Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ "Укрсиббанк", у якій просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11385128000 від 22.08.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем. В обґрунтування позову, зазначив, що 22 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який перейменований в ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11385128000. Вважає укладений договір є недійсним, з наступних підстав. Банком у момент укладення спірного договору не було дотримано обов'язкових вимог, передбачених Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року та Законом України «Про захист прав споживачів». Пунктом 1.3 Кредитного договору, встановлено, що нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначає, що з даного пункту не зрозуміло, як саме здійснюється нарахування відсотків за Кредитним договором, що означає метод «факт/360» і як здійснюється нарахування відсотків за даним методом. А відтак, із змісту п. 1.3 Кредитного договору не можливо визначити стосовно якого саме порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами сторони досягли згоди при підписанні договору. Відсутність у Кредитному договорі, умов, що чітко та зрозумілого визначають порядок видачі кредитних коштів та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а відтак недосягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов даного Кредитного договору, порушує вимоги ст. 203, 215, 638, 1056, 1048 ЦК України, а також вимоги ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що банк повинен був повідомити позивача про умови договору. Позивачу не надавалась інформація щодо умов договору. Також, банк не виконав вимоги п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Позивач не бачив сукупну вартість кредиту, його не було попереджено, що всі ризики несе він. Курс валюти збільшився. Договір був укладений під впливом омани, відповідач не надав інформації про умови кредитування, чим ввів позивача в оману. Банк письмово не повідомив позивача про умови, що є обов'язковими. Також, зазначила, що кредитний договір підписувався позивачем, у з умовами при підписанні ознайомився. Договір був укладений добровільно. Доказами того, що договір був укладений під впливом омани є те, що не було надано інформації про сукупну вартість кредиту та відсоткова ставка склала не 15%, а 15,2%. Щодо коливання курсу валюти, то банк повинен був повідомити позивача, що всі ризики несе споживач. Якщо б позивач знав всі умови, то такий бо договір не підписував. Представник відповідача проти позиву заперечувала, пояснила, що позивач добровільно звернувся до банку для отримання кредитних коштів. Він ознайомився зі змістом кредитного договору та підписав його. Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснено, що до відносин, яки регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать зокрема ті, що виникають з договорів, у тому числі про надання кредиту. Судом встановлено, що 22.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який перейменований в ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11385128000. Відповідно до п.1.1. Договору, Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті долари США в сумі 9000,00, що дорівнює еквіваленту 43584,20 грн. за курсом НБУ на день ухвалення договору. Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Згідно до п.1.3.1. Договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 15,00 % річних. Пунктом 1.3.3. Договору встановлено, що нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Як вбачається з п.7.13 договору про надання споживчого кредиту №11385128000 від 22.08.2008 року, сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору , підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням договору отримав від банку інформаційний лист згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, як вбачається з вказаного вище пункту договору, банк, тобто відповідач, надав клієнту, тобто позивачу, перед укладанням кредитного договору інформацію щодо умов кредитування, а саме щодо мети кредитування, суми кредиту, забезпечення за кредитом, строку кредитування, процентної ставки, враховуючи валюту кредитування, погашення кредиту, в тому числі дострокового, комісійних платежів та обов'язкового страхування. Тобто, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформаційний лист згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту на поточні потреби, при цьому мав право вибору та був вільним в його укладенні, у разі незгоди з умовами договору міг його не укладати, але натомість позивач підписав його і підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з тексту оспорюваного договору в ньому викладено всі істотні умови, в тому числі предмет договору, строки та порядок кредитування, в тому числі погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність позичальника, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором, забезпечення зобов'язання. Таким чином, при укладанні кредитного договору сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Тому суд вважає, що посилання позивача на те, що форма та зміст оспорюваного договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, яке регулює питання кредитних взаємовідносин не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору, тощо. Відповідно до п.3.4.5 кредитного договору сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток№2). Графік розрахований на дату підписання договору. У випадку виникнення будь-яких змін, за ініціативою сторони та/або сторін, та/або на підставі законодавства України, та/або умов договору, графік може бути змінений шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового (часткового або повного) погашення кредиту за ініціативою позичальника, новий графік не розраховується. Тому суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника на те, що відповідачем позивачу не було надано інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, оскільки такі посилання не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час укладання зобов'язань за договором несе споживач, надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу тощо. Як вже зазначалося вище у рішенні суду, банк перед укладанням договору надав позичальнику інформаційний лист згідно до вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», що засвідчено підписом позивача у вказаному договорі. Тому посилання позивача та його представника щодо ненадання інформації про валютні ризики та методики для визначення валютного курсу також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Стосовно посилання представника позивачу у судовому засіданні, що при укладанні оскаржуваного договору позивач був введений в оману, оскільки банк не надав інформацію про умови кредитування, суд зазначає наступне. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 214 ЦК України). Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Вирішуючи питання про визнання договору недійсним, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року (далі -Пленум). Так, п. 21 Пленуму визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. На підтвердження обставин, що оскаржуваний кредитний договір був укладений внаслідок обману, а також, що при укладанні оскаржуваного договору позивач був введений в оману, оскільки банк не надав інформацію про умови кредитування, позивачем та його представником не надано. Однак, позивачем та представником не наведено жодних обставин, стосовно яких його введено в оману при укладанні кредитного договору та прихованні інформації про кредит. Тому суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, укладеного між сторонами 22.08.2008 року, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed