Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що 11 листопада 2006 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис. Зазначає, що між сторонами відбулась розмова про можливість укладення фіктивного шлюбу, метою якого є не створення сім`ї, а отримання необхідних матеріальних та нематеріальних благ. Відповідач має високий рівень життя, а тому маніпулюючи своїми соціальними зв`язками здійснювала тиск на позивача шляхом погроз звільнення з роботи тощо. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Посилаючись на те, що під час укладення шлюбу між позивачем та відповідачем [PERSON] було порушено принцип добровільності шлюбу, позивач просив суд визнати шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 11 листопада 2006 року недійсним та скасувати актовий запис у Книзі реєстрації актів про шлюб, а також зобов`язати [PERSON] змінити прізвище на дошлюбне, оскільки остання навмисно приховувала обставини щодо перешкоди реєстрації шлюбу від органів державної реєстрації актів цивільного стану. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року вищезазначену цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 грудня 2020 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2021 року виправлено описку в ухвалі суду від 31 грудня 2020 року. 04 лютого 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав викладених у ньому. Зазначив, що у нього та відповідача не було намірів створювати сім`ю, шлюб укладений між сторонами є фіктивним та зареєстрований без його вільної згоди та з урахуванням примусу з боку відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши до суду відзив, в якому зазначила, що позов є не обґрунтованим та безпідставним. Зазначила, що в період шлюбу вони проживали разом однією сім`єю, піклувалися один про одного, не мали інтимних стосунків на стороні, вели спільне господарство, разом відпочивали, також відвідували друзів, рідних тощо. Зароблені гроші вкладали в сімейний бюджет, спільно приймали рішення. Шлюб між сторонами зареєстровано за спільною згодою та згідно вимог чинного законодавства. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Поляк О.В. проти задоволення позову заперечував. Додатково зазначив, що позивачем порушено строки позовної давності, оскільки строк позовної давності почався з наступного дня з моменту реєстрації шлюбу, а саме з 12 листопада 2006 року та закінчився 12 листопада 2009 року. Також суду повідомив, що позивач та відповідач вільно, без стороннього примусу на них та між ними, здійснили своє волевиявлення шляхом надання вільної згоди, як відповідно жінка та чоловік на реєстрацію шлюбу між ними, що підтверджено доводами у відзиві та наданими фотокартками. Крім того зазначив, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 11 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану зареєстровано шлюб, актовий запис №1043. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини встановлені судовим рішенням від 14 жовтня 2011 року, є вже доведеними і такими, що не доказуються при розгляді даної цивільної справи (має преюдиційне значення для цієї справи). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. Статтею 41 СК України передбачено випадки, коли шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду. Як передбачено ч. 1 ст. 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу, а тому суд не може взяти до уваги клопотання представника відповідача адвоката Поляк О.В. про застосування строків позовної давності. Отже, суд вважає, що недійсність шлюбу це особливий вид сімейно-правової санкції, яка застосовується у випадках порушення передбачених законом умов укладення шлюбу і означає анулювання тих юридичних наслідків, які законом пов`язуються з дійсним шлюбом. Відповідно до ч. 2 ст. 43 СК України, якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред`явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 (справа N 756/8186/17) з системного аналізу вказаних норм чинного законодавства України слід дійти висновку, що не може існувати два рішення суду з приводу спору між тим самим подружжям, як про розірвання шлюбу, так і про визнання цього шлюбу недійсним. У абз. 3 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.1998 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" роз`яснено, що у тих випадках, коли шлюб було розірвано, вимоги про визнання його недійсним можуть розглядатися судом, коли рішення останнього про розірвання шлюбу скасовано або одночасно заявляються вимоги про анулювання запису про реєстрацію розірвання шлюбу за взаємною згодою подружжя. Отже, в даному випадку, враховуючи норми сімейного законодавства на час укладення шлюбу та на час розгляду справи, підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 43 СК України, оскільки саме вона містить спеціальну умову для визнання шлюбу, який вже розірвано за рішенням суду, недійсним, а саме скасування рішення суду про розірвання шлюбу. При цьому, слід зазначити, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2011 року про розірвання між сторонами шлюбу є чинним на час вирішення даного спору. Таким чином, оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2011 року, яким шлюб між сторонами розірвано, набуло законної сили та в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалось, то відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed