Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

\~ \~ Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом. Свою позицію обґрунтовує тим, що 18.11.2013 року було зареєстровано кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України за фактом задоволення статевої пристрасті неприроднім способом невстановленою особою із погрозою застосування фізичного насильства щодо неповнолітньої [PERSON]. 10.02.2014 року його за місцем роботи затримали працівники міліції та доставили до Калуського МВ УМВС України, де здійснювали на нього психологічний тиск з метою отримання зізнання у вчиненні даного злочину, зокрема погрожували застосуванням фізичного насильства, відмовили в наданні адвоката. Після предявлення особи до впізнання слідчим Свідерським А.В. було затримано позивача як підозрюваного. [PERSON] вважає, що для його затримання у працівників міліції не було законних підстав, адже з моменту зґвалтування до його затримання минуло більше трьох місяців та не було жодних очевидних доказів вчинення даного кримінального правопорушення саме ним. Вважає, що слідчий Свідерський А.В. виніс йому повідомлення про підозру, яка не ґрунтується на жодних фактичних доказах, всупереч основоположним принципам кримінального процесу: об'єктивності, всебічності, неупередженості та повноти. Також вважає, що процесуальний керівник [PERSON] погодила підозру у вчиненні даного кримінального правопорушення всупереч матеріалам кримінального провадження, та діючи умисно та у власних інтересах, спотворила докази по справі і ввела в оману слідчого суддю Калуського міськрайонного суду, який обрав щодо нього запобіжний захід тримання під вартою. В подальшому запобіжний захід йому було змінено на заставу. Під час судового розгляду [PERSON] змінила обвинувачення на ч. 1 ст. 125 КК України, після чого потерпіла відмовилася від обвинувачення, а кримінальне провадження було закрито. Вважає, що внаслідок умисних незаконних дій слідчого Калуського МВ УМВС України в Івано-Франківській області [PERSON] постраждали його честь та гідність, оскільки в очах оточуючих погіршилася його оцінка, знайомі почали уникати спілкування з ним, почали до нього негативно відноситися. Це завдало йому значних душевних страждань. Тому просить суд стягнути з Державного бюджету України завдану йому моральну шкоду в розмірі 80000,00 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов в повному обсязі та просили його задоволити. Представник відповідача прокуратури Івано-Франківської області [PERSON] позов не визнав та зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не відповідають вимогам чинного законодавства. Зокрема зазначив, що згідно п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінстерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди в громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку його повної реабілітації. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 29.12.2014 року кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України закрито в зв»язку з відмовою потерпілої від обвинувачення. Дана ухвала залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.02.2015 року, однак з неї виключено посилання на звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності. А отже дані обставини виключають факт незаконного засудження [PERSON] та факт повної реабілітації останнього. Також [PERSON] зазначив, що в ході досудового розслідування дії працівників Калуського МВ УМВС України в Івано-Франківській області чи Калуської міжрайонної прокуратури позивачем не оскаржувалися , при ознайомленні [PERSON] з відкритими матеріалами кримінального провадження зауважень чи клопотань від нього не поступало. А отже посилання позивача на вчинення протиправних дій органами досудового розслідування у кримінальному провадженні жодним чином не підтверджується, що унеможливлює стягнення моральної шкоди у відповідності до положень ст. 1176 ЦК України. Крім того, позивачем не обґрунтовано та жодним чином не підтверджено факт завдання йому моральної шкоди та яким чином було розраховано розмір моральної шкоди. Тому просив суд відмовити в задоволенні даного позову. Представник Державної казначейської служби України [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову в звязку з безпідставністю позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі заяви потерпілої [PERSON] було розпочато кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України. 10.02.2014 року після предявлення особи до впізнання потерпіла [PERSON] впізнала [PERSON] як особу, яка 18.11.2013 року задовольнила щодо неї свою статеву пристрасть неприродним способом, що підтверджується копією протоколу пред»явлення особи для впізнання (а.с. 21-22). Після цього 10.02.2014 року [PERSON] був затриманий за підозрою у вчиненні вищезазначеного злочину, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення (а.с. 24-25). 11.02.2014 року слідчим Свідерським А.В. за погодженням із старшим прокурором Калуської міжрайонної прокуратури [PERSON] було повідомлено позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України ( а.с. 26). Ухвалою слідчого судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.02.2014 року до [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 календарних днів (а.с. 32). В подальшому процесуальним керівником [PERSON] було змінено обвинувачення щодо [PERSON] та обвинувачено його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 125 КК України, тобто у вчиненні умисного спричинення легкого тілесного ушкодження (а.с. 42). Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.12.2014 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України у звязку з відмовою потерпілої від обвинувачення (а.с. 43). Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.02.2015 року з ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.12.2014 року виключено посилання на звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності. А отже дані обставини виключають факт незаконного засудження [PERSON] та факт повної реабілітації останнього. Відповідно до ч. 8 ст. 9 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» у випадках порушення прав і свобод людини або юридичних осіб в процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також у разі, якщо причетність до правопорушення особи, щодо якої здійснювались оперативно-розшукові заходи, не підтвердилась, Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управління державної охорони України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальний орган Міністерства оборони України, розвідувальний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Служба зовнішньої розвідки України, Національне антикорупційне бюро України зобов'язані невідкладно поновити порушені права і відшкодувати заподіяні матеріальні та моральні збитки в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ст. 1 Стаття Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до частини 2 статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відповідно до частини 3 статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Як зазначено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.\~ Згідно п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди в громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку його повної реабілітації. Оскільки [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності у звязку з відмовою потерпілої від обвинувачення, тобто з нереабілітуючих підстав, суд приходить до висновку про відсутність у позивача правових підстав для відшкодування шкоди, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: dismissed