Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду із позовом до [PERSON], Перещепинської передвижної механізованої колони-16 «Облміжколгосбуду», третя особа: Новомосковська районна державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу будинку № 80, розташованого по вул. Запорізькій в смт. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, в частині продажу квартири № 2, яким просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ПМК № 16 та [PERSON], посвідчений 24.03.1994 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою, зареєстрований в БТІ 24.03.1994 року за реєстровим № 2629-17, а саме в частині, що стосується квартири [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що в 1981 році її батькові [PERSON] на склад сім'ї із 3-х осіб була виділена квартира [ADDRESS], житловою площею 32,9 кв.м., загальною площею 51,9 кв.м, оскільки батько працював стропальником в Перещепинській передвижній механізованій колоні -16 «Облміжколгосбуду». 03.05.1983 року її батько трагічно загинув в результаті нещасного випадку на виробництві в цьому ж ПМК-16. Вказана квартира, загальною площею 51,9 кв.м., з відповідною частиною вбиральні Г, входу в погріб Е, сараю Ж, огорожі ?, 1-3, на земельній ділянці площею 1075 кв.м. держфонду, була приватизована нею та її мамою - [PERSON] на підставі наказу керівника Перещепинської передвижної механізованої колони -16 «Облміжколгосбуду», за № 20 від 12.08.1996 року, і їм було видане свідоцтво про право власності на житло на підставі рішення Новомосковської районної ради від 22.08.1996 року, зареєстрованого в КП Новомосковському МБТІ 22.08.1996 року за реєстровім № 774 - 3. Її мати [PERSON] померла [INFO], після смерті якої позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом про прийняття її ? частини житлової квартири № 2, в шлакоблочному будинку, що знаходяться в смт. Перещепине, Новомосковського району Дніпропетровської області, по вул. Запорізька, 80, розташованої на земельній ділянці площею 1075 кв.м. держфонду, за рішенням Перещепинської селищної Ради від 01.08.1996 року № 250, тому з цього моменту вона стала єдиним повноправним власником квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вона постійно користувалася своєю квартирою, але в березні 2013 року до неї звернулася відповідач [PERSON], яка повідомила, що ця квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу з ПМК-16 від 24.03.1994 року. Так, позивачка дізналася, що в інвентаризаційній справі будинку № 80, по вул. Запорізькій в м. Перещепине Новомосковського району, договору між ПМК-16 та [PERSON] не існує, а є договір купівлі-продажу між ПМК № 16 та [PERSON], посвідчений 24.03.1994 року Новомосковського районною державною нотаріальною конторою, зареєстрований в БТІ 24.03.1994 року за реєстровим № 2629-17. [PERSON] стверджує, що [PERSON] не могла придбати весь будинок, оскільки остання проживала в квартирі № 1 цього будинку і на той момент вона (позивачка) разом з мамою проживали постійно в квартирі № 2 цього ж будинку. У відповідності до оспорюваного договору купівлі-продажу між ПМК-16 та [PERSON] житлова площа будинку, складає всього 66,2 кв.м, яку і отримала [PERSON], тому вона не придбала весь будинок, а придбала лише його частину, а саме квартиру № 1, оскільки площа всього будинку складає 118,1 кв.м. Окрім того позивачка [PERSON] зверталася до [PERSON], яка вказана в договорі купівлі-продажу в якості представника ПМК-16, яка позивачці повідомила, що вона не була присутня під час підписання договору і такий договір вона не підписувала, що ставить під сумнів весь договір купівлі-продажу, але позивачці достатньо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, оскільки, як їй стало відомо, відповідач зареєструвала цей договір в 2012 році в КП Новомосковському МБТІ, тому виходить, що вона стала власником всього будинку. [PERSON] з цим не згодна, оскільки вважає це порушенням її права як власника на квартиру № 2. Позивачка також наголошує на тому, що реєстраційний номер оспорюваного договору в БТІ значиться, як №2629-17, який вказаний в договорі як номер реєстраційного посвідчення, виданого 02.03.1994 року на ПМК-16, а у відповіді начальника КП НМБТІ ДОР Нероди Д.М., на адвокатський запит, цей же № 2629-17 вказаний, як реєстраційний номер БТІ від 24.03.1994 року на ім'я [PERSON], що ставить під сумнів дійсності договору купівлі-продажу будинку і його дійсної реєстрації. [PERSON], яка користувалася квартирою № 1, знала про права [PERSON] та права її покійної матері на квартиру № 2, тому тут виявляється омана, під час вкладання договору як з боку ПМК-16, так і з боку покупця чи помилка нотаріуса під час посвідчення договору. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити, надавши пояснення з приводу обставин викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили суд в його задоволенні відмовити, зазначивши, що відповідно до спірного договору, [PERSON] придбала цілий будинок. Яким чином в подальшому була здійснена приватизація частини житлового будинку позивачкою та її матір'ю, відповідачу не відомо, однак своєї провини в цьому вона не вбачає. Представник відповідача - Перещепинської пересувної механізованої колони -16 «Облміжколгоспбуду» в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, надавши заяву, якою просив розглянути справу у свою відсутність (а.с.38). Суд, вислухавши сторін, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. За договором купівлі-продажу від 24.03.1994 року жилого будинку, розташованого у с. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області по вул. Запоріжська, 80, укладеному між Перещепинською передвижною механізованою колоною-16 «Облміжколгосбуду» (продавцем) та [PERSON] (покупцем), зареєстр. за № 2-604, остання придбала цілий житловий будинок А, шлакоблочний, житловою площею 66,2 кв.м.. з надвірними побудовами: сарай - літня кухня Б, нужники В, Г, погріб Д, сарай - літня кухня Ж, сарай З, навес И, сарай Л, огорожа 1-6, водоколонка К, погріб 2 у в [ADDRESS], розташовані на земельній ділянці, площею 1090 з земель держфонду по рішенню Перещеписької сільської Ради від 29.12.93 року № 389 (а.с.26-27). Як видно з дослідженої в судовому засіданні інвентарної справи на зазначене домоволодіння (два томи), вона була заведена на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] (том 1), і на момент укладення оспорюваного договору це було ціле домоволодіння з єдиною вищезазначеною адресою. Крім того, як видно із зазначеної інвентарної справи, станом на 01.11.1992 року ціле домоволодіння складалося з двох квартир - 1 і 2, які мали по 3 жилі кімнати і площі: загальну - 52,6 і 44,1 кв.м та житлову 33,3 і 32,9 кв.м, відповідно, (а.с.3-об інвентарної справи, том 1). Тобто, якщо скласти житлові площі обох квартир (33,3 кв.м. та 32,9 кв.м), загальна житлова площа будинку, розташованого в [ADDRESS], станом на момент укладення спірного договору купівлі-продажу складала 66,2 кв.м., що відповідає площі, зазначеній у спірному договорі купівлі-продажу. З чого суд приходить до висновку, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24.03.1994 року, укладеному між Перещепинською передвижною механізованою колоною-16 «Облміжколгосбуду» (продавцем) та [PERSON] (покупцем), зареєстр. за № 2-604, остання придбала цілий житловий будинок А, шлакоблочний, житловою площею 66,2 кв.м.. з відповідними надвірними побудовами. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засідання, договір, укладений між Перещепинською передвижною механізованою колоною-16 «Облміжколгосбуду» (продавцем) та [PERSON] (покупцем), який є предметом спору, його сторонами не оспорювався. Посилання позивача на той факт, що Перещепинська передвижна механізована колона-16 «Облміжколгосбуду» (продавець) не мала права відчужувати весь будинок, суперечать вищезазначеним нормам закону про те, що сторони є вільними в укладені договору і власник розпоряджається належним йому майном на власний розсуд. Дійсно, судом встановлено і не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, той факт, що на момент укладення спірного договору позивач з матір'ю мешкали в квартирі [ADDRESS], однак вимог про те, що наявність зареєстрованих осіб в житловому приміщенні будь-яким чином перешкоджає власнику нерухомого майна укладати відносно цього майна цивільно-правові угоди, законодавство, яке діяло на той час, не містило. А тому, з цих підстав, договір не може бути визнано недійним. Не можуть бути прийняті судом і посилання представника позивача [PERSON] на ст.ст. 229-230 ЦК України (правові наслідки правочину, чиненого під впливом помилки та правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), оскільки відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ст.229 ЦК); якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним (ст.230 ЦК). З аналізу вищезазначених норм можна зробити висновок про те, що вони стосуються безпосередньо сторін правочину, однак позивач стороною договору, який є предметом розгляду, не була, а сторонами правочину, як зазначалося вище, даний договір не оспорювався. Крім того, як зазначає Пленум ВСУ в своїй Постанові від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п.20, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Доказів наявності умислу в діях будь-кого зі сторін договору, який є предметом позву, в порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, суду не надано. Таким чином, і з цих підстав, договір визнанню недійсним не підлягає. Посилання представника позивача на той факт, що [PERSON] не підписувала договір, який є предметом позову (до речі [PERSON] була допитана в судовому засіданні і підтвердила дану обставину) судом оцінюються критично, оскільки, по-перше, договір посвідчений нотаріально, а тому суд призюмує, що державним нотаріусом встановлювались особи та перевірялись їх повноваження під час підписання договору (в усякому разі доказів, які б спростовували дану обставину суду не надано), а, по-друге, належність підпису певній особі може бути встановлено виключно висновком почеркознавчої експертизи, однак дане клопотання в судовому засіданні не заявлялось. Судом безумовно приймається до уваги той факт, що, суду надано копію розпорядження органу приватизації № 20 від 12.08.1996 року, відповідно до якого [PERSON] Перещепинською передвижною механізованою колоною-16 «Облміжколгосбуду» була виділена квартира [ADDRESS] (а.с.11). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим на підставі рішення Новомосковської районної ради від 22.08.1996 року, зареєстрованим в КП Новомосковському МБТІ 22.08.1996 року за реєстровім № 774 - 3, квартира [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Згідно копії Витягу про державну реєстрацію прав КП «Новомосковське міське БТІ» ДОР» № 36508307 від 03.12.2012 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності /БН/ 22.08.1996 року / Пересувна механізована колона № 16 (а.с.13). З наданої суду копії свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], вбачається, що [PERSON] та [PERSON] отримали в спадок ? частини житлової квартири № 2, в шлакоблочному будинку, житловою площею 32,90 кв.м., загальною площею 51,90 кв.м., з відповідною частиною вбиральні Г, входу в погріб Е, сараю Ж. огорожі, ? 1-3, що знаходяться в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 1075 кв.м. держфонду, за рішенням Перещепинської селищної Ради від 01.08.1996 року № 250, що стверджується й довідкою БТІ від 09.12.1996 року за № 2803 від 09.12.1996 року (а.с.14, 15). Однак, на переконання суду, в даному випадку виникає питання щодо правомірності приватизації частини будинку [ADDRESS], яка відбулася в 1996 році, оскільки, як видно з досліджених в судовому засіданні доказів (зокрема договору купівлі-продажу, який є предметом спору), на момент приватизації квартири [ADDRESS], власником цілого житлового будинку [ADDRESS], вже не була Перещепинська передвижна механізована колона-16 «Облміжколгосбуду», оскільки остання відчужила цілий житловий будинок ще в 1994 році [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.42). Але, враховуючи той факт, що позовних вимог з цього приводу сторонами заявлено не було, а відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи виключно в межах позовних вимог, дане питання судом не розглядалося. Зокрема, згідноп.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 N 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В даному випадку, ані позивач, ані її матір, спадкоємцем якої вона є, не були сторонами спірного правочину. Таким чином, суд приходить до переконання про те, що дані позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні у якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак їх свідчення не спростовують обставин, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні також були досліджені копії квитанцій щодо оплати комунальних послуг, які також не спростовують обставин, встановлених в судовому засіданні, оскільки факт того, що родина відповідача постійно мешкала у спірному приміщенні, сторонами не заперечувався (а.с.29-24) Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed