Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівський області, в якому просять: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27.11.1996 року нежитлового приміщення площею 36.6 кв.м (майстерня художника), що розташоване в підвалі житлового будинку [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]; - визнати недійсним Реєстраційне посвідчення на право приватної власності на приміщення художньої майстерні площею 36.6 кв.м [PERSON]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений Львівським міським нотаріальним округом 02.08.2000 р. в реєстрі за № 2189 між [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним Реєстраційне посвідчення від 14.12.2000 року на об'єкт нерухомого майна за № 002133, яким Львівське обласне БТІ посвідчує, що приміщення художньої майстерні нежитловою площею 36.6 кв.м по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]; - витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно площею 36.6 кв.м (майстерня художника)по [ADDRESS]; - визнати право комунальної власності на нерухоме майно площею 36.6 кв.м (майстерня художника)по [ADDRESS]. В прохальній частині позову позивачі також просять поновити пропущений ними строк позовної давності, причин пропуску строку позовної давності не наводять. Разом з тим, позивачі вважають, що в силу вимог п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника чи іншої особи про визнання недійним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушене його право власності, або інше речове право. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.12.2011 року, під час ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи [ADDRESS], витребуваної судом з ОКП «БТІ та ЕО» в приміщенні Франківського районного суду м.Львова [PERSON] [PERSON] було з'ясовано, що нежитлове приміщення , яке знаходиться в підвалі житлового будинку та згодом стало «Майстерня художника», 27.11.1996 року було відчужене представником Фонду державного майна гр.[PERSON] Однак у згаданому підвальному приміщенні до його відчуження проживали громадяни, котрим через непридатність приміщення до проживання була надана окрема квартира. В подальшому вказане підвальне приміщення було надане в оренду художнику [PERSON], надалі передано в оренду художнику [PERSON] без права викупу. Оскільки вони проживають в [ADDRESS] протягом тривалого часу, а тому дають їм підстави стверджувати що спірне підвальне приміщення жодного спеціального призначення, не було спеціалізованою майстернею створеною за проектною документацією з вказаним цільовим призначенням та матеріальними витратами на його спеціалізоване облаштування. Вважаю, що Фондом державного майна України по Львівській області, було незаконного надання статусу «Майстерня художника» з метою подальшої незаконної приватизації, що призвело до порушення майнових прав та законних інтересів мешканців будинку щодо спільного використання підвальних нежитлових приміщень. Тому Регіональне відділення ФДМ України у Львівській області діяло всупереч Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» з перевищенням делегованих повноважень визначило покупця спірного приміщення та уклало відповідний договір. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» у відповідності до якого власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних підвальних приміщень та конституційні норми щодо сукупності права власності, ст.382 ЦК України в редакції 2004 року. Процес приватизації нежитлового приміщення в житловому будинку здійснювався без будь-якого інформування мешканців будинку щодо його проведення. Тому такі незаконні дії відповідача Регіонального відділення ФДМ України у Львівській області суттєво порушили інтереси всіх мешканців [ADDRESS], членів громади міста, в частині володіння, користування та розпорядження вказаним майном., а тому підлягають визнанню недійсними вищевказані договори купівлі-продажу, реєстраційні посвідчення, також підлягає витребування із незаконного володіння гр. [PERSON] вказане нерухоме майно, та слід визнати право комунальної власності на спірне майно. Просять позов задоволити. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити та поновити пропущений ними строк позовної давності, оскільки вони 14.12.2011 року, в приміщенні Франківського районного суду м.Львова під час ознайомлення із матеріалами цивільної справи(суддя Дячишин В.Ф.) дізнались, що нежитлове приміщення площею 36.6 кв.м (майстерня художника), що розташоване в підвалі житлового будинку [ADDRESS] 27.11.1996 року було відчужене представником Фонду державного майна гр.[PERSON], а в подальшому останній відчужив і гр. [PERSON] Разом з тим, вважають, що в силу вимог п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу власника чи іншої особи про визнання недійним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушене його право власності, або інше речове право, а тому просили суд вважати, що строк на подання позовної заяви таким, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства України. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних та доказів, достатніх для постановлення рішення, при цьому їх інтереси в суді представляють позивачі [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими, та пояснив, що позивачі дійсно протягом тривалого часу проживають в [ADDRESS] і відповідно їм відомо про зміни, що відбувались серед власників та користувачів спірного підвального приміщення. Він набув права власності на спірне підвальне приміщення в процесі спадкування після смерті батька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого П'ятою Львівської державною нотаріальною конторою 23.02.2010 року. В частині переходу права власності не спірне приміщення від первісного набувача [PERSON] до [PERSON], відповідач пояснив, що приміщення перейшло до набувача за договором купівлі-продажу від 02.08.2000 року, котрий був посвідчених нотаріально на підставі правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва на власність від 24.03.1997 року, що видане РВ ФДМ України по Львівській області. Просить у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими, та пояснив, що підставою для укладення договору-купівлі продажу об'єкта приватизації стали рішення власника цього об'єкту нерухомості щодо його відчуження на підставі відповідних розпорядчих та правовстановлюючих документів. Вважає, що твердження позивачів щодо приналежності спірного підвального приміщення до їхньої власності голослівними і бездоказовими оскільки ними не надано жодного правовстановлюючого чи іншого документу котрий би встановлював іншого власника ніж зазначено в оспорюваному договорі і відповідно би доводив неправомірність дій відповідачів. Також позивачі не є учасниками правовідносин в частині набуття та припинення прав власності на нерухоме майно, відповідно їх права як учасників договору не порушуються оскільки вони такими не є, і з цих підстав вважає позов безпідставним. Що стосується вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння представник відповідача пояснив, що [PERSON] законно перебуває у спірному приміщенні оскільки набув його в порядку спадкування і є добросовісним набувачем. При цьому вважає, що у позивачів є відсутність делегованих повноважень для повернення спірного підвального приміщення у комунальну власність. Та наголосив на тому, що правовідносини в тому числі договора та правовстановлюючі документи, що стали наслідком їх укладення, регулювались Цивільним кодексом України в редакції 1963 року. Позивачі у своїх пояснення та самому позові підставою для розірвання оспорюванних договорів називають положення ст.ст. 203, 215, 268, 382 Цивільного кодексу України в редакції 2004 року. А у відповідності до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, такий застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а оскільки договори, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Крім цього, наголосив, що позивачами було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, поважності причин пропуску строку звернення до суду не встановлено та просив такий застосувати. Просить у позові відмовити. Представник відповідача регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівський області у судовому засіданні позов заперечив та пояснив, що договір купівлі-продажу підвального приміщення в [ADDRESS] було укладено між представництвом Фонду Державного майна України у м.Львові та відповідно покупцем. Рішення щодо відчуження того чи іншого об'єкту малої приватизації приймалось колегіальним органом - власником даного об'єкту- Львівською міською радою на підставі вказаних колегіальних рішень відбувалось укладення самого договору купівлі-продажу на відповідних умовах. У відповідності до наказу РВ ФДМУ по Львівській області від 10.04.1998 року №29 «Про ліквідацію представництва Фонду державного майна у м.Львові», представництво Фонду державного майна України у м.Львові є ліквідовано з 01.05.1998 року. У відповідності до п.2 даного наказу регіональне відділення є правонаступником ліквідованих представництв в частині майна, а також договорів купівлі-продажу, по яких договірні зобов'язання не припиненні. Відтак, у даному випадку, регіональне відділення не є правонаступником представництва Фонду державного майна України у м.Львові. Всі договора, були виконані сторонами, в тому числі і оспорюваний договір купівлі-продажу були здані в архів після ліквідації представництва фонду державного майна України у м.Львові. Тому РВ ФДМУ по Львівській області не є належним відповідачем у даній справі. Представник третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судому засіданні при вирішення позову покладається на розсуд суду, оскільки вони до вказаного спору ніякого відношення не мають. Просить винести рішення згідно чинного законодавства. Представник третьої особи ЛКП «Затишне»у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних та доказів, достатніх для постановлення рішення,проти чого і не заперечили інші учасники судового процесу. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по всі докази у їх сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони договорів купівлі-продажу спірного приміщення по [ADDRESS] при їх укладенні керувались відповідними положеннями Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. У відповідності до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. У відповідності до ст.41 ЦК України( в редакції 1963 року),угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст.48 згаданого кодексу встановлює, що недійсною є та угода , що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. За умовами ст.59 ЦК України(в редакції 1963 року), угода визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Як вбачається з пояснень сторін та зібраних в справі матеріалів в період дії оспорюваних договорів жодна із сторін договору не зверталась до суду з питаннями щодо розірвання чи визнання недійсними даних договорів. Позовні вимоги не містять посилань на відповідні норми цивільного кодексу для визнання недійсними договорів від 27.11.1996 року та 02.08.2000 року. Судом встановлено, що на момент подачі позову та його розгляду договора купівлі-продажу від 27.11.1996 року та 02.08.2000 року були виконані сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Позивачі стверджують, що підставою для звернення до суду з відповідним позовом є порушення їхніх майнових прав, оскільки останні вважають себе співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку, до яких вони відносять і дане приміщення. Однак всупереч положенням ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивачі не надали суду доказів котрі б спростовували майнову приналежності підвального приміщення пл.36.6 кв.м [PERSON] Відповідно до ч. 2 статті 11 ЦК України підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Отже твердження позивачів про належність підвального приміщення пл.36.6 кв.м в [ADDRESS] іншій чи іншим особам ніж тим, що визначені правовстановлюючими документами є бездоказовими і такими, що не заслуговують на увагу. В силу ст. 4 Закону "Про власність", який діяв на час укладення оспорюваного договору, лише власник міг вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 225 ЦК України ( в редакції 1963 року), який діяв на час укладення оспорюваного договору, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Натомість слід зазначити, що власник спірного приміщення -Львівська міська рада, діючи на підставі ч.1 ст.4З Закону України «Про власність» на свiй розсуд володiє, користується i розпоряджається належним йому майном. Таким чином, реалізуючи своє право зазначене законом власник прийняв рішення про відчуження належного йому майна. Відповідно до ч. 2 статті 11 ЦК України підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Сторонами оспорюваних позивачами договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27.11.1996 є представництво Фонду державного майна України у м.Львові (продавець) та [PERSON] (покупець). Як вбачається із свідоцтва на власність від 24.03.1997 року., що видане представництвом Фонду державного майна України у м.Львові свої зобов'язання за договором купівлі-продажу від 27.11.1996 року № 551-а сторонами були виконані. За договором купівлі-продажу від 02.08.2000 року сторонами є [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) за період дії даного договору у його сторін не було претензій щодо виконання взятих на себе зобов'язань. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до вимог Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені ч.ч. 1,3, 5, 6 ст.203 України. У відповідності до вимог ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі не можливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи дану обставину та те, що позивачі не були сторонами договору і відповідно їх права не порушуються укладенням таких договорів, останні не наділені правом вимоги про визнання їх недійсними, а відсутність делегованих органами місцевого самоврядування повноважень ставить під сумнів їх право вимоги на повернення сторін договору в попередній стан. В частині визнання недійсними Реєстраційних посвідчень на право власності на приміщення художньої майстерні пл.36.6 кв.м, слід зазначити, що дані документи були видані відповідними органами за наслідком укладених договорів купівлі-продажу і можуть бути визнані недійсними разом з договорами на підставі яких були видані. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема 1) право володіння; 2) право користування. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Власник нежитлового приміщення пл.36.6 кв.м. [ADDRESS], [PERSON] правомірно реалізує своє право на володіння, користування та розпорядження згаданим приміщенням на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П'ятою Львівської державною нотаріальною конторою 23.02.2010 року. Правомірність та підставність видачі згаданого свідоцтва позивачі не оскаржують. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Позивачі не надали суду доказів належності їм підвального приміщення, а отже в останніх відсутні підстави для вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. Із змісту позову, пояснень позивачів, їх паспортних документів вбачається, що останні проживають в [ADDRESS] тривалий період часу, а тому їм було відомо, що спірне підвальне приміщення зайняте і використовувалась іншими особами на праві приватної власності. Дана обставина дає підстави суду вважати їх доводи про те, що вони довідались про порушення свого права під час ознайомлення з матеріалами інвентарної справи у 14.12.2011 року і до цього часу їм не було відомо про зміну власників і користувачів спірного підвального приміщення є безпідставні та необґрунтовані. При цьому позивачі просять поновити пропущений строк, однак не наводять об'єктивних причин пропуску терміну позовної давності. Відповідачем подано заяву від 18.02.2013 року, в якій він просить при винесенні рішення в даній справі застосувати положення ст.267 ЦК України(а.с.47) та заявлено представником відповідача [PERSON] у судому засіданні щодо застосування сплив позовної давності по вказаному спорі. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України(в редакції 2004 року), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Крім того, ст. 71 ЦК України(в редакції 1963 року) який діяв на час виникнення цивільних правовідносин, встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст.ст. 76 і 80 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 80 ЦК України( в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч.2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від сплину позовної давності (що й вчинив суд відкривши провадження у справі). Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (на підставі сплину позовної давності суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог). Суд вважає за необхідне роз'яснити, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що при звернені до суду з позовом, позивачами пропущений строк встановлений ст.71 ЦК України(в редакції 1963 року), поважності причин позивачі пропуску строку звернення до суду не надали та судом не встановлено. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини на які посилається позивачі у позовній заяві є безпідставні, ними і не надано доказів того, що такі договора вчиненні з порушенням законодавства України, та, крім того, позивачами пропущений строк позовної давності звернення до суду із зазначеним позовом, що також є підставою для відмови у його задоволенні.

Outcome: dismissed