Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа - Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на ? частину квартири, в якій просила визнати за нею -[PERSON] право власності за набувальною давністю на ? частку квартири [ADDRESS], яка складається з: 3 - х житлових кімнат площею 29,1 кв.м. ( 1 - площею 5,4 кв.м., 2 - площею 17,3 кв.м., 3 - площею 6,4 кв.м.), кухні площею 7,1 кв.м., коридору - площею 4,0 кв.м., передпокою - площею 4,8 кв.м. (загальна площа квартири - 45.0 кв.м., житлова площа - 29,1 кв.м.). В обґрунтування позовної заяви, позивач вказала на те, що спірна квартира [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 листопада 1996 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 8\\218-96 від 04.11.1996 року, зазначена квартира належала на праві приватної власності [PERSON], який є чоловіком позивача свекрусі - [PERSON], синові - [PERSON], та позивачу в рівних частках. Право власності було зареєстроване в Дніпропетровському МБТІ в реєстрову книгу за № 90 п-56. [INFO] помер син позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], видане 27 серпня 2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 5816. [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 16 травня 2014 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 3596. Після смерті чоловіка та сина, позивач отримала 29 грудня 2014 року в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі свідоцтво про спадщину на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за реєстром № 2-1616. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частку спадкової квартири 29.12.2014 року за адресою: [ADDRESS]. 13 травня 2004 року [PERSON] - свекруха позивача, виїхала на постійне місце проживання до Німеччини. [INFO] свекруха позивача - [PERSON] - померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане 14 березня 2006 року відділом ЗАГСу м. Мюнстер за № 669\\2006. Відповідно довідки КП «ДМБТІ» № 2156 від 16.02.2018 року за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/4 частку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1996 року. 13 березня 2018 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину спірної квартири, що належала [PERSON], померлій [INFO], спадкоємцем якої був її син - [PERSON], який в 6-ти місячний строк після смерті матері заяви до нотаріальної контори не подавав і з нею за однією адресою не був зареєстрований. Після смерті матері [PERSON] ніхто з її дітей заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали. Спадкоємцем своєї свекрухи [PERSON] позивач не є, а тому успадкувати за нею ? частину квартири, не має підстав. Позивач вважає, що вона має право набути право власності на ? частину [ADDRESS] за набувальною давністю, так як після виїзду [PERSON] на постійне місце проживання до Німеччини, позивач зайняла і користується її кімнатою площею 6,4 кв.м., де знаходиться її спальне місце і особисті речі. З цього часу позивач та її чоловік регулярно сплачували комунальні послуги за всю квартиру, у тому числі і за кімнату [PERSON], заборгованості за користування газом, водою, електроенергією, теплопостачанням не було. На протязі 14 років позивач з чоловіком декілька разів робили поточні ремонти у квартирі, у тому числі і в кімнаті площею 6,4 кв.м., яку раніше займала - [PERSON] Відповідачі є спадкоємцями власника спірної частки квартири, так як вони є доньками померлої [PERSON], які спадщину за померлою матір'ю не прийняли, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, які в ній зазначені. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, кожна окремо, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовну заяву [PERSON] просили задовольнити. Представник третьої особи - Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 листопада 1996 року Виконкомом міської ради народних депутатів, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (арк.с.10). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 30 грудня 1975 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (арк.с.13). У шлюбі у сторін народився син - [PERSON] (арк.14). Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 16 травня 2014 року [PERSON] помер [INFO] (арк.с.11). Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 27 серпня 2013 року [PERSON] помер [INFO] (арк.с.12). [PERSON] видано свідоцтво по право на спадщину за законом від 29 грудня 2014 року, з якого вбачається, що спадщина складається з ? частини квартири [ADDRESS], житлова площа квартири 29,1 кв.м., загальна площа квартири 45,0 кв.м., квартира в цілому складається з: 1- передпокій, 2,7 - кухні, 3 - коридор, 4,5,6 - житлові кімнати, в двоповерховому житловому будинку, що належали на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 04 листопада 1996 року, розпорядження № 8/218-96, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації і записано в реєстрову книгу за № 90п-56, з яких ? частина квартири належала [PERSON], ? частина належала його сину [PERSON], 1976 року народження, який помер [INFO], спадкоємцем якого був його батько [PERSON], що прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (арк.с.15). Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за [PERSON] зареєстровано право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS] (арк.с.16). Згідно інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради від 18.04.2018 року за № 5/5-50, відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, за адресою: [ADDRESS], наявна інформація про реєстрацію наступних осіб: [PERSON], 20.12.1914 року зареєстрована з 15.08.1957 року, з реєстраційного обліку знята 13.05.2004 року; [PERSON], [INFO], був зареєстрований з 07.12.1973 року, з реєстраційного обліку знятий 19.05.2014 року; [PERSON], [INFO], був зареєстрований з 16.11.1976 року по Ф-А матері, по паспорту з 12.02.1993 року, з реєстраційного обліку знятий 22.05.2001 року, знову зареєстрований з 08.04.2003 року до 08.04.2004 року, зареєстрований з 16.01.2007 року, з реєстраційного обліку знятий 03.09.2013 року; [PERSON], [INFO], зареєстрована з 13.05.1976 року по теперішній час (арк.с.17). Відповідно до свідоцтва про смерть (засвідчений переклад з німецької мови) № 669/2006, виданого 14 березня 2006 року, [PERSON], [INFO] померла [INFO] в м. Мюнстер (арк.с.21). Як вбачається з постанови державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. від 14.03.2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS], що належала [PERSON], померлій [INFO], спадкоємцем якої був її син [PERSON] - чоловік [PERSON] (арк.с.24). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON] (арк.с.31, 32). Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 12 березня 1963 року [PERSON], [INFO], є дочкою [PERSON] (арк.с.85). З повідомлення Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори від 05.07.2018 року № 2127/01-16 вбачається, що із заявою про відмову/прийняття спадщини після смерті [PERSON], до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа до майна померлої [PERSON] не відкривалась та свідоцтво про право на спадщину за законом/заповітом не видавалось (арк.с.81). Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За змістом вказаної норми набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, за умови, що володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Отже, задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Відповідно до ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного панування особи над майном для своїх потреб, згідно статті 344 ЦК України, моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності. Крім того, відповідно до п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказано, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння). В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] володіла та користувалася спірним майном, а саме ? частиною квартири [ADDRESS], з 1976 року, а також було підтверджено в судовому засіданні і свідками. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що у 1989 року вона переїхала до будинку [ADDRESS] На той час, там вже мешкала [PERSON], яка і на даний час постійно мешкає за зазначеною адресою, а отже безперервно володіє зазначеною частиною квартири. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила суду, що [PERSON] є її сусідкою, у будинку [ADDRESS] Натаріус [PERSON] мешкає з 1976 року і на даний час. Зазначивши, що остання добросовісно володіє майном, постійно сплачує всі комунальні послуги. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Відповідно до ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Подавши докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, так як право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] набуто правомірно, шляхом добросовісного відкритого, безперервного володіння нерухомим майном більше 10 років, що виразилось у відкритому проживанні у приміщенні квартири, догляді за квартирою, проведенні ремонту, сплаті комунальних послуг за неї. Тому, вимога позивача про визнання за нею права власності на ? частку квартири [ADDRESS], яка складається з: 3 - х житлових кімнат площею 29,1 кв.м. ( 1 - площею 5,4 кв.м., 2 - площею 17,3 кв.м., 3 - площею 6,4 кв.м.), кухні площею 7,1 кв.м., коридору - площею 4,0 кв.м., передпокою - площею 4,8 кв.м. (загальна площа квартири - 45.0 кв.м., житлова площа - 29,1 кв.м.). Суд також враховує, що вимога позивача про визнання за нею права власності за набувальною давністю на ? частину квартири [ADDRESS] повністю визнана відповідачами у справі, які просили суд позовні вимоги задовольнити. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved