заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (день звільнення з військової служби) держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Разом з\~тим,\~згідно з\~п.\~1.1\~ Положення\~ про\~порядок виплати\~грошового забезпечення\~військовослужбовцям Збройних\~Сил України,\~затвердженого \~Наказом Міністра\~оборони України\~05.03.2001\~N\~75\~в редакції\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносини\~до окладів\~грошового утримання\~належать оклади\~за військовим\~званням та\~посадові оклади. Додаткові види грошового забезпечення включають підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, одноразові й щомісячні винагороди, морське грошове забезпечення, матеріальні та грошові допомоги і премію. Таке грошове забезпечення виплачується військовослужбовцям: - які займають посади в органах військового управління, об`єднаннях, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), - які навчаються у військових навчальних закладах, - які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників). З п.28 Положення про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 1998 р. N 1135 вбачається, що військовослужбовцям (особам), які звільняються з військової служби в запас виплачується грошова компенсація за належне їм до одержання у місяці звільнення речове майно. Аналізуючи вказані норми законодавства можна зробити висновок, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби. Тобто підставою для нарахування такої компенсації є якраз факт припинення військової служби. Відповідно до цього, дані конкретні правовідносини між сторонами не є трудовими, а відтак і покликання позивача на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-43цс14, в даному конкретному випадку, є безпідставним. За таких\~обставин суд, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача як безпідставних. Не підлягає задоволенню також і клопотання представника відповідача про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення прав відповідача і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed