Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із вищевказаним позовом, яким просили визнати недійсними договори позики, укладені між [PERSON] та [PERSON] від 04.05.2011 року, 23.08.2011 року, 19.11.2011 року, 24.01.2012 року, визнати недійсними договори поруки, укладені між [PERSON], та [PERSON] від 10.12.2011 року, 10.12.2011 року, 19.11.2011 року, 24.01.2012 року. В обґрунтування позову посилалися на те, що вище укладені договори є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Так сума основного боргу становить 127 073 грн., а розмір усіх штрафних санкцій та пені за оспорюваними договорами, без врахування основної суми боргу становить 279 367 грн. 68 коп., що більше ніж у 2 рази перевищує суму основного боргу. Крім того, на момент укладення оспорюваних договорів [PERSON] вже мав укладені кредитні договори з Альфа - Банком, Акцент - Банком, ВТБ Банком та іншими Банками та здійснював погашення кредиту за цими договорами. Необхідність укладення оспорюваних та інших договорів, була зумовлена скрутним матеріальним становищем позивачів, оскільки трудова діяльність [PERSON] не була прибутковою, що підтверджується відповідними податковими документами. Також на утриманні [PERSON] знаходилася [PERSON], оскільки вона є пенсіонером і додаткових доходів не мала. На момент укладання договорів позивачі потребували медичного лікування, що було пов'язано з кардіологічним захворюванням та з вадами зору, що підтверджується відповідними довідками. Оскільки усі інші фінансові установи та приватні особи, до яких зверталися позивачі відмовляли у наданні позики та кредит, через вже наявні укладенні кредитні договори, вони вимушені були звернутися саме до [PERSON]. Укладання нових договорів, була зумовлена загрозою банкрутства [PERSON] та необхідністю погашення кредитних договорів. Позивачі зазначали, що договори позики від 23.08.2011 року, 19.11.2011 року, 24.01.2012 року були укладені на вимогу відповідача, у зв'язку з тим, що позивач не повернула у строк кошти за договором позики від 04.05.2011 року, тобто на момент укладення наступних договорів позики позивачі знаходилися у певній майновій залежності від відповідача. Таким чином, позивачі вважали, що мали місце тяжкі обставини для позивачів, що були зумовлені наявністю боргових зобов'язань, загрозою банкрутством, потребою у лікуванні, відмовою інших фінансових установ і приватних осіб у наданні позики та кредиту, що зумовило укладання договору на вкрай невигідних умовах. За відсутності зазначених тяжких обставин позивачі мали би можливість укласти договір позики чи кредиту з фінансовими установами або іншими приватними особами на більш вигідних умовах і не були би змушені звертатися до відповідача, та позивачі не вступали би у правові відносини з відповідачем. На підставі викладеного позивачі звернулися до суду із відповідним позовом. До судового засідання позивачі не з'явилися, проте присутня у судовому засіданні їх представник [PERSON], що діяла на підставі довіреності, копія якої знаходиться в матеріалах справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення та посилаючись на обставини викладені вище. До судового засіданні відповідач не з'явився, проте присутня його представник [PERSON], що діяла на підставі довіреності, копія якої знаходиться в матеріалах справи, заперечувала проти позовних вимог, просила суд відмовити в їх задоволенні, в обґрунтування заперечень посилалася на те, що дійсно між сторонами були укладені договори позики, що підтверджено відповідними договорами та розписками про отримання грошових кошів, які складені власноруч [PERSON]. Посилання позивачів на наявність інших кредитних зобов'язань на момент укладання оспорюваних правочинів та наявність певних захворювань не є підставою в розумінні ст. 233 ЦК України. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та поруки, при цьому у позові [PERSON] не просив стягувати з відповідачів неустойку, а суд відповідно не ухвалював рішення про стягнення з них неустойки та рішенням було стягнуто лише сума позики та процентів відповідно до ст. 625 ЦК України. Представник відповідача зазначала, що договори позики між сторонами укладено свідомо і добровільно. На момент укладання договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договори укладені без збігу тяжких обставин, а саме: такого майнового стану сторін договору чи їх близьких, які примусили укласти договір на вкрай невигідних для них умовах, без будь - якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи настання правових наслідків обумовлених договором, перебуваючи при здоровому розумінні, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених договором, не намагаючись приховати інший правочин, діючи без впливу обману та розуміючи норми діючого законодавства України, що регулюють відносини позики. Суд, вислухавши представника позивачів, представника відповідача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04.05.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до умов якого були надані грошові кошти в сумі 55 000 грн., зі строком повного погашення боргу не пізніше 04.06.2011 року. На забезпечення виконання зобов'язань між [PERSON], та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого позивач взяв на себе обов'язок відповідати солідарно за зобов'язання боржника [PERSON] за договором від 04.05.2011 року. Крім того, 23.08.2011 року, 19.11.2011 року, 24.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори позики, відповідно до яких були надані позики, а саме: у сумі 21450 грн. зі строком погашення боргу до 23.11.2011 року, у сумі 24950 грн. зі строком погашення боргу до 19.12.2011 року, у сумі 25673 грн. зі строком боргу до 24.02.2012 року. Отримання [PERSON] грошових коштів за цими договорами позики підтверджено її розписками, які вона писала особисто. Вказані розписки відповідають вимогам ст. 58 і 59 ЦПК України та підтверджують у взаємозв'язку із договорами позики про відсутність вкрай невигідних умов укладення цих договорів та свідчить про те, що його укладання відповідає інтересам [PERSON] як однієї зі сторін договору. Факт отримання грошових коштів підтверджено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.12.2013 року. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2014 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.12.2013 року залишено без змін. Судові рішення набрали законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За загальними правилами, визначеними ст.ст. 203, 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК. України. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. В якості обставин, що свідчить про існування тяжкої обставини при укладанні правочинів, [PERSON], [PERSON] посилалися, що на момент підписання договорів, усі інші фінансові установи та приватні особи, до яких зверталися позивачі відмовляли у наданні позики та кредит, через вже наявні укладенні кредитні договори. Укладання нових договорів, було зумовлено загрозою банкрутства [PERSON] та необхідністю погашення кредитних договорів. Крім того, на момент укладання договорів позивачі потребували медичного лікування, що було пов'язано з кардіологічним захворюванням та з вадами зору. В узагальненнях Верховного Суду України судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 року вказано, що тяжкі обставини розуміються як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. З наведених узагальнень судової практики вбачається, що Верховний Суд України для визнання правочину недійсним згідно ст. 233 ЦК виділяє також таку обов'язкову обставину, що підлягає встановленню, як терміновість укладання правочину задля усунення впливу тяжкої обставини, під впливом якої діяла сторона, що оспорює цей правочин. Також відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або опорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом процесуальних норм ( ст.ст. 3,15 ЦПК України ) об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Аналогічні роз'яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі", оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Проте позивачами не були надані докази щодо існування необхідності в укладанні договорів позики, поруки терміново. Крім цього, позивачами не надано доказів, для усунення чи зменшення яких саме тяжких обставин позивачі уклали оспорювані договори і в чому полягали для них позитивні наслідки усунення цих імовірних тяжких обставин. Вимушеність вчинення таких дій позивачами, з використанням іншими особами тяжких для них обставин, суду не доведено.

Outcome: dismissed