Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] на підставі ч.1 ст.116 ЖК України, про зобов'язання [PERSON], [PERSON] і [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні власністю - 556/1000 ч. квартири [ADDRESS], та про скасування заходу забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS], застосованого ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 02.09.2004 року та зареєстрованого в Реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 06.09.2004 року за № 1280792, ухвали Центрального районного суду м.Одеси від 10.06.1996 року та зареєстрованого в Реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 06.11.2008 року за № 8156041, ухвали Центрального районного суду м.Одеси від 18.07.2002 року та зареєстрованого в Реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 16.12.2008 року за № 8298819, і ухвали Центрального районного суду м.Одеси від 18.07.2002 року та зареєстрованого в Реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 16.12.2008 року за № 8298837. Ухвалою суду від 12 березня 2014 року вказану позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про виселення, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні власністю та скасування заходу забезпечення позову у вигляді арешту - залишено без розгляду в частині вимог про зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні власністю та про скасування заходу забезпечення позову у вигляді арешту. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] на підставі ч.1 ст.116 ЖК України, позивач [PERSON] вказує, що відповідач не є власником згаданої квартири, а є тимчасовим мешканцем, що він має невживчивий характер, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, скандали, дебоші та бійки зі своєю співмешканкою та з сусідами по квартирі, тому він повинен бути виселений з цієї квартири. В судовому засіданні [PERSON], який є представником позивача [PERSON], підтримав позов, а [PERSON], який є представником відповідача [PERSON], не визнав позов і подав адресовані суду свої письмові заперечення проти позову та доповнення до заперечень проти позову, які приєднані судом до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представників сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установленою, що відповідач [PERSON] у 1996 році вселився в квартиру [ADDRESS] в якості члена сім'ї [PERSON], яка є матір'ю відповідача і колишнім власником 556/1000 ч. цієї квартири, та з вказаного часу відповідач постійно проживає в цій квартирі. Крім того, місце проживання відповідача в установленому законом порядку зареєстроване за адресою : [ADDRESS] з 1996 року і по теперішній час. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При вселенні [PERSON] в квартиру [ADDRESS], між ним і [PERSON], яка є колишнім власником 556/1000 ч. цієї квартири, не укладалось будь-яких угод про певний порядок користування приміщеннями цієї квартири. [INFO] померла [PERSON], яка є колишнім власником 556/1000 ч. квартири [ADDRESS], а теперішнім власником цього нерухомого майна є позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.02.2014 року за р.№ 104. За змістом ч.4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. Суд погоджується з доводами представника відповідача стосовно того, що підстави припинення житлових прав членів сім'ї, які не є співвласниками жилого приміщення, співпадають із підставами припинення сервітутних прав, тому заміна власника житла не тягне за собою припинення прав користування річчю у третіх осіб. Вирішуючи дану справу, суд також виходить з роз'яснень Верховного Суду України, які містяться в абз.5 п.53 Правових позицій від 01.12.1997 року, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, а саме, що не є підставою для виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), в тому числі і колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи (осіб), оскільки їх право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК). Аналогічні роз'яснення наведено Верховним Судом України також в абз.4 п.74 листа від 26.05.2001 р. „Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (розділ ХV „Житлове право"). В п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Більш того, позивач не надала суду будь-яких доказів на підтвердження існування обставин, які є підставою для виселення відповідача відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed