Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про стягнення боргу. Обгрунтовує позовні вимоги тим, тим, що між ним та відповідачем [PERSON] було оформлено розписку на позику останнім грошей в розмірі 25000,00 доларів США, з зобовязанням повернути йому вказану суму в строк до 30.12.2015 року; дана сума коштів вказує, що складалася з боргу його перед їх спільним знайомим [PERSON] якому він позичив 17.000 грн. для купівлі будинку. Зазначає, що під час написання розписки відповідачем були присутні свідки [PERSON] та [PERSON]. Посилається на те, що у відповідності до офіційного курсу валют, станом на 30.08.2017 року, згідно якого 1 долар США становив 25,44 грн. та оскільки сума боргу складає 25000,00 доларів США, то остаточною сумою повернення кошів є - 636000,00 грн. Просить, стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 636000,00 грн. та судові витрати повязані зі сплатою судового збору у розмірі 6436,00 грн. На позовну заяву відповідачем [PERSON], інтереси якого представляє представник [PERSON], в суд подано відзив в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи доводи тим, що розписка, на підставі якої позивач намагається стягнути з відповідача кошти в сумі 25000,00 доларів США є безгрошовою і за своєю природою не є борговою. В обґрунтування цих обставин посилається на те, що в 2013 році до відповідача звернувся його друг [PERSON] із проханням позичити йому гроші в сумі 17000,00 доларів США для купівлі будинку в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області. Не маючи таких коштів, відповідач запропонував йому звернутись до його товариша [PERSON]. Останній не заперечував проти надання [PERSON] позики, однак, у звязку із тим, що вони не були добре знайомі [PERSON] сказав, щоб розписку писав не [PERSON], а безпосередньо [PERSON] Ель-Садиг, оскільки це його друг. Раніше відповідач реально позичав у позивача кошти в сумі 8000,00 доларів США, про що написав розписку, яку [PERSON] визнає в своїй телефонній розмові із [PERSON] Ель-Садигом. Крім того, позивач визнає, що існує ще одна розписка, однак, він подав до суду тільки останню розписку, що стала підставою заявлених позовних вимог. Остання написана розписка, включала в себе суму 8000,00 доларів США, що реально позичалась відповідачу раніше, і яка є предметом іншої розписки, а також на суму 17000,00 доларів США, які позивач позичив і реально передав [PERSON], а не відповідачу. На твердження відповідача про те, що ним визнається борг, який реально брався в розмірі 8000,00 доларів США, ще до написання останньої розписки, за мінусом коштів, які вже повернуто (залишок приблизно більше 5000,00 доларів США) [PERSON] відповів в телефонній розмові (дослівно) - «Извини, пожалуйста, я или эти деньги возьму, или те - долг, который остался на тебя я не возьму. Все, потому, что ты очень плохо сделал, я ниче не могу сказать, я уже адвокат взял, не могу отказаться». Зазначає, що додатковим підтвердженням того, що на момент написання розписки, на підставі якої позивач намагається стягнути борг, і після її написання, жодних грошей ним відповідачу не надавалось є також запис телефонної розмови дружини відповідача (третьої особи) із [PERSON], відповідно до якої, позивач стверджує, що «[PERSON] (тобто Садиг) [PERSON] был должен семнадцать, мне должен 8 - получается сколько? Двадцать пять. И он эту цифру писал» Ввважає, що і сам позивач визнав, що жодних коштів в момент написання розписки і після її написання відповідачу він не надавав, а гроші які в ній вказані, де-факто йому не позичались, окрім 8000,00 доларів США, які надавались [PERSON] Ель-Садигу раніше на підставі іншої розписки. Таким чином, вважає, що договір позики на підтвердження якого було надано розписку є безгрошовим, а отже, в силу своєї реальності, вимог ст.1046 ЦК України є неукладеним, вважає договір безпідставним та просить в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і пояснив, що фактично він не передавав [PERSON] грошових коштів в сумі 25.000 доларів США, цю суму коштів складали гроші як останній був винен їх спільному знайомому [PERSON] а саме в сумі 17.000 доларів США і 8.000 доларів США безпосередньо йому і з 8000 доларів відповідач частину повернув а на решта суму, біля 7000 доларів США про повернення в нього є інші розписки від [PERSON]. Пояснив, що відповідачу з рук в руки кошти 25.000 доларів США він не передавав, однак вважає, що оскільки він віддав свої гроші [PERSON] (для викупу будинку) то і повинен отримати ці кошти назад, а тому просить задовольнити заявлені позовні вимоги. Позицію позивача було підтримано в судовому засіданні в його інтересах представником [PERSON] Відповідач [PERSON], а також третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - [PERSON] в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи, відповідно, захист своїх інтересів доручили представляти представнику [PERSON], яким в судовому засіданні позовні вимоги заперечувалися та в наданих суду поясненнях посилався на обставини викладені у відзиві; просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом, належними доказами по справі встановлено наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Так, за з»ясованих в засіданні обставин, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було оформлено розпису на повернення коштів в розмірі 25000,00 доларів США, згідно якої визначено термін повернення коштів до 30.12.2015 року (а.с.4). При цьому, в судовому засіданні з»ясовано і дане вбачається з показів позивача [PERSON], що грошей в сумі 25.000 доларів США він не отримував, із цієї суми 8000,00 доларів США, як вбачається з показів позивача дійсно надавались [PERSON] Ель-Садигу однак, раніше на підставі іншої розписки, яка знаходиться в позивача [PERSON], що ним було у присутності представника підтверджено в судовому засіданні. Зазначені обставини свідчать про безгрошовість спірної розписки, тобто за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів, як визначено чинним законодавством, є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргову розписку чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки, що чітко визначено постановою Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63 цс13). В зв'язку з цим суд вважає, що не мало місце укладення між сторонами договору позики, оскільки грошові кошти в сумі 25.000 доларів США не були передані позичальнику, а що стосується 8000 доларів США з даної суми,то позивач в наданих суду поясненнях зазначив, що має намір їх стягнути за іншою розпискою в нього наявною і наданою йому відповідачем. Згідно положень ст. 12,13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, з підстав заявлених вимог, а саме повернення грошової позики позов до задоволення не підлягає, інших підстав позову позивач не зазначив, тобто в засіданні не встановлено посиланні на докази позивачем на існування тяжкої обставини, під впливом якої [PERSON] писав спірну розписку. Згідно ч.2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Як вбачається з письмових матеріалів справи, розписка, видана відповідачем позивачеві є лише документом, що підтверджує зобовязання повернути кошти, а не отримання грошових коштів відповідачем, та не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України. Крім того, дана розписка не містить посилання на отримання відповідачем грошових коштів, натомість, за положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у визначений термін. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець), передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, написана відповідачем розписка виходячи з наведеного не є борговою розпискою, оскільки не містить підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, при цьому наявне зобовязання про їх повернення, тобто, за своєю правовою природою не породжує правовідносини, що могли б виникнути, виходячи із договору позики. Крім того, розписка взагалі не містить точної ідентифікації осіб, які в ній зазначені, дата народження; дати, місця її написання та відсутнє підтвердження того, що одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, відповідно до норм ст.1046 ЦК України; письмова ж форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику та зобовязання у поверненні коштів, проте в даному випадку позивачем та відповідачем не дотримана. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності до висновку зробленого в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та, достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргову розписку чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка, яка є підставою позову [PERSON] не підтверджує факту передачі ним відповідачу коштів, що в ній вказані, а відповідачем отримання коштів від позивача, є безгрошовим та в силу ст.1046, 640 ЦК України є неукладеним, а тому позовні вимоги не грунтуються на законі. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, повно і всебічно зясувавши обставини справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позивачем позовних вимогах слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed