Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області із вказаною позовною заявою посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку № 26, розташованого по вулиці Брянській у м. Словянську, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом та Витягом про реєстрації в Спадковому реєстрі. Вказує, що відповідач зареєстрований у належному позивачу житловому будинку, за місцем реєстрації не проживає з липня 2016 року, його особистих речей у будинку немає, що чинить перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном. У звязку з чим, просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 26, розташованим за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вулиця Брянська. Позивач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України «Відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи». Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Оголошення на офіційному веб-сайті Словянського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідача було опубліковано 19 вересня 2018 року і тому з 19 вересня 2018 року відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи (а.с.29). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач [PERSON], своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього \~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст.129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинку № 26 по вулиці Брянській в м. Словянську Донецької області. Дана обставина в судовому засіданні знайшла своє підтвердження у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 02 липня 2016 року, посвідченого Державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори [PERSON] з якого виходить, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON], [INFO], яка померла 20 липня 2015 року є її: - син [PERSON], [INFO] на 1/2 частку;- мати [PERSON], [INFO] на 1/2 частку у спадщині, що складається з житлового будинку, розташованого в Донецькій області, місто Словянськ, вулиця Брянська, будинок № 26, який належав померлій на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 28 серпня 2007 року [PERSON], приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області, за реєстровим номером № 915. Право власності зареєстроване КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянськ 25 вересня 2007 року за номером запису 14387 в книзі 54, реєстраційний номер 19544942. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна видано [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна ще не видано. Право власності на 1/2 частки житлового будинку підлягає державній реєстрації (а.с.36). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 44330316 від 02 липня 2016 року внесено реєстраційний запис про реєстрацію видачі Свідоцтва про право на спадщину відповідно до якого спадкоємцем нерухомого майна, а саме житлового будинку № 26 по вулиці Брянській у м. Словянську Донецької області є [PERSON], яка має 1/2 частку на праві приватної власності (а.с.33-34). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В матеріалах справи відсутні відомості про відмову [PERSON] від прийняття спадщини за законом, тому останній вважається співвласником будинку № 26 по вулиці Брянській у м. Словянську Донецької області. З Довідки про склад сімї виданої Виконавчим комітетом Словянської міської ради 13 червня 2018 року вбачається, що за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вулиця Брянська, будинок № 26 зареєстровані: [PERSON], [INFO] заявник; [PERSON], [INFO] онук (а.с.6). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Згідно положень ст.ст.317,\~319 Цивільного кодексу України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з [PERSON] обстеження від 14 червня 2018 року, складеного головою Комітету громадськості мікрорайону «Артема-Лісний» м. Словянська Донецької області вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрований у [INFO], однак фактично не проживає за вказаною адресою з липня 2016 року по теперішній час, про що підтверджують свідки [PERSON], [PERSON] (а.с.5). Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, не регулюються положеннями статті 405 ЦК України, відповідно до положень якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, оскільки відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 липня 2016 року, посвідченого Державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори [PERSON], спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON], [INFO], яка померла 20 липня 2015 року є її: - син [PERSON], [INFO] на 1/2 частку;- мати [PERSON], [INFO] на 1/2 частку. Таким чином,\~суд приходить\~до переконання,\~що позовні\~вимоги [PERSON]\~про визнання\~[PERSON] таким,\~що втратив\~право користуватися\~житловим будинком\~№ 26\~по вулиці\~Брянській в\~м.\~Словянську Донецької\~області \~не підлягають\~задоволенню,\~оскільки \~в судовому\~засіданні \~встановлено,\~що відповідач\~[PERSON],\~хоча й\~не проживає\~у вказаному\~будинку,\~однак є\~власником 1/2\~частки цього\~будинку та\~не відмовився від прийняття спадщини за законом, тому відповідно до вимог Цивільного законодавства не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм майном, власником якого він є. Таким чином суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON], оскільки у разі задоволення позову будуть порушені права [PERSON] як власника будинку, які гарантуються Конституцією України та охороняються Законами України. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі, то судові витрати по справі не відшкодовуються та покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed