Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Міністерства оборони України, вказавши, що з 01.07.1968 року по 15.08.1988 рік проходив військову службу, в тому числі з 23.04.1980 по 12.06.1980 року на території Демократичної республіки Афганістан. Під час проходження служби у позивача розвинулись численні захворювання та йому було встановлено третю групу інвалідності, що пов'язане з проходженням військової служби. Посилаючись, що внаслідок захворювань він вимушений лікуватися, порушено його нормальний життєвий стан, позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя та вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, просить стягнути з Міністерства оборони України 240000 гривень на відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на зазначених в позовній заяві підставах, пояснивши додатково, що інвалідність позивачеві була встановлена у 2005 року, яке саме захворювання призвело до визнання позивача інвалідом йому не відомо. Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи, що [PERSON] проходив військову службу у збройних силах Радянського Союзу, а не у збройних силах України, захворювання позивача не пов'язані з проходженням військової служби, а отримані внаслідок віку та способу життя та виявлені лише у 2000 році, тобто через значний проміжок часу після звільнення з військової служби, тому протиправних дій відповідачем не вчинено та вини відповідача у захворюваннях позивача немає. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке. [PERSON], [INFO], з 01.07.1968 року по 15.08.1988 року перебував на військовій службі та звільнений за станом здоров'я, що підтверджено копією довідки та військового квитка. 23.08.2005 року [PERSON] встановлено третю групу інвалідності у зв'язку з захворюванням, яке пов'язане з проходженням військової служби, що підтверджено копією довідки МСЕК. З січня 2007 року [PERSON] отримує пенсію за вислугу років (копія пенсійного посвідчення). Відповідно до копій медичних документів [PERSON] з 2000 року періодично звертався до медичних закладів з приводу ішемічних інсультів у 2000 та 2004 році, наслідків ішемічних інсультів гіпертонічної хвороби третьої стадії; ішемічної хвороби серця, тощо. 01.10.1987 року військово-лікарською комісією окружного військового госпіталю ткож встановлювалось наявність у [PERSON] гіпертонічної хвороби, атеросклероз аорти та артерій серця, аліментарно-конституціонального ожиріння, остеохондрозу грудного відділу хребта, нейросенсорної туговухості. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової-або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 вказаного закону). Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (ст. 15 вказаного закону). Тобто, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийнятий 20.12.1991 року, після звільнення позивача у 1988 році зі складу Збройних Сил СРСР, та в силу ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі. Відповідно до наказу Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України № 402 від 14.08.2008 року, Центральна військово-лікарська комісія є органом медичного забезпечення має повноваження на прийняття рішення та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України, наділена повноваженням для встановлення причинного зв'язку захворювань,у військовослужбовців. Надана позивачем копія довідки МСЕ № 008026 від 23.08.2005 р., про встановлення [PERSON] інвалідності на яку посилається позивач, видана ОМСЕК м. Запоріжжя, яка не наділена повноваженням на встановлення причинного зв'язку захворювань у військовослужбовців. З матеріалів справи видно, що з 2000 року спостерігається погіршення стану здоров'я [PERSON], тобто фактично загострення його захворювань та інвалідізація позивача відбулись за спливом тривалого терміну часу після звільнення з військової служби, а самі захворювання мають загальних характер та не мають ознак специфічності, притаманних виконуваній позивачем роботі. Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї та близьких родичів. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. У п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З урахуванням приписів ст. 1167 ЦК України, відшкодування моральної шкоди як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей,може бути здійснено незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано. Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, не знайшли підтвердження під час розгляду справи судом , доказів бездіяльності або дії, які спричинили заподіяння моральної шкоди позивачу Міністерством оборони України, позивачем не надано. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed