Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.04.2011 року в сумі 132933,68 гривень, відшкодувати судові витрати по справі в сумі 2102,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним - 22 квітня 2011 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № б/н, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 10000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. За посиланням ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] не в повному обсязі сплачувала борг за кредитом та відсотки, в зв`язку з чим утворено заборгованість станом на 31.12.2019 року у розмірі 411229,96 гривень. Відповідачу неодноразово адресувались повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором, але належну суму до теперішнього часу не повернуто, що змусило ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому порядку захищати свої майнові інтереси. При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» заявлено вимогу стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 132933,68 гривень, яка складається з: 9446,61 гривень заборгованість за кредитом, 123487,07 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом з 22.04.2011 року по 31.07.2018 року. Судом порушено справу за позовною заявою, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення суду. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Представник відповідача на позовну заяву, в порядку ст.278 ЦПК України, подав відзив з висловлення безпідставності вимог АТ КБ «ПриватБанк», в позові просить відмовити. Позиція відповідача обґрунтовується посиланням на наступні факти та відповідні правовідносини. Так, між сторонами дійсно 22.04.2011р. було укладено кредитний договір № б/н за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 10000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За самостійними підрахунками представника відповідача, у випадку несплати (неповернення) коштів, за вказаний позивачем період, сплата за користування кредитом складає значно меншу суму, та вважає неналежним здійснений позивачем розрахунок. До спірних відносин про стягнення заборгованості представник відповідача просить застосувати наслідки пропуску строків позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України, п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, останній платіж по погашенню заборгованості відповідачем здійснено 18.08.2015 року, також звертає увагу суду на строк дії картки - 02.2015р., тобто позов АТ КБ «ПриватБанк» пред`явлено з порушенням трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України та однорічного строку за позовними вимогами про сплату штрафу, встановленого ст. 258 ЦК України. Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» на відзив представника відпоідача надано відповідь. Так, позивач вважає безпідставним посилання відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів», норми якого не поширюються на спірні правовідносини, оскільки відповідно до укладеного договору № б/н від 22.04.2011 року грошові кошти надано у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а не на придбання споживачем продукції. [PERSON] , підписавши Анкету-заяву підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитування, та погашаючи заборгованість по кредиту відповідачем прийнято умови договору. Позивачем надаються роз`яснення щодо порядку погашення та нарахування заборгованості. Так, згідно Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів для погашення заборгованості по кредитним картам для клієнтів передбачений пільговий період, що діє за умови погашення боргу до 25 числа наступного місяця з дати виникнення заборгованості (п. 1.1.1.49); у разі не погашення заборгованості на протязі пільгового періоду за користування кредитом і овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами з розрахунку 360/365 календарних днів на рік (п. 2.1.1.12.6); у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 гривень клієнт сплачує банку пеню згідно Умов та Правил надання банківських послуг (п. 2.1.1.12.6.2); для нарахування процентів на поточну та на прострочену заборгованість застосовується відповідна формула (до 04.2014 року: N*M/365*2*Y=Z, де N прострочене тіло кредиту, виставлені до сплати та не погашені проценти та санкції станом на перше число попереднього місяця, М процентна ставка, 360/365 кількість днів у році, 2 коефіцієнт підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, Y кількість днів, за які здійснюється нарахування, Z сума нарахованих процентів; з 04.2014 року: N*M/365*(2 або 1) * Y = Z, де N заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції в попередньому місяці, М процентна ставка, 360/365 кількість днів у році, 2 або 1 коефіцієнт процентної ставки (1 застосовується у разі належного виконання зобов`язань, 2 підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості). За позицією АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок, який здійснено представником відповідача не є належним доказом, оскільки здійснений без врахування формули обчислення (нарахування) кредитної заборгованості, а також відповідач немає спеціальних знань для здійснення такого розрахунку. Судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилася, тому відсутні підстави вважати, що наданий АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості є неналежним. Також позивач зазначає, що при зверненні до суду дотримано строк позовної давності, оскільки сторонами згідно п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг погоджено збільшення строку позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів). За таких обставин, АТ КБ «ПриватБанк» просить позовні вимоги, пред`явлені до [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Позивач АТ КБ «ПриватБанк» про дату, час проведення судового засідання повідомлений належним чином відповідно до ст. 130 ЦПК України, представником Ванжа Н.В. (діє на підставі довіреності) надано в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 221 ЦПК України заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримано. Відповідач [PERSON] , представник відповідача адвокат Рябцев О.О. (діє на підставі ордеру) адресували суду заяву про розгляд справи без їх участі, просять ухвалити рішення про відмову в позовних вимогах з урахуванням долучених до матеріалів справи письмових пояснень (відзиву). Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини. 22.04.2011 року [PERSON] оформила в акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» заяву про відкриття кредитної картки. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Таким чином, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі всім споживачам та доведені до їх відома, в зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Вказане свідчить, що підписана 22.04.2011 року [PERSON] заява (анкета) про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку складає між сторонами договір, відповідно до умов якого відповідачу акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» надано кредит у розмірі 10000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку; базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору 3 % в місяць з розрахунку 360 днів у році. Відповідно до п. 1.1. Умов та Правил надання банківських послуг вони визначають умови, на яких ПриватБанк пропонує клієнтам платіжні картки, а також інші банківські послуги, зазначені в Заяві і в Пам`ятці клієнта; належним чином заповнену заяву підписується клієнтом і, таким чином клієнт висловлює свою згоду, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить укладений договір про надання банківських послуг. Підписання відповідачем заяви засвідчує його ознайомлення та згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також його її згоду на те, що вказані документи в цілому складають договір про надання банківських послуг. Таким чином, між сторонами укладено договір, на виконання якого АТ КБ «ПриватБанк» надано [PERSON] грошову банківську позику, тобто грошовий банківський кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки. Приймаючи такий висновок, суд відступає від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі №175/4576/14-ц, яка хоча і стосується застосування норм права у подібних правовідносинах, однак фактичні обставини розглядуваної справи не є аналогічними справі, яка переглянута судом касаційної інстанції. Так, в зазначеному правовому висновку Верховного Суду, встановлена відсутність підтвердження прийняття відповідачем умов, якими передбачено розмір процентів за користування кредитом, тобто сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору у зв`язку з чим Умови та Правила надання банківських послуг, а також Правила користування платіжною картою, що не містили підпису відповідача не можуть розцінюватись як частина кредитного договору. Разом з тим, в розглядуваній справі, судом беззаперечно встановлено протилежні обставини, зокрема факт підписання [PERSON] заяви (анкети), в якій зазначено, що відповідач ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в зв`язку з чим дані документи (докази), а також Умови та Правила надання банківських послуг розцінюються як невід`ємна частина договору, укладеного між сторонами 22.04.2011 року шляхом підписання заяви. В позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що [PERSON] допущено порушення виконання прийнятих на себе договірних зобов`язань, за договором № б/н від 22.04.2011 року, станом на 31.12.2019 року було утворено заборгованість у розмірі 411229,96 гривень, яка складається з наступного: 9446,61 гривень заборгованість за кредитом, 399982,53 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 1800,82 гривень заборованість за пенею та комісією. При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» заявлено вимогу стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 132933,68 гривень, яка складається з: 9446,61 гривень заборгованість за кредитом, 123487,07 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом з 22.04.2011 року по 31.07.2018 року. Представник відповідача заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у звязку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутноті визнаних судом поважними причин її пропуску, на які посилався позивач. Такий правовий висновок, зазначений у постанові Верховного суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц. За таких обставин, суд надає юридичну оцінку поданих АТ КБ «ПриватБанк» доказів з метою вирішення питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити відсотки. З аналізу правових норм параграфу 1 глави 71 ЦК України (саме ці положення застосовуються до кредитних відносин) випливає, що кредит надається суб`єктам кредитування всіх форм власності у тимчасове користування на умовах, передбачених кредитним договором. Закон України «Про банки і банківську діяльність» визначає банківський кредит як будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів із такої суми. Судом встановлено, що позивач АТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов`язання перед відповідачем [PERSON] згідно укладеного договору № б/н від 22.04.2011 року, - надав кредит у розмірі 10000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заперечень від відповідача [PERSON] , що ним укладено договір з АТ КБ «ПриватБанк» та отримано кредитні кошти під час розгляду судом справи не надійшло. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, які складають невід`ємну частину укладеного сторонами договору № б/н від 22.04.2011 року, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором; у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку; власник картки зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту. В порушення погоджених сторонами умов договірних відносин відповідач не виконував умови зазначеного договору № б/н від 22.04.2011 року, порушивши передбачені терміни погашення кредиту та відсотків. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Суд, зазначає, що підстав для поставлення під сумнів розрахунку АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту не вбачається. Суд перевіряючи правильність нарахування АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом, виходить з наступного. Згідно Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється. Укладаючи договір № б/н від 22.04.2011 року сторонами обговорений розмір відсоткової ставки та порядок її сплати. Так, відповідно до розрахунку суми заборгованості відповідача за кредитним договором, наданого відділом підтримки інформації за кредитними операціями (з урахуванням графіку погашення кредиту) розмір несплачених процентів за користування кредитом за період з 22.04.2011 року по 31.07.2018 року складає 123487,07 гривень. З даного розрахунку вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» при визначенні заборгованості за відсотками було застосовано декілька процентних ставок 36 %, 30 %, 34,80 %, 43,20 % відсотки річних. Разом з тим, з анкети-заяви вбачається, що сторонами погоджено базову процентну 30 % річних. Згідно ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договірних відносин) процента ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторі. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За змістом абз. 3 ,4 п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. Суд акцентує увагу, що в анкеті-заявці від 22.04.2011 року не передбачено умов щодо зміни відсоткової ставки та процедури повідомлення боржника про зміну такої. Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. З урахуванням вказаного, оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання [PERSON] відповідної письмової заяви, то і зміна умов договору, умов кредитування мала відбутися у такий же спосіб. За таких обставин, зміна АТ КБ «ПриватБанк» процентної ставки в односторонньому порядку не відповідає наведеним нормам права. Приймаючи такий висновок, суд враховує, що Верховним Судом України в постанові від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17 зазначалось, що боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа (повідомлення) про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові. Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» не надано відповідних доказів на підтвердження виконання процедури повідомлення відповідача про зміну процентної ставки. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за відсоткам за користування кредитом з розрахунку іншої процентної ставки ніж 30 % річних, яка погоджена при укладенні кредитного договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 25 числа місяця, у рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цих зобов`язань. Згідно позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З огляду на наведене, ПАТ КБ «Приватбанк» пропустило строк позовної давності в частині звернення до суду з вимогами про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період з з 22.04.2011 року по 31.07.2018 року, що з урахуванням заяви відповідача про її застосування та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами. Крім того, після спливу строку дії договору, що відповідає строку дії кредитної картки, припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318 цс 18, відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Строк дії картки закінчився в лютому 2015 року, а з позовом банк звернувся до суду 11.02.2020 року. Таким чином, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а тому починаючи із зазначеної дати ПАТ КБ «Приватбанк» не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, а відтак позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови дисциплінує учасників правовідносин, запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постановах № 6-14цс14 від 19.03.2014 року, № 6-167цс14 від 12.11.2014 року, № 14-10цс18 від 28.03.2018 року (підлягають обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до витягу із Умов та правил надання банківських послуг, затвердж. наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 06.03.2010 року: п. 9.12 - договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на той же термін. Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22.04.2011 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] в графі сума сплачено відсотків відображено, що останній обов`язковий платіж за договором № б/н від 22.04.2011 року [PERSON] здійснено 30.10.2015 року, тому строк позовної давності обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу, за який відповідачем не було внесено на рахунок позивача грошових коштів. З огляду вказаного, АТ КБ «ПриватБанк» пропущено, передбачений ст. 257 ЦК України, трирічний строк позовної давності, оскільки позов пред`явлено до суду 11.02.2020 року. Приймаючи такий висновок, суд зазначає, що положення пункту 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, затвердж. наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, яким встановлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років в даному випадку не заслуговує на увагу. Так, в заяві (анкеті) від 22.04.2011 року, Умовах та Правил надання банківських послуг, які діяли саме станом на виникнення між сторонами договірних відносин (тобто 22.04.2011 року), які особисто підписано відповідачем, - не міститься домовленості сторін аналогічним п. 1.1.7.31 (затверджені 06.03.2010 р.), тому підстав визнати, що сторонами дотримано письмову форму договору про збільшення позовної давності не має. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові № 6-1926цс15 від 04.11.2015 року (підлягають обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Суд, встановивши фактичні обставини справи, з якими законодавець пов`язує вирішення спору (строк дії картки, порядок погашення кредиту за договором та строк внесення останнього платежу), а також подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, - приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з пропуском строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви сплачено в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 2102,00 гривень- підстави для присудження відшкодування таких судових витрат позивачу відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 526, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 51, 141, 174, 263-265, 268, 354 ЦПК України суд, -

Outcome: dismissed