Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», що є правонаступником ПрАТ «Київенерго», про визнання недійсним та скасування рішення комісії постачальника електроенергії, оформлене протоколом, за актом порушення ним споживання електроенергії. Мотивуючи свої вимоги тим, що він, як споживач, із відповідачем, як надавачем послуг з електропостачання, нежитлового приміщення [ADDRESS] , яке належить йому на праві приватної власності, перебувають у договірних відносинах на підставі укладеного договору від 21 березня 2005 року за № 60017. 24 березня 2017 року представниками ПрАТ «Київенерго» було складено акт про порушення Правила користування електричною енергією № 44163 щодо споживання ним як власником майна електроенергії, в якому зазначено, що споживач електроенергії порушив ст.ст. 26, 27 Закону України «Про електроенергетику» та п.п. 3.3., 3.31., 6.40, 10.2 Правил користування електричною енергією, а саме - «пошкоджена пломба електропередавальної організації, пломба має сліди механічного впливу, яка встановлена на ввідному комутаційному апараті № 70488555», в якому зазначено схему електропостачання та інші дані, й споживача або його уповноваженого представника запрошено на засідання комісії з розгляду складеного акту про порушення Правила користування електричною енергією на 12 квітня 2017 року. Зазначав, що при перевірці та огляді нежитлового приміщення працівниками ПрАТ «Київенерго» він не був присутній. За наслідками засідання комісії було прийнято рішення про відкладення його розгляду до проведення експертизи. Й 20 липня 2017 року ПрАТ «Київенерго» було проведено засідання комісії щодо розгляду акта про порушення Правила користування електричною енергією № 44163, за результатами якого прийнято рішення, оформлене протоколом№ 1280, яким споживачу [PERSON] нараховано до сплати 13 824 грн. 44 коп. - за несанкціоноване використання електричної енергії та 562 грн. 56 коп. - витрат, понесених ПрАТ «Київенерго», за проведення експертизи. Вважає, що акт складено з порушенням чинного законодавства, тому він є незаконним та протиправним, як і дії комісії щодо розгляду зазначеного акта, оформлене протоколом щодо нарахування йому до сплати 13 824 грн. 44 коп. - за несанкціоноване використання електричної енергії, яке просить скасувати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 07 квітня 2017 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та положення ЦК України щодо договорів про надання послуг, незаконність винесення рішення про порушення Правил користування електричною енергією. Представник відповідача Дуднік-Дубяняк Д .І., діючий на підставі довіреності від 05 червня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав за недоведеністю та безпідставністю й просив відмовити у їх задоволенні, вважаючи рішення комісії щодо розгляду акта про порушення Правила користування електричною енергією № 44163, оформлене протокол № 1280 від 20 липня 2017 року, яким споживачу [PERSON] нараховано до сплати 13 824 грн. 44 коп. - за несанкціоноване використання електричної енергії, законним. Відповідпачем надано відзив на позов. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Так, позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати протокол засідання комісії постачальника електроенергії ПрАТ «Київенерго» № 1280 від 20 липня 2017 року щодо розгляду акта про порушення Правил користування електричною енергією від 24 березня 2017 року № 44163 та визнати дії комісії ПрАТ «Київенерго» щодо розгляду зазначеного акта неправомірними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , як спозивач, із відповідачем ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», що є правонаступником ПрАТ «Київенерго», як надавачем послуг з електропостачання нежитлового приміщення [ADDRESS] , яке належить позивачу на праві приватної власності, перебувають у договірних відносинах на підставі укладеного між ними договору від 21 березня 2005 року за № 60017 (а.с. 7 - 11). 24 березня 2017 року представниками ПрАТ «Київенерго» було складено акт про порушення Правила користування електричною енергією № 44163 щодо споживання позивачем як власником майна електроенергії, в якому зазначено, що споживач електроенергії порушив ст.ст. 26, 27 Закону України «Про електроенергетику» та п.п. 3.3., 3.31., 6.40, 10.2 Правила користування електричною енергією, а саме - «пошкоджена пломба електропередавальної організації, пломба має сліди механічного впливу, яка встановлена на ввідному комутаційному апараті № 70488555» (а.с.15 - 16). 20 липня 2017 року ПрАТ «Київенерго» було проведено засідання комісії щодо розгляду акта про порушення Правила користування електричною енергією № 44163, за результатами якого складено протокол № 1280 від 20 липня 2017 року, яким споживачу [PERSON] нараховано до сплати 13 824 грн. 44 коп. за несанкціоноване використання електричної енергії та 562 грн. 56 коп. - витрат, понесених ПрАТ «Київенерго», за проведення експертизи (а.с. 19 - 20). Позивач вважає, що акт складено з порушенням чинного законодавства, тому він є незаконним та протиправним, як і дії комісії щодо розгляду зазначеного акта, оформлене протоколом щодо нарахування йому до сплати 13 824 грн. 44 коп. - за несанкціоноване використання електричної енергії, яке просить скасувати. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Складений працівниками електропостачальної організації акт та протокол про порушення ПКЕЕ є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання цих Правил, тому оскарження лише факту складення такого акта та протоколу, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений акт/протокол може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності цього акта. Такої позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, викладеної у постанові від 6 лютого 2019 року із аналогічних правовідносин. При цьому в ході розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач не звертався до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків за актом порушень, а тому право [PERSON] наразі жодним чином не порушене. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставною для відмови у задоволенні позовних вимог. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). При цьому суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. У зв`язку з наведеним, суд вважає, що наслідки розгляду цього позову не є порушенням права позивача на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки позивач має право на захист своїх прав в порядку цивільного судочинствазокрема щодо відшкодування відповідачем з нього матеріальних збитків й оспорювані ним протокол комісії та акт можуть бути визнані як доказ (із наданням їм відповідної оцінки судом під час вирішення такого спору. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсовати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: dismissed