Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

20.02.2015 року позивач звернувся до суду з названим позовом та просив ухвалити рішення, яким скасувати наказ Міністерства культури України № 88/0/17-15 від 05.02.2015 року «Про звільнення [PERSON].»; визнати його трудові відносини на посаді директора ДП «Одеський державний цирк» фактично триваючими та поновити його на займаній посаді. Свої вимоги мотивував тим, що з лютого 2012 року він займав посаду директора Державного підприємства «Одеський державний цирк». Проте позивач зазначає, що 06.02.2015 року на підприємство надійшла факсограма наказу №88/0/17-15 від 05.02.2015 року про звільнення його з посади керівника Державного підприємства «Одеський державний цирк» в зв'язку із закінченням контракту. Позивач зазначає, що був найгрубішим чином порушений порядок вивільнення працівника за ініціативи власника або уповноваженого органу, передбачений ст. 40, 47, 49-2, 116 КЗпП України, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Також надав письмові пояснення до позову, в яких вказував на те, що розрахунок при звільненні з ним було проведено не своєчасно та не в повному обсязі так як він виконував свої обов'язки до 24 березня 2015 року, а розрахунок був проведений лише 10 квітня 2015р., що є порушенням вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, однак, з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до суду не звертався. Представник відповідача Міністерства культури України у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надавши суду письмові заперечення та документи. Третя особа - виконуючий обов'язки директора Державного підприємства «Одеський державний цирк» [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору. Суд, дослідивши докази та матеріали справи, заслухавши доводи сторін, доходить до висновку про те, що позов [PERSON] слід залишити без задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 08 лютого 2012 року на підставі наказу Міністерства культури України № 105/0/17-12 позивача [PERSON] було призначено на посаду директора Державного підприємства «Одеський державний цирк». Того ж дня, 08 лютого 2012 року між Міністерством та [PERSON] було укладено трудовий контракт № 512, відповідно до якого останній призначається на посаду директора Державного підприємства «Одеський державний цирк» терміном на 3 (три) роки з 08 лютого 2012 року по 07 лютого 2015 року. Пунктом 5.2.1 Контракту передбачено, що його дія припиняється після закінчення строку дії контракту. Крім того, слід зазначити, що пролонгація дії трудових відносин зазначеним контрактом передбачена не була. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. 25.11.2014 року у зв'язку із тим, що наближався термін закінчення дії Контракту, Міністерство адресувало позивачу лист № 848/0/42-14, яким попередило про цю подію та просило надати інформацію у формі звіту щодо підсумків роботи за пунктами 2.1.1-2.2.21 розділу 2 «Обов'язки та права сторін» зазначеного контракту. 28.01.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Віце - прем'єр - міністра України - Міністра культури України Кириленко В.А. з проханням укласти з ним контракт на новий термін. Проте, Наказом Міністерства культури України від 05.02.2015 року № 88/0/17-15 [PERSON] 07 лютого 2015 року було звільнено з посади директора Державного підприємства «Одеський державний цирк», згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. 06 лютого 2015 року позивачу було направлено лист № 57/8/42-15 з проханням терміново з'явитись до відділу кадрової роботи та державної служби Мінкультури для отримання своєї трудової книжки. Однак, ані 06 лютого, ані 09 лютого позивач до Міністерства не з'явився, про що були складені відповідні Акти, копії яких наявні в матеріалах справи. 10 лютого 2015 року факсимільним зв'язком на номер Цирку було направлено лист Міністерства № 62/8/42-15 щодо здійснення розрахунків з [PERSON] та надання копії внутрішнього наказу ДП «Одеський держаний цирк» щодо його звільнення. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати копію наказу про звільнення з роботи у день звільнення працівника існує лише у разі звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В інших випадках звільнення, копія наказу надається на вимогу працівника. Зважаючи на те, що звільнення позивача відбулося у зв'язку із закінченням строку дії Контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП, тобто, це є інший випадок звільнення, при якому Міністерство не зобов'язане видавати копію наказу у день звільнення. 11 лютого 2015 року наказом Міністерства культури України № 105/0/17-15 було призначено [PERSON] виконуючим обов'язки директора Державного підприємства «Одеський державний цирк» з 11 лютого 2015 року до призначення керівника Підприємства, з посадовим окладом згідно штатного розпису. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що звільнення відбулось незаконно, так як з 06 лютого 2015 року він знаходився на лікарняному, на підтвердження цього надав листок непрацездатності Серії АГЕ № 506806. Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Суд не приймає до уваги твердження позивача, що порушення відповідачем вимог закону про звільнення його з роботи в період перебування на лікарняному, так як норми трудового законодавства про недопустимість звільнення працівника з роботи в період його тимчасової непрацездатності, визначені ч.3 ст.40 КЗпП України, поширюються лише на ті випадки, коли розірвання трудового договору проводиться за ініціативою адміністрації. Більш того п. 2.1.17 Контракту передбачено, що Керівник, в даному випадку позивач, зобов'язується інформувати Міністерство про свою тимчасову відсутність, починаючи з першого дня її виникнення, з вказівкою особи, на яку покладено виконання обов'язків Керівника. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що в день виходу на лікарняний позивач не повідомив належним чином Міністерство про свою тимчасову відсутність, а лише зателефонував 10 лютого 2015 року, більш того копій листків непрацездатності на підтвердження факту хвороби до Міністерства не надав. Отже, виходячи з того, що при укладенні строкового трудового договору Позивач та Міністерство узгодили припинення трудового договору саме у вказаний у ньому строк під час його підписання, перебування його на лікарняному з 06 лютого 2015 року не перешкоджало виданню наказу про звільнення 05 лютого 2015 року, а лише зобов'язує адміністрацію оплатити його. Також слід зазначити, що не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що розрахунок по заробітній платі здійснений не в повному обсязі, а саме без врахування лікарняного і фактично відпрацьованого часу. Як вбачається з довідки № 68 від 03.06.2015 року [PERSON] був проведений розрахунок заробітної плати по 07.02.2015 року, лікарняного листка Серії АГЕ № 506806 з 06.02.2015 року по 12.02.2015 року та компенсація за невикористану відпустку тривалістю 76 календарних днів, вказані грошові кошти були перераховані на банківську картку. Щодо несвоєчасного нарахування та виплати позивачеві усіх належних йому при звільненні виплат, слід зазначити наступне. Як вбачається зі Статуту цирку, керівництво його діяльністю здійснюється директором, який самостійно вирішує усі питання діяльності закладу, зокрема, несе відповідальність за дотримання трудового законодавства та за організацію бухгалтерського обліку. Отже, суд приходить до висновку про те, що відповідач як орган управління майном, не несе відповідальності за зобов'язаннями цирку, а позивач не є працівником центрального апарату Міністерства і заробітну плату в центральному апараті Міністерства не отримував. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В порушення даних норм, позивач не надав належним та допустимих доказів того, що його звільнення було незаконним, а також не надано доказів того, що розрахунок по заробітній платі здійснений не в повному обсязі. Разом з тим, слід зазначити, що вимоги позивача про визнання його трудових відносин на посаді ДП «Одеський державний цирк» фактично триваючими не підлягають задоволенню через те, що, як було встановлено у судовому засіданні, його перебування на вказаній посаді в період з 13 лютого 2015 року по 24 березня 2015 року було незаконним. Саме з цього приводу заступник Міністра Карандєєв Р.В. звертався (лист № 92/11/61-15 від 23 лютого 2015 року) до Генеральної прокуратури України з проханням провести відповідну перевірку для встановлення наявності складу злочину, передбаченого кримінальним законодавством України в діях [PERSON], а також працівників Одеського цирку, які виконували розпорядження останнього. Також пунктом 2.1.20 Контракту чітко передбачено, що у разі припинення дії (розірвання) цього контракту, Керівник зобов'язується дотримуватися Процедури звільнення керівників підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління Міністерства культури України, затвердженої наказом Міністерства від 03.05.2006 року № 248/0/16-06, що позивачем зроблено не було. Більш того в судовому засіданні позивач сам підтвердив той факт, що на теперішній час він жодного відношення до Цирку не має. Відповідно до ст. 235 КЗпП України поновлення на роботі можливо у випадку звільнення працівника без законної підстави. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника, згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Враховуючи, що звільнення позивача відбулось відповідно до положень чинного законодавства, позивачем не доведені позовні вимоги, обставини, на які позивач посилається як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, позивачі звільняються від сплати судового збору.

Outcome: dismissed