Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області звернувся до суду з позовом до [PERSON], Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ТОВ «Агросвіт плюс» про визнання наказів незаконними, договорів оренди землі недійсними, скасування їх реєстрації, покладення зобов'язання на відповідача. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме- у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з вимогами ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (від 14.10.2014 № 1697-VII в редакції Закону від 02.07.2015 №578-VIII, далі - Закон), прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з вимогами ч.2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/9 (п.2, 3 Резолютивної частини): - під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», зазначеним у частині другій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади; - під представництвом прокуратурою України інтересів держави в господарському суді за змістом ст. 131-1 Конституції України та ст. 45 ЦПК України треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Ці дії включають подання прокурором до суду загальної юрисдикції позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави. Статтею 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» до національних інтересів відносяться життєво важливі матеріальні, інтелектуальні і духовні цінності Українського народу як носія суверенітету і єдиного джерела влади в Україні, визначальні потреби суспільства і держави, реалізація яких гарантує державний суверенітет України та її прогресивний розвиток. Суб'єктами забезпечення національної безпеки є також органи прокуратури України. За приписами ст.ст. 13, 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв'язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Використання прав власності на землю не може завдавати шкоду правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Отже, в основі інтересу держави (національного, суспільного інтересу) лежить потреба у здійсненні дій, спрямованих на охорону землі як національного багатства. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Поряд із цим, інтерес держави (національний, суспільний інтерес) у вказаній сфері суспільних відносин полягає у дотриманні розпорядником та суб'єктом господарювання відповідно конституційних обов'язків здійснювати повноваження щодо реалізації прав на землю Українського народу та користуватися природними об'єктами права власності народу виключно відповідно до вимог Закону. У даному випадку порушення інтересу держави (національного, суспільного інтересу) відбулося внаслідок ігнорування сторонами договору встановленого на законодавчому рівні порядку розпорядження земельною ділянкою в силу прагнення отримати земельну ділянку за спрощеною, пільговою процедурою без проведення земельних торгів та без проведення нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, яка, в силу закону є обов'язковою при визначенні розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, що спричинило шкоду фінансовим інтересам держави, у вигляді ненадходження коштів до бюджету. Крім того, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Оспорювані накази видано Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області. Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 10.09.2014 №442 утворено Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, реорганізувавши Державне агентство земельних ресурсів України шляхом перетворення. Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 03.03.2015 №21. Згідно п.п.13 п.4 Положення вказане управління, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території Харківської області. З огляду на вищевикладене відповідачем у справі є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. При цьому у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції (згідно ст. 122 Земельного кодексу України орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, тобто відповідач), у зв'язку з чим звертаючись із даним позовом, прокурор набуває статусу позивача. Зазначив, що пред'являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму повернення спірної землі у відання держави. Про наявність суспільної проблеми свідчить той факт, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення були незаконно надані в оренду для ведення фермерського господарства. Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у відання держави земельних ділянок, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. У ході вивчення правомірності передачі в оренду земельних ділянок, розташованих на території Дергачівського району, Дергачівською місцевою прокуратурою встановлено, що наказами Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №№ 3991-СГ - 3994-СГ від 01.12.2015 [PERSON] надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду 4 земельних ділянок орієнтовною площею 96,0000 га (13, 0000 га, 42, 0000 га, 22, 0000 га та 19, 0000 га), розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. У подальшому наказами ГУ Держгеокадастру у Харківській області №№ 1505-СГ - 1508-СГ від 03.03.2016 затверджено проекти землеустрою щодо відведення 4 земельних ділянок та надано [PERSON] в оренду 4 земельні ділянки загальною площею 91, 1924 га (12,3613 га, 20,3701 га, 41,0106 га та 17,4504 га), за кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. На виконання зазначених наказів між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та [PERSON] 19.05.2016 укладено 4 договори оренди вказаних земельних ділянок площею 91,1924 га (12,3613 га, 20,3701 га, 41,0106 га та 17,4504 га), за кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, строком на 7 років, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.08.2016 за №№ 15917014, 15916609, 15917455 та 15915760. Крім цього, наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області №4168-СГ від 18.05.2016 внесено зміни до наказів ГУ Держгеокадастру №№ 1505-СГ - 1508-СГ від 03.03.2016, відповідно до яких строк оренди з 7 років змінено на 20 років. Відповідно до п.2 вищевказаних договорів оренди земельних ділянок в оренду передаються земельні ділянки державної власності, землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства (п.14). Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Рішеннями ХІІ сесії VІІ скликання №№ 279-41, 280-42, 281-43, 282-44 від 13.12.2016 затверджено технічні документації з нормативної грошової оцінки 4 земельних ділянок, що надані в оренду [PERSON] Так, відповідно до висновку ПП «Перспектива-Земля» нормативна грошова оцінка земельних ділянок складає: 609 715,58 грн., 529514,59 грн., 379315,11 грн. та 1088397, 09 грн. Тобто загальна сума складає 2 606942, 37 грн. Крім цього встановлено, що наказами ГУ Держгеокадастру у Харківській області №№ 8773-СГ, 8774-СГ, 8775-СГ та 8776-СГ від 05.09.2016 [PERSON] надано згоду на передачу 4 земельних ділянок в суборенду. На виконання вказаних наказів [PERSON] передала на підставі договорів в суборенду вищевказані земельні ділянки ТОВ «Агросвіт Плюс» строком на 19 років. Вказані накази прийнято з порушенням вимог ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство». Поряд із цим згідно даних Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - фермерське господарство не створено та запис про його реєстрацію відсутній. Враховуючи викладене, [PERSON] від Головного управління фактично отримала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не для ведення фермерського господарства, а для іншої підприємницької діяльності, оскільки вона не створила фермерське господарство, не здійснила його реєстрацію та у подальшому надала в суборенду ТОВ «Агросвіт Плюс». Крім іншого, [PERSON] одержала в оренду для створення фермерського господарства 4 (чотири) земельні ділянки загальною площею 91,1924 га. При цьому остання не обґрунтувала у заявах необхідності одержання землі такої значної площі з урахуванням можливості її обробітку, не вказала перспектив діяльності фермерського господарства, наявності в неї техніки для обробітку землі, не зазначила кількість членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне одержання земельних ділянок. Вказаний факт свідчить про те, що остання не проводить діяльність на наданих їй земельних ділянках. Тобто фактично законна мета оренди земельних ділянок не досягається, законні сподівання [PERSON] на здійснення майнового права - оренду землі - не виникли, не існують та такі сподівання вважаються непрактичними у своїй реалізації. З огляду на положення ст.ст. 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч.2, 3 ст. 134 цього Кодексу. Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону). Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство». Так, згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Отже, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України «Про фермерське господарство»). Крім того, Закон України «Про фермерське господарство» передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови. З огляду на зазначене при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 11.05.2016 у справі №6-2903цс15 та від 18.05.2016 у справі №6-248цс16. Отже, відповідачами не було дотримано встановленого законом порядку отримання земельних ділянок, ГУ Держгеокадастру не пересвідчилося в дійсності волевиявлення [PERSON] на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Крім того, відповідно до частини сьомої статті 7 Закону № 973-IV земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. При цьому, [PERSON] отримала для ведення фермерського господарства чотири окремі земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які розташовані в різних місцях. За таких обставин оспорюваний договір оренди суперечить вимогам Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство». За приписами статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Враховуючи, що земельні ділянки передані з порушенням вимог ст.ст. 122, 123, 134 Земельного кодексу України та ст.ст. 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», тобто незаконно, накази Головного управління Держземагенства у Харківській області підлягають визнанню незаконним та скасуванню, оскільки згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ст.31 Закону України «Про оренду землі»: на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст.34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Також слід відмітити, що суборенда - договір, відповідно до якого одна сторона зобов'язується передати індивідуально визначене майно, орендарем якого вона вже є, у користування або володіння іншій особі (суборендатору). Суборенда є похідним договором, тому умови договору оренди у своїй основі залишаються чинними та не можуть бути порушені. Договір суборенди не може перевищувати строку договору оренди. У разі укладення договору суборенди орендар продовжує виконувати свої обов'язки за договором оренди і несе відповідальність за дії суборендаря. До договору суборенди застосовуються ті ж правила, що і до договору оренди, крім випадків, що передбачені законодавством. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Таким чином, у зв'язку з недодержанням сторонами в момент вчинення правочинів встановленого законом порядку надання спірної земельної ділянки в оренду - є підстави визнати недійсними договори оренди земельних ділянок. Просить визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №№ 3991-СГ, 3992-СГ, 3993-СГ та 3994-СГ від 01.12.2015 про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення в оренду 4 земельних ділянок орієнтовною площею 96,0000 га (13, 0000 га, 42, 0000 га, 22, 0000 га та 19, 0000 га), розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №№1505-СГ, 1506-СГ, 1507-СГ та 1508-СГ від 03.03.2016 про затвердження документації із землеустрою та надання в оренду земельних ділянок [PERSON], визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 19.05.2016, укладені між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та [PERSON], площею 17,4504 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 20,3701 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,3613 (кадастровий номер [NUMBER]) та площею 41,0106 га (кадастровий номер [NUMBER]), що розташовані за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та скасувати державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, визнати недійсними договори суборенди земельних ділянок від 11.08.2016, укладені між [PERSON] та ТОВ «Агросвіт Плюс», площею 17,4504 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 20,3701 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,3613 (кадастровий номер [NUMBER]) та 41,0106 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташовані за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та скасувати їх державну реєстрацію, стягнути судовий збір. Від позивача- керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №№ 3991-СГ, 3992-СГ, 3993-СГ та 3994-СГ від 01.12.2015 про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення в оренду 4 земельних ділянок орієнтовною площею 96,0000 га (13, 0000 га, 42, 0000 га, 22, 0000 га та 19, 0000 га), розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №№1505-СГ, 1506-СГ, 1507-СГ та 1508-СГ від 03.03.2016 про затвердження документації із землеустрою та надання в оренду земельних ділянок [PERSON], визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 19.05.2016, укладених між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та [PERSON], площею 17,4504 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 20,3701 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,3613 (кадастровий номер [NUMBER]) та площею 41,0106 га (кадастровий номер [NUMBER]), що розташовані за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та скасувати державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, визнати недійсними договори суборенди земельних ділянок від 11.08.2016, укладені між [PERSON] та ТОВ «Агросвіт Плюс», площею 17,4504 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 20,3701 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,3613 (кадастровий номер [NUMBER]) та 41,0106 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташовані за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та скасувати їх державну реєстрацію, зобов'язати [PERSON] повернути земельні ділянки площею 17,4504 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 20,3701 га (кадастровий номер [NUMBER]), площею 12,3613 (кадастровий номер [NUMBER]) та 41,0106 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташовані за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області У судовому засіданні представник позивача Сірик В.В. позов підтримала повністю, надала пояснення аналогічні тим, що містить позовна заява. Представник відповідача - ТОВ «Агросвіт Плюс» Муха А.І. позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Пояснив, що наказами Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №№ 3991-СГ - 3994-СГ від 01.12.2015 [PERSON] надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду 4 земельних ділянок орієнтовною площею 96,0000 га (13, 0000 га, 42, 0000 га, 22, 0000 га та 19, 0000 га), роз ташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. У подальшому наказами ГУ Держгеокадастру у Харківській області №№ 1505-СГ - 1508-СГ від 03.03.2016 затверджено проекти землеустрою щодо відведення 4 земельних ділянок та надано [PERSON] в оренду 4 земельні ділянки загальною площею 91, 1924 га (12,3613 га, 20,3701 га, 41,0106 га та 17,4504 га), за кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. На виконання зазначених наказів між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та [PERSON] 19.05.2016 укладено 4 договори оренди вказаних земельних ділянок площею 91,1924 га (12,3613 га, 20,3701 га, 41,0106 га та 17,4504 га), за кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, строком на 7 років, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.08.2016 за №№ 15917014, 15916609, 15917455 та 15915760. Крім цього, наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області №4168-СГ від 18.05.2016 внесено зміни до наказів ГУ Держгеокадастру №№ 1505-СГ - 1508-СГ від 03.03.2016, відповідно до яких строк оренди з 7 років змінено на 20 років. Відповідно до п.2 вищевказаних договорів оренди земельних ділянок в оренду передаються земельні ділянки державної власності, землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства (п.14). Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Рішеннями ХІІ сесії VІІ скликання №№ 279-41, 280-42, 281-43, 282-44 від 13.12.2016 затверджено технічні документації з нормативної грошової оцінки 4 земельних ділянок, що надані в оренду [PERSON] Крім цього, встановлено, що наказами ГУ Держгеокадастру у Харківській області №№ 8773-СГ, 8774-СГ, 8775-СГ та 8776-СГ від 05.09.2016 [PERSON] надано згоду на передачу 4 земельних ділянок в суборенду. На виконання вказаних наказів [PERSON] передала на підставі договорів в суборенду вищевказані земельні ділянки ТОВ «Агросвіт Плюс» строком на 19 років. Оскаржувані накази та договори укладено у суворій відповідності до вимог чинного законодавства України. Відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог ст. 7 Закону [PERSON] подала до ГУ Держгеокадастру у Харківській області заяву, в якій зазначено необхідні реквізити та документи. Відповідно до вимог ст.7 Закону України „Про фермерське господарство" та Земельного Кодексу України не заборонено надавати в оренду для ведення фермерського господарства різні земельні ділянки. Крім того , не вимагається надавати громадянам , які просять в оренду земельні ділянки , надавати докази про наявність у власності сільськогосподарської техніки або інших засобів обробітку землі. Оскаржувані накази ГУ Держгеокадастру у Харківській області не містять прохання або рішення про надання земельної ділянки вказаного розміру єдиним масивом. Відповідно до наказів ГУ Держгеокадастру у Харківській області встановлено розмір кожної окремої земельної ділянки, кожна із яких розміром 20,3701 га, 17, 4504 га, 41,0106 га, 12.3613 га відповідно. Отже, матеріали справи не містять даних, що [PERSON] просила надати дозвіл на виготовлення проектної документації на земельну ділянку єдиним масивом розміром загальної сукупності вищевказаних земельних ділянок. Крім того, Закон «Про фермерське господарство» не містить застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, як і не містить обмежень щодо кількості таких ділянок. Вважає помилковим висновок прокурора про незаконність спірного рішення із підстав ненадання [PERSON] при поданні документів для отримання земельних ділянок доказів створення фермерського господарства, оскільки відповідно до ст. 8 Закону фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладання договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації. У позові не зазначено, чиї саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені цим наказом, скасування якого він вимагає, не наведено жодної невідповідності оскаржуваного наказу актам діючого цивільного законодавства, тому ГУ Держгеокадастру у Харківській області при прийнятті оскаржуваних рішень у формі Наказів, діяв в межах повноважень та відповідно до закону, а тому підстав для визнання вищевказаних документів незаконним та їх скасувань немає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, згідно заяви проти позову заперечує, просить справу розглядати без її присутності, що суд вважає за можливе. Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області у судове засідання не з'явився, згідно заяви позов не визнає, просить справу розглядати без його участі, що суд вважає за можливе. Заслухавши представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наступне. Наказами начальника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №№ 3991-СГ - 3994-СГ від 01.12.2015 [PERSON] надано дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення в оренду 4 земельних ділянок орієнтовною площею 96,0000 га (13, 0000 га, 42, 0000 га, 22, 0000 га та 19, 0000 га), розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. У подальшому наказами ГУ Держгеокадастру у Харківській області №№ 1505-СГ - 1508-СГ від 03.03.2016 затверджено проекти землеустрою щодо відведення 4 земельних ділянок та надано [PERSON] в оренду 4 земельні ділянки загальною площею 91, 1924 га (12,3613 га, 20,3701 га, 41,0106 га та 17,4504 га), за кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. На виконання зазначених наказів між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та [PERSON] 19.05.2016 укладено 4 договори оренди вказаних земельних ділянок площею 91,1924 га (12,3613 га, 20,3701 га, 41,0106 га та 17,4504 га), за кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], у тому числі рілля із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, розташованих за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, строком на 7 років, які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.08.2016 за №№ 15917014, 15916609, 15917455 та 15915760. Крім цього, наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області №4168-СГ від 18.05.2016 внесено зміни до наказів ГУ Держгеокадастру №№ 1505-СГ - 1508-СГ від 03.03.2016, відповідно до яких строк оренди з 7 років змінено на 20 років. Відповідно до п.2 вищевказаних договорів оренди земельних ділянок в оренду передаються земельні ділянки державної власності, землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства (п.14). Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Рішеннями ХІІ сесії VІІ скликання №№ 279-41, 280-42, 281-43, 282-44 від 13.12.2016 затверджено технічні документації з нормативної грошової оцінки 4 земельних ділянок, що надані в оренду [PERSON] Крім цього, встановлено, що наказами ГУ Держгеокадастру у Харківській області №№ 8773-СГ, 8774-СГ, 8775-СГ та 8776-СГ від 05.09.2016 [PERSON] надано згоду на передачу 4 земельних ділянок в суборенду. На виконання вказаних наказів [PERSON] передала на підставі договорів в суборенду вищевказані земельні ділянки ТОВ «Агросвіт Плюс» строком на 19 років. Оскаржувані накази та договори укладено у суворій відповідності до вимог чинного законодавства України. З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів. Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. Як передбачено ч.ч.1,2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, далі - Закон) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Стаття 7 Закону визначала обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац 2 частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»). Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог ст. 7 Закону [PERSON] подала до ГУ Держгеокадастру у Харківській області заяву, в якій зазначено необхідні реквізити та документи. Відповідно до вимог ст.7 Закону України „Про фермерське господарство" та Земельного Кодексу України не заборонено надавати в оренду для ведення фермерського господарства різні земельні ділянки. Крім того , не вимагається надавати громадянам , які просять в оренду земельні ділянки , надавати докази про наявність у власності сільськогосподарської техніки або інших засобів обробітку землі. Позивач помилково трактує зміст цього Закону, що ГУ Держгеокадастру у Харківській області мав надати [PERSON] земельну ділянку єдиним масивом, оскільки такий висновок не ґрунтується на цій нормі Закону. Крім того, позивач безпідставно мотивує порушення закону при прийнятті рішення ГУ Держгеокадастру про надання [PERSON] єдиної земельної ділянки для ведення фермерського господарства, оскільки це не відповідає наявним у справі доказам. Так, оскаржувані накази ГУ Держгеокадастру у Харківській області не містять прохання або рішення про надання земельної ділянки вказаного розміру єдиним масивом. Відповідно до наказів ГУ Держгеокадастру у Харківській області встановлено розмір кожної окремої земельної ділянки, кожна із яких розміром 20,3701 га, 17, 4504 га, 41,0106 га, 12.3613 га відповідно. Отже матеріали справи не містять даних, що [PERSON] просила надати дозвіл на виготовлення проектної документації на земельну ділянку єдиним масивом розміром загальної сукупності вищевказаних земельних ділянок. Крім того, Закон «Про фермерське господарство» не містить застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, як і не містить обмежень щодо кількості таких ділянок. Позовні вимоги та їх обґрунтування сформовані таким чином, що порушують загальновідомий принцип свободи договору та вільної реалізації громадянином України своїх прав. Вказане твердження сформовано за результатами аналізу Приписів статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України, якими визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, як це передбачається вимогами ст. 627 УК України. Своє волевиявлення на укладання договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. За положеннями ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 своєї постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. За ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням викладеного ТОВ «АГРОСВІТ ПЛЮС» вважає, що в матеріалах справи відсутні факти, якими позивач обґрунтовував вимоги. Необгрунтованим також є висновок позивача про незаконність спірного рішення із підстав ненадання [PERSON] при поданні документів для отримання земельних ділянок доказів створення фермерського господарства, оскільки відповідно до ст. 8 Закону фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладання договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації. Отже висновок про порушення ст.7 Закону «Про фермерське господарство» не відповідає дійсності. Окрім того, позивачем не зазначено, чиї саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені цим наказом, скасування якого він вимагає. Таким чином, ГУ Держгеокадастру у Харківській області при прийнятті оскаржуваних рішень у формі наказів діяв в межах повноважень та відповідно до закону, а тому підстав для визнання вищевказаних наказів незаконними та їх скасування немає. Враховуючи викладене, не можна визнати незаконними та скасувати оскаржувані накази, за яким [PERSON] затверджено документацію із землеустрою, оскільки вони є похідною від перших наказів про надання дозволу на розробку документації із землеустрою Також не можна твердити про недійсність укладених у зв'язку із цими рішеннями договорів оренди спірних чотирьох земельних ділянок, оскільки останні укладені з урахуванням чинного законодавства та інших підстав їх недійсності прокурор не навів. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава гарантує захист прав на землю, тобто наявних у особи і дійсних прав на землю, зареєстрованих у встановленому законом порядку, а також встановлює способи такого захисту. Згідно ч.1 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок , що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки. Підстави примусового припинення права на земельну ділянку саме у судовому порядку передбачено статтею 143 Земельного Кодексу у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. За приписами ст. 2 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Окрім того, у справі «Меллахер та інші проти Австрії» 1989 року Європейський суд звернув увагу на те, що право укладати угоди на оренду є складовою частиною права використання нерухомого майна і, таким чином, є аспектом права на володіння цією власністю. Згідно з п.1 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном в значенні ст. 1 Протоколу першого вважається законне і обґрунтоване очікування отримання майна або майнового права по договору, підписаного з органом публічної влади. У рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Верховний Суд України у постанові від 14.03.2007 на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства». У той же час у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Посилаючись у своїй позовній заяві на ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачем не вказано, яким саме актам цивільного законодавства суперечить зміст оскаржуваного договору оренди землі та в чому саме виражаються такі суперечності, чиї саме та які інтереси держави і суспільства, його моральні засади, порушує зміст оскаржуваного прокуратурою договору оренди землі, оскільки тільки наявність усіх перелічених складових є обов'язковою підставою для визнання правочину недійсним. При цьому прокуратурою не надано й жодних доказів щодо порушення відповідачами інтересів держави, а зазначені в позовній заяві порушення закону мають виключно формальний характер, що жодним чином не впливає та не зачіпає матеріальних чи будь-яких інших інтересів як держави, так і інших осіб. Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються Законом України «Про фермерське господарство» та вимоги [PERSON] та ТОВ «АГРОСВІТ ПЛЮС» були виконані. Таким чином, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed