Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Васильковецької сільської ради Гусятинського району Тернопільської області та просить: визнати незаконним та скасувати рішення Васильковецької сільської ради від 22.08.2017 року № 745-10/VІІ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та зобов`язати прийняти відповідне рішення. Посилається на те, що з 2010 року і по даний час вона є власником нерухомого майна в [ADDRESS] та добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою площею 0,1360 га для обслуговування вказаного майна. 16.08.2017 року вона звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки для обслуговування вказаного майна (з метою його реконструкції під житловий будинок). Рішенням Васильковецької сільської ради від 22 серпня 2017 року № 745-10/УІІ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» їй було відмовлено у задоволенні заяви з мотивів: «із невідповідністю статті 118 (невідповідність генеральному плану населеного пункту, та статті 120 п.2 Земельного кодексу України». Вважає таку відмову незаконною, оскільки нею представлено увесь пакет необхідних документів, передбачений законом. Крім того, зазначений будинок побудований колгоспом на земельній ділянці, на якій раніше був розташований саме житловий будинок. В містобудівних документах, виданих архітектором зазначено місце розташування земельної ділянки відповідає Генплану села Крогулець; в Відділі Держгеокадастру у Гусятинському районі їй повідомили, що згідно даних державної статистичної звітності, зазначена земельна ділянка обліковується у землях громадської та житлової забудови; попереднім землекористувачем була с/с «Крогулецька», яка використовувала на правах постійного користування, яке до фізичної особи в силу статті 92 ЗК України не застосовується. Жодних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, перелік яких встановлений чинним законодавством і є вичерпним, не було та посилання на п.2 ст.120 ЗК України незаконне. Внаслідок прийнятого рішення відповідачем було порушено її гарантоване Конституцією України та законами право на отримання земельної ділянки для обслуговування належного їй на правах приватної власності майна. Позивач [PERSON] в судове засідання 14.05.2019 року не з`явилась, в підготовчому судовому засіданні позов підтримувала. Представник позивача адвокат Возьний Я.В. в судовому позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити в повністю. Представник відповідач Васильковецької сільської рада Гусятинського району Тернопільської області Мальський Б.О. в судовому засіданні позовні вимоги визнає частково. Пояснив, що в частині скасування рішення Васильковецької сільської ради від 22.08.2017 року № 745-10/VІІ не заперечує щодо задоволення позову, а щодо решти позовних вимог просить відмовити з наступних підстав: позивачу було відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0, 1360 га у власність, розташованої в межах [ADDRESS] , оскільки зазначена земельна ділянка перебувала в користуванні колишньої селянської спілки «Крогулецька», яка згідно статті 92 Земельного кодексу України не була підприємством державної чи комунальної власності. Отже, земельна ділянка не могла перебувати в неї на праві постійного користування. [PERSON] придбала незавершену будівлю торгового комплексу з метою переобладнання в житловий будинок. Вважає, що позивачеві слід виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування викупленої будівлі в користування на правах оренди, а після переобладнання даної будівлі в житловий будинок, введення його в експлуатацію, звернутися в сільську раду із заявою про передачу земельної ділянки у власність. Перевіривши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, чим декларується принцип "змагальності сторін у цивільному процесі". Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказаній правовій нормі Основного Закону кореспондує ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Як встановлено, 16 серпня 2017 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку шляхом реконструкції незавершеного будівництва нежитлової будівлі орієнтовною площею 0.1360 га по [ADDRESS] та додала до заяви ряд документів(а.с.6) Рішенням Васильковецької сільської ради №745-10/VІІ від 22.08.2017 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», рада вирішила відмовити громадянці [PERSON] в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0, 1360 га у власність, розташованої в межах [ADDRESS] у зв`язку із невідповідністю статті 118(невідповідність генеральному плану населеного пункту) та статті 120 п.2 Земельного Кодексу України.(а.с.7). Зазначене рішення не змінене та не скасоване. Статтею 81 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Статтями 12, 116, 120, 121 та 122 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень селищних рад у галузі земельних відносин на території селищ належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян. Зокрема, частиною першою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно з частиною другою цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідності до положень статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у ясність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Цією ж нормою встановлено, що відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (Стаття 89 ЦПК України) Відповідно до статті 16 ЦК України, до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої цієї статті). Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відмова позивачці мотивована невідповідністю статті 118 (невідповідність генеральному плану населеного пункту), та статті 120 п.2 Земельного кодексу України». Із Витягу про державну реєстрацію прав №28552061 від 29.12.2010 року виданого Гусятиським РК БТІ вбачається, що [PERSON] являється власником нерухомості-будинку [ADDRESS] що в [ADDRESS] .(а.с.8) Посилання відповідача на норму п.2 ст. 120 Земельного кодексу України в оскаржуваному рішенні, як на підставу відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0, 1360 га у власність, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки вказаною нормою встановлено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Як підтверджують в судовому засіданні сторони, попереднім землекористувачем зазначеної земельної ділянки була селянська спілка «Крогулецька». Статтею 92 ч.2 Земельного кодексу України встановлено перелік суб`єктів права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, до якого фізичні особи не віднесено. Щодо посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на невідповідність генеральному плану населеного пункту, то як вбачається із довідки про розрахунок площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, виданої архітектором [PERSON] , відповідно до вимог ДБН 360-92 ** « Планування і забудова міських і сільських поселень» розділ 6, містобудівної ситуації, що склалась, та розробленого генерального плану забудови земельної ділянки, що відводиться для обслуговування житлового будинку шляхом реконструкції незавершеного будівництва викупленої нежилої будівлі власника [PERSON] в [ADDRESS] , розмір площі земельної ділянки розраховано в кількості - 1360, 0 м.кв.(а.с.9); складена ситуаційна схема місця розташування земельної ділянки відповідно генплану села Крогулець Гусятинського району М 1:2000.(а.с.13) Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині визнання незаконним, скасування рішення Васильковецької сільської ради від 22.08.2017 року № 745-10/VІІ з підстав, наведених в позовній заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.(ч.1 ст. 82 ЦПК України) В даному випадку суд приходить до висновку, що визнання відповідачем в цій частині позову не порушує нічиїх прав та інтересів, враховую наведені вимоги закону, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку шляхом реконструкції незавершеного будівництва нежитлової будівлі орієнтовною площею 0.1360 га у власність по [ADDRESS] , то суд вважає, що до задоволення вимога не підлягає з наступних підстав. Згідно зі статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Оскільки до компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом питання, однак не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом. В зв`язку з наведеним, вимога [PERSON] про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку орієнтовною площею 0.1360 га у власність по [ADDRESS] , до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed