Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

позивач в заявлених вимогах до відповідача просив знести за рахунок відповідача самовільно збудовану веранду - прибудову до житлового будинку по [ADDRESS] , з підстав, передбачених ст.ст. 321, 376, 391 ЦК України. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що [PERSON] 21.05.2004 в порядку спадкування набув у власність Ѕ частку житлового будинку за вказаною адресою. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, частки позивача та відповідача визначені. Земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні, згідно акта обстеження Приазовської селищної ради. Не дивлячись на це, відповідачка без будь якого дозволу, в тому числі позивача, самовільно прибудувала до належної позивачу частки будинку веранду. У відзиві на позов від 06.08.2019 відповідач [PERSON] вважає позицію позивача хибною з огляду на положення ч.ч.1,2,4 ст.376 ЦК України та позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.01.2019 (справа № 458/1173/14-ц), згідно якої за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Вказала, що позивач та вона не мають права власності або користування щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок [ADDRESS] . В договорі дарування частки жилого будинку від 09.06.2010р., відповідно до якого відповідач набула право власності на Ѕ частку, зазначено, що загальна площа земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок 0,1331 га, кадастровий номер 2324555100:09:036:0023. В свідоцтві про право позивача на спадщину за заповітом від 21.05.2004р. взагалі відсутні відомості про те, на якій саме земельній ділянці розташована частка будинку, що належить [PERSON] . Право власності або користування вказаною земельною ділянкою за жодною особою не зареєстровано, що підтверджується даними публічної кадастрової карти України. Земельна ділянка не надана сторонам у власність або в користування (оренду) у відповідності з вимогами ч.1,2 ст.83, ст..ст.125,126 Земельного Кодексу України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Тому посилання позивача на ст.ст. 316,317,319,321 ЦК є необґрунтованими. В акті обстеження подвір`я житлового будинку [ADDRESS] від 09.04.2019р. дійсно зазначено, що земельна ділянка перебуває у «суспільному» користуванні [PERSON] та [PERSON] . Однак, у вказаному випадку мова може йти лише про використання земельної ділянки комунальної власності на власний розсуд власниками будинку без будь-яких правових підстав. Жодних домовленостей про порядок користування земельною ділянкою між відповідачем та позивачем не існує. Таким чином відповідач вважає, що вимоги про знесення самовільного будівництва з підстав порушення права власності може пред`являти виключно власник земельної ділянки, на якій це будівництво здійснене - територіальна громада смт.Приазовського, так як позивач не навів жодних доказів порушення його прав самовільним будівництвом. Твердження позивача про відсутність його згоди на будівництво не може бути прийнято до уваги судом, з огляду на відсутність у позивача права власності на земельну ділянку. Жодних передбачених законодавством України заходівз метою усунення порушень до неї не застосовувалося, до відповідальності за незаконне будівництво вона не притягувалася, а тому підстави для задоволення позову, вважає, відсутні. У відповіді на відзив від 13.08.2019 представник позивача Ковальов Д.В. наполягає на задоволенні позову, спростовуючи доводи відповідача наступним. Хоча позивач не має права власності чи користування на земельну ділянку для обслуговування будинку, але аналіз норм ч.1 ст.376 ЦК України та ст..38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню. З урахуванням положень статей 16, 386, 391 ЦК України позивачем за такою вимогою може бути особа, право власності якої порушено самочинним будівництвом. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019, справа № 458/1173/14-ц. Доданими до позову доказами (технічним паспортом на будинок) повністю підтверджене порушення права позивача. Крім того, відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України на власника законом покладений обов`язок забезпечення безпечних умов утримання майна, яке може бути забезпечене належним станом утримання майна чи його частини, дотриманням норм протипожежної, санітарної та інших видів безпеки. Здійсненням відповідачкою прибудови до стіни частини будинку позивача робить неможливим обслуговування цієї частини будинку та утримання її в належному стані. Щодо використання інших заходів впливу з метою усунення порушень, зазначено, що прибудова здійснена без надання у власність чи користування земельної ділянки для цього, без проекту забудови та взагалі без оформлення будь яких технічних документів. Прибудова здійснена до стіни частини будинку позивача без згоди останнього. За таких умов єдиним можливим способом захисту прав позивача є знесення незаконної прибудови. Відповідачка у відзиві хоч і зазначила про необхідність застосування інших порівняно з позовними вимогами заходів впливу з метою усунення порушень, однак не навела жодного можливого альтернативного способу поновлення порушених прав позивача. В запереченні від 30.08.2019 відповідач [PERSON] наполягає на відмові в задоволенні позову, так як вважає безпідставними аргументи позивача про те, що він є власником стіни частини будинку, до якої прибудована веранда. Так, пунктом 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 встановлено, що стіни - основний конструктивний елемент будинку; несуть на собі корисне навантаження (перекриття, перегородки, дах) і призначені для захисту приміщень від атмосферних опадів, опору теплопередачі, інших природно-кліматичних впливів. Таким чином, стіна будинку - це невід`ємний елемент будинку, без якого не може існувати не лише його частина, а і весь будинок незалежно від кількості часток його власників. Тому, стіни будинку, або їх частини, не можуть перебувати у власності жодного зі співвласників будинку, так як кожна з них виконує функцію, без якої неможливе існування всього будинку як матеріального предмету в цілому. Стіни будинку є неподільною річчю у розумінні ст. 183 ЦК України, а тому не можуть перебувати у власності жодного зі співвласників будинку. Право власності позивача розповсюджується саме на ті частини будинку, які викладені у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, а саме - кімнату - 11,7 кв.м., кімнату - 7,8 кв.м., коридор - 5,5 кв.м, кухню - 7,3 кв.м. та частину господарських споруд. Позивач наполягає на застосуванні правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 16 січня 2019 року, справа № 458/1173/14-ц, за якою позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Тоді як, будівництвом веранди, яка прибудована до стіни будинку, право власності позивача на Ѕ частку будинку жодним чином не порушено Представник третьої особи - Приазовський селищний голова подав заяву про розгляд справи за відсутності представника селищної ради, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. 05 Червня 2019 року після усунення недоліків позову, відкрите загальне позовне провадження. 07.08.2019 при проведенні судового засідання за участю відповідача встановлено, що її по-батькові є [PERSON] , а не [PERSON] , як вказано помилково у позовній заяві та інших письмових заявах. 06.09.2019 оголошена перерва в підготовчому засіданні з підстав, передбачених ст.ст.223, 240 ЦПК України. 27.09.2019 закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. 28.10.2019 судове засідання відкладене з підстав, передбачених ст..223 ЦПК. 26.11.2019 за результатами вирішення клопотання представника позивача про залучення третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконавчий комітет Приазовської селищної ради, в судовому засіданні відмовлено в задоволенні необґрунтованого клопотання, так як відсутні для цього підстави, передбачені ст..53 ЦПК України. В цьому судовому засіданні оголошена перерва за клопотанням представника позивача, згідно ст..240 ЦПК. 10.12.2019 судом за клопотанням представника позивача витребувані докази від виконавчого комітету Приазовської селищної ради. Позивач в судовому засіданні 26.11.2019 в своїх поясненнях підтримав позовні вимоги та пояснив, що він повернувшись із АР Крим, за місцем свого проживання виявив, що [PERSON] прибудувала з боку його частини будинку веранду. Він вважає, що його право порушене, так як стіна будинку в тій частині належить йому і він може в майбутньому забажає зробити там двері чи вікно, але із-за прибудови відповідачки не зможе це зробити. [PERSON] його дозволу для прибудови не отримувала, а також згідно виготовленого на його замовлення технічного паспорту, прибудова є самовільним будівництвом, тобто здійснена без відповідних дозволів інших установ, інспекцій. Представник позивача - адвокат Ковальов Д.В. підтримав позовні вимоги з наведених в позові та відповіді на відзив підстав. Наполягає на тому, що самовільною прибудовою порушене право позивача розпоряджатись, користуватись (обслуговувати стіну, наприклад утеплювати) стіною, яка є невід`ємною частиною Ѕ його частки будинку. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, встановлені наступні обставини та правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.05.2004 [PERSON] , після смерті [INFO] [PERSON] , набув права власності на спадкове майно, яке складається із: Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ѕ частина житлового будинку, на яку видане свідоцтво складається із: 1-1 кімната - 11,7 кв.м., 1-5 кімната - 7,8 кв.м., 1-7 коридор - 5,5 кв.м., 1-6 кухня - 7,3 кв.м., загальною площею - 32, 3 кв.м., житловою - 19,5 кв.м., Ѕ частина літньої кухні Б-1, Ѕ частина вбиральні № 1, Ѕ частина водогіну № 3, Ѕ частина огорожі № 4, які згідно з проведеним розрахунком складають Ѕ ідеальну частку. Право власності позивача на вказану частку нерухомого майна зареєстроване Приазовським районним державним комунальним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації та архітектурного планування (№ витягу 3911557 від 21.06.2004). Згідно технічного паспорту Ѕ частки житлового будинку, виготовленого 18.07.2018 КП «Нерухомість-П» на замовлення власника [PERSON] на схематичному плані земельної ділянки за вказаною адресою зображений план будинку із позначкою - «самовільно змін.розмір веранди», розмір змін не вказаний. Позивач в судовому засіданні вказав, що розмір самовільної прибудови складає 2,30м х 2,28 м. Але, згідно акту обстеження подвір`я житлового будинку [ADDRESS] за вказаною вище адресою на земельній ділянці, яка перебуває у «суспільному» користуванні [PERSON] і [PERSON] , знаходиться житловий будинок та літня кухня з прибудовами. З передньої бокової сторони будинку прибудована веранда розміром 2,3 м на 6,68 м, що суперечить даним, що зазначає позивач в судовому засіданні. Відповідно до договору дарування від 09.06.2010 [PERSON] набула права власності на Ѕ частку жилого будинку за цією ж адресою, яка складається із: І-веранда - 7,2 кв.м., 1-2-кімната - 15,90 кв.м., 1-3-кімната - 6,30 кв.м., 1-4-кімната - 7,60 кв.м., загальною площею - 37,0 кв.м., житловою площею - 29,8 кв.м., Ѕ від Б-1-літня кухня, від В-1-сарай, від № 1 - вбиральня, від № 2 - льох, від №3 - водогін, від № 4 - огорожа. Право власності [PERSON] зареєстроване 09.06.2010, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. В технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , виготовленому станом на 04.07.2019 на замовлення відповідача [PERSON] наведені схема розташування будівель та споруд, експлікація до схеми, план будинку з експлікацією приміщень будинку та характеристика будинку з господарськими будівлями та спорудами. У вказаних схемах, планах і характеристиці не позначена самовільно зведена прибудова. При чому, в договорі дарування вказано про наявність веранди площею 7,2 кв.м., а в характеристиці будинку вказані дві веранди (одна площею 6,2 кв.м. з роком спорудження - 1968, інша площею 15,36 кв.м., без визначеного року спорудження). Для встановлення розмірів, розташування самовільної прибудови та її відповідність будівельним нормам чи іншим вимогам до будівництва позивачем відповідних доказів не надано, клопотань про витребування доказів, призначення експертиз не заявлено. Позивач, звертаючись до суду за захистом свого права, а також в судовому засіданні не навів переконливих доводів та не надав належних доказів того, що відповідачем спричинені йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю часткою в житловому будинку. Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст..321 ЦК України) Майно може належати особам на праві спільної часткової власності, та власність двох осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, згідно ст.ст.355, 356 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц. Позивач посилався на те, що будівництво, яке здійснила відповідач без відповідних на те дозволів, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому частиною будинку, але доказів, які б підтверджували наведені обставини, не надав. Сам по собі факт проведення будівельних робіт відповідачем без отримання в установленому законом порядку дозволу на будівництво не є підставою для захисту права позивача без доведення порушення таких прав. Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі висновками експертів (ст.. 76 ЦПК України). Відповідно до ст..77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За правилами ст..103 ЦПК, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу, якщо сторонами не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань. Позивачем на підтвердження вказаних обставин відповідні висновки експертів не надані, клопотання про призначення експертизи не заявлені. Згідно ч.2 ст.12, ст..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях та суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи. Підстав для звільнення позивача від доказування, передбачених ст..82 ЦПК України, немає. Виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами доказів, обставин справи та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. З цих підстав суд приймає до уваги аргументи відповідача, наведені в письмових заявах, та відхиляє аргументи позивача. Згідно ст.. 141 ЦПК України, судовий збір, в разі відмови в задоволенні позову, стягненню з відповідача не підлягає

Outcome: dismissed