Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер її син - [PERSON]. Після смерті сина вона звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори для отримання спадщини, в тому числі на частку квартири [ADDRESS], де отримала інформацію на запит нотаріуса, що станом на 01.08.2008 реєстрація права власності на квартиру № 3 не проводилась. Також зверталась до реєстратора прав на нерухоме майно, на що отримала рішення реєстратора про відмову в реєстрації від 13.06.2009 року. Листом від 04.06.2009 року № 3/2766 Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради було роз'яснено, що будинок [ADDRESS] на той час не входив до складу житла комунальної власності, та не знаходився на балансі АТ «Дніпропетровський завод медустаткування», згідно листа від 21.12.2010 № 58. Також рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2011 року було визнано за [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO], право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Після чого, звернулась до приватного нотаріуса Батової Л.Г. для прийняття спадщини після померлого сина у вигляді визначеної судом частки квартири, на що отримала відмову з причини відсутності первинної державної реєстрації права власності на майно. Тому звернулась до суду за захистом порушених прав, та просила визнати за нею право власності на частку квартири після смерті сина, та на квартиру в цілому. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що пред'явлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що постановою приватного нотаріуса Батової Л.Г. від 18.03.2013 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] на підставі відсутності у спадкоємця правовстановлюючих документів, а саме первинної державної реєстрації права власності за померлим. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що за змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. За змістом статті 33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин; неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, змінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Оскільки позовні вимоги заявлено до неналежного відповідача вони підлягають відхиленню. З огляду на вищенаведене, суд вважає, за необхідне в задоволенні позовних вимог позивача до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Батової Людмили Григорівни про визнання права власності відмовити, оскільки, звертаючись до суду з позовом до відповідача, позивач не надала доказів оскарження або невизнання приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. права власності позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed