Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], 3-я особа [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що вони та третя особа [PERSON] є власниками [ADDRESS]. Відповідач, як зазначають позивачі, не будучи власником даної квартири, без їх згоди, самоуправно, без законних підстав вселилася в спірну квартиру. Крім того зазначають, що квартира складається з трьох неізольованих кімнат, кухні, ванни, туалету та коридору, а тому в ній не має таких умов, щоб проживати двом сім'ям в складі яких є інваліди. У зв'язку з чим позивачі змушені були звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] і їх адвокат підтримали позов та просили суд його задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі та наполягала на задоволенні позову. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що вона є дружиною [PERSON], на восьмому місяці вагітності від нього, вселилася в квартиру, як його дружина. Ніде не працює, оскільки знаходиться в декретній відпустці, а також доглядає за чоловіком, який є інвалідом 1 групи, іншого житла де б вона могла жити в неї не має. Третя особа [PERSON] також заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що він також є власником квартири [ADDRESS]. Познайомившись з відповідачкою, він запросив її в гості на декілька днів, мати проти цього не заперечувала, та була дуже рада за нього. Через деякий час він з відповідачкою одружився, та вона стала жити в квартирі, як його дружина. Також свої заперечення обґрунтовував тим, що оскільки він є інвалідом, то потребує догляду, який може йому забезпечити тільки його дружина. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.06.1995 р. квартира за адресою [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с. 7, 41) Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2003 р. спадкоємцями 1/6 частини вищевказаної квартири, яка належала [PERSON], після його смерті [INFO]., стали [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 42) З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], вбачається, що власниками вищевказаної квартири є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Дана квартира складається з трьох кімнат житловою площею 38,2 кв.м., загальна площа 55,5 кв.м. (а.с. 10-11). Договором дарування частини приватизованої квартири від 22.01.2004 р. підтверджено, що [PERSON] подарувала [PERSON] ј частину приватизованої квартири за адресою [ADDRESS] ( а.с. 9, 43). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO]. (а.с. 30) 05.11.2013 р. [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], і після шлюбу прізвище дружини стало «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с. 31) Довідкою до Акту огляду МСЕК від 02.10.2013 р. підтверджено, що [PERSON] є інвалідом 2 групи. (а.с. 4) Згідно довідки до Акту огляду МСЕК від 06.06.2014 р. [PERSON] є інвалідом 1 групи, що також підтверджується пенсійним посвідченням [PERSON] (а.с. 32-33). З відповіді начальника КП «Куп'янське БТІ» від 06.10.2014 р., наданої на запит суду, вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] і їй належить - згідно договору дарування № 1-220 від 22.01.2004 р. ј частина (спільна часткова приватна власність), на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-5674 від 17.12.2003 р. 1/12 частка (спільна часткова приватна) та 4/6 частини (спільна сумісна власність), [PERSON], якому на підставі свідоцтва про право власності № 729 від 26.06.1995 р. належить 4/6 частини вказаної квартири (спільна сумісна власність), [PERSON] також на підставі свідоцтва про право власності № 729 від 26.06.1995 р. належить 4/6 частини вказаної квартири (спільна сумісна власність), [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності № 729 від 26.06.1995 р. належить 4/6 частини вказаної квартири (спільна сумісна власність) (а.с. 40). Згідно довідки 14.10.2014 р. головного лікаря державного закладу «Відділкова лікарня станції Куп'янськ» СТГО «Південна залізниця» [PERSON], 1980 року народження, знаходиться в даному закладі на обліку у зв'язку з вагітністю, 33 тижня (а.с. 47). З належним чином завіреної копії Акту обстеження домоволодіння від 17.10.2014 р., затвердженого Петропавлівським сільським головою, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], але за даною адресою фактично не проживає з 1999 р. Будинок не придатний для проживання, так як він знаходиться в зруйнованому стані, не має даху, стін, ніяких господарчих приміщень на території двору немає. (а.с. 57). За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до Листа ВССУ від 28.01.2013 р. «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» ст. 13 Конституції України, встановлено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. В силу ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 150 ЖК Української РСР, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи те, що [PERSON] є власником 4/6 частини спірної квартири, він має право згідно діючого законодавства користуватися своєю власністю, зокрема має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. [PERSON] є дружиною [PERSON], у зв'язку з чим суд вважає, що відповідач має право проживати у спірній квартирі разом зі своїм чоловіком. Стосовно посилання відповідачів на те, що [PERSON] самоуправно зайняла житлове приміщення, то матеріалами справи самоправне зайняття відповідачкою спірної квартири не підтверджено, та в порушення ст. 60 ЦПК України доказів на підтвердження самоуправного зайняття спірної квартири не надано, а тому суд вважає, що підстави для застосування норм передбачених ч. 3 ст. 116 ЖК України відсутні. Крім того в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] почала проживати у спірній квартирі з 2011 р. і позивач [PERSON] була не проти того, щоб відповідач мешкала разом з її сином, а отже суд вважає, що відповідачка [PERSON] вселилася в квартиру зі згоди всіх співвласників квартири, оскільки мешкає відповідачка в спірній квартирі приблизно 3 роки, і до цього часу питання виселення [PERSON] не виникало. На даний час відповідач мешкає в спірній квартирі, як член сім'ї на правах дружини та невістки, а тому суд вважає, що вона набула права користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим не вбачає законних підстав для виселення відповідачки зі спірної квартири. Посилання представника позивачів на те, що оскільки відповідач не зареєстрована у законному порядку у даній квартирі, то вона не має права користуватися спірною квартирою, на думку суду є безпідставними, так як Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи вищевикладене, суд приймає рішення на підставі наявних доказів та вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed