Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

У листопаді 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі представника звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колодяжна Альвіна Валеріївна, по якому просило: -відновити порушене право АТ «Райффайзен Банк Аваль» як Іпотекодержателя за Договором іпотеки від 12.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 2224, шляхом: -визнання недійсним Договору дарування від 29.11.2011 року, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 6686; -скасування реєстрації права власності на 1/1 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON];? -визнання реєстрації права власності на 1/1 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (Іпотекодавець), ІПН: [NUMBER]. -зобов'язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжну Альвіну Валеріївну внести до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна та запис про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є предметом Договору іпотеки від 12.10.2006року та стягнути судовий збір. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та громадянкою України [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/0054/74/66674, згідно умов якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 150 000 доларів США 00 центів строком до 06.10.2026 року, а Позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі -13,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. У забезпечення виконання зобов'язань, що витікають із умов Кредитного договору, 12 жовтня 2006 року між Банком та громадянкою України [PERSON] було укладено Договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 23 січня 2014 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/27516/13-ц позовні вимоги Банку було частково задоволено, а саме: звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. У ході перевірки державного реєстру прав власності на об'єкти нерухомого майна, Банку стало відомо, що 29.11.2011 року вищезазначений Предмет іпотеки на підставі Договору дарування від 29.11.2011 року № 6686 незаконно було відчужено громадянину України [PERSON]. Так, станом на 10.10.2017 року заборгованість за кредитом, відсотками та пені по Кредитному договору № 014/0054/74/66674 від 06.10.2006 року складає: 1 304 701 доларів США 01 цент, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить - 34 642 023 грн. 28 коп. У зв'язку з вказаними діями, Іпотекодержатель позбавлений можливості задоволення своїх вимог за Кредитним договором, так як заставне майно оформлено на особу, яка не має жодного відношення до нього, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні надав суду заяву, згідно якої, просив провести судове засідання без фіксації судового процесу, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні надав суду заяву, згідно якої, просив провести судове засідання без фіксації судового процесу, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Раніше надав до суду письмовий відзив до позовної заяви, у якому просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колодяжна Альвіна Валеріївна в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялися належним чином. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та громадянкою України [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/0054/74/66674, згідно з умовами якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 150 000 доларів США 00 центів строком до 06.10.2026 року, а Позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника. Таким чином, Банк виконав взяті на себе договірні зобов'язання, надавши останньому кредитні кошти у сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Відповідно до умов п. 5.1. Кредитного договору Позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно, до 05 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно з п. 1.3. Кредитного договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 06.10.2026 року на рахунок, зазначений в п. 4.1. Кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань, що витікають із умов Кредитного договору, 12 жовтня 2006 року між Банком та громадянкою України [PERSON] було укладено Договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов п. п. 3.3.4. п. 3.3. Договору іпотеки Іпотекодавець зобов'язався не відчужувати Предмет іпотеки в будь - який спосіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження Предметом іпотеки, а також не виступити поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від Іпотекодержателя. Проте, всупереч вимогам п. 5.1. Кредитного договору, Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов'язання за Кредитним договором, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, у зв'язку з чим за ним виникла заборгованість за Кредитним договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Крім того, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, якою відповідно до ч. 3. ст. 549 ЦК України є пеня. Так, відповідно до умов п. 6.5. Кредитного договору Кредитор має право вимагати дострокового погашення Позичальником заборгованості за кредитом, нарахувати проценти за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання Позичальником умов договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорівртцо- забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених Кредитним договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплатити відсотки. Так, в силу зазначених вище правових норм, та у зв'язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, Банк був змушений звернутися до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 23 січня 2014 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/27516/13-ід позовні вимоги Банку було частково задоволено, а саме: звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею: 116,6 кв. м., житловою: 70,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Інформаційної довідки № 97751442 від 19.09.2017 року 29.11.2011 року квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 29.11.2011 року № 6686 належить на праві власності громадянину України [PERSON]. Відповідно до наданої відповідачем копії технічної характеристики квартири за вищезазначеною адресою, загальна площа квартири складає: 52,9 кв. м., житлова площа 39.6 кв.м. З іпотечного договору від 12 жовтня 2006 року вбачається, що предмет іпотеки, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] має загальну площу: 116,6 кв. м., житлову: 70,5 кв. м. З огляду на вищенаведене вбачається, що квартири мають різну площу, у зв'язку з чим не вбачається, що квартира яка є предметом іпотеки є тією ж самою квартирою яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 29.11.2011 року № 6686. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, визнання правочину недійсним; Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. За таких обставин, оскільки Банк не є стороною договору дарування, укладеного між [PERSON] та громадянином [PERSON], відтак суд не вбачає підстав, передбачених ст.215 ЦК для визнання недійсним вказаного договору. Оскільки суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору дарування від 29.11.2011 року, а тому вимоги про скасування реєстрації права власності на 1/1 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON]; визнання реєстрації права власності на 1/1 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (Іпотекодавець), ІПН: [NUMBER]; зобов'язання приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжну Альвіну Валеріївну внести до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна та запис про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є предметом Договору іпотеки від 12.10.2006 року як похідні вимоги не підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідач у своєму письмовому відзиві до позову просив застосувати позовну давність. Згідно з ч. 1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, строк позовної давності до вимоги позивача про визнання недійсним договору від 29.11.2011 року укладеного між [PERSON] та громадянином [PERSON] розпочався 29.11.2011 року та сплинув 29.11.2014 року. При цьому до суду з позовом у цій справі позивач звернувся лише в листопаді 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. В свою чергу, відповідач [PERSON] скористався своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Враховуючи викладене та з огляду на подання відповідачем по справі заяви про застосування позовної давності, суд вважає необхідним вказану заяву задовольнити. Одночасно суд зауважує, що позивач не скористався правом обґрунтувати поважність причин пропущення позовної давності, а тому, суд не вбачає поважних причин пропущення позовної давності та підстав для її поновлення. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed