Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до держави Україна в особі Липоводолинського районного суду Сумської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права засудженого на доступ до суду. Позов мотивовано тим, що з 04.05.2005 він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Роменській ВК № 56». 18.07.2018 за вих. № 11673 Роменський міськрайонний суд Сумської області отримав його позовну заяву подану до цього ж суду, третя особа: Національне агенство з питань запобігання корупції від 06.07.2018 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок залишення без розгляду його заяви від 07.12.2017 про надання йому як учаснику судового процессу по цивільній спараві № 585/3856/16-ц копій документів, які були необхідні йому як письмові докази для направлення до Європейського суду з прав людини разом із заявою про порушення Україною його прав, передбачених Конвенцією. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 липня 2018 року по цивільній справі № 585/2790/18 (провадження № 2/585 /977/18) позовна заява [PERSON] з іншими матеріалами вказаної справи, в силу ч.6 ст. 31 ЦПК України, була передана до Апеляційного суду Сумської області для визначення підсудності. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 27 липня 2018 року по справі № 585/2790/18 (провадження № 22-ц-вп/788/18/18) підсудність справи за позовом [PERSON] визначено за Липоводолинським районним судом Сумської області. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 серпня 2018 року по справі № 585/2790/18 (провадження № 2/581/224/18) позову заяву [PERSON] було залишено без руху, у зв`язку з тим, що [PERSON] не сплачено судовий збір за подання позовної заяви. Разом з тим суд відмовив у задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору у зв`язку з його скрутним матеріальним становищем та відхилив довідки Роменської ВК-56, які були додані до клопотання для підтвердження відповідних обставин. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 вересня 2018 року позовну заяву [PERSON] визнано не поданою, та повернуто йому листом Липоводолинського районного суду Сумської області від 02.10.2018 за № 585/2790/18/2883/2018 з усіма додатками. Проте, постановою Сумського апеляційного суду від 24 січня 2019 року по справі №585/2790/18 (провадження №22-ц/816/37/19, 22-ц/816/38/19) ухвалу Липоводолинського районного суду Сумської області від 13.09.2018 було скасовано, у зв`язку з тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач, в обґрунтування підстав для звільнення від сплати судового збору, не надав доказів на підтвердження його скрутного майнового стану, є помилковим. У зв`язку з цим, ухвали суду першої інстанції про залишення заяви без руху та повернення позовної заяви не можна визнати такими, що відповідають матеріалам справи та нормам процесуального права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland) наголошує, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Таких вимог права Липоводолинським районним судом Сумської області дотримано не було. З огляду на зазначене позивач вважає, що відповідач порушив його права на доступ до суду та відшкодування моральної шкоди, завданої йому органом державної влади, який порушив статті 55 та 56 Конституції України, ч.2 ст. 7 КВК України, п.1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції. Протиправні дії відповідача викликали у [PERSON] нервове потрясіння та тривалу нервову напругу, що призвело до погіршення його стану здоров`я. Він вимушений був звернутися до адміністрації колонії за медичною та психологічною допомогою, яку отримав 09.10.2018 та повторно 16.10.2018. Дані обставини порушили нормальний хід його життя, призвели до відчаю та посилили його душевні страждання, [PERSON] вимушений був вжити додаткових зусиль для відновлення позитивної стабільності свого стану здоров`я. [PERSON] зазначає, що між протиправними діями відповідача і завданням йому моральної шкоди існує причинний зв`язок. Завдану шкоду, [PERSON] оцінює в 20 000 гривень, яку просив відшкодувати йому співвідповідачем по справі Державною казначейською службою України. 16.07.2019 відповідач Липоводолинський районний суд Сумської області не погоджуючись з позовом направив до суду відзив на позов в якому зазначив наступне. Частиною першою статті 1174 ЦК України, на яку, зокрема, посилався позивач, передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частиною п`ятою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановления судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановления незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. На спірні правовідносини в частині позовних вимог до Липоводолинського районного суду Сумської області не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог, оскільки ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17. Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що у разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України. Тому, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Щодо порушення, на думку позивача, його права на доступ до суду позиція Липоводолинського районного суду Сумської області наступна. Після скасування судом апеляційної інстанції ухвали Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 вересня 2018 року про повернення позовної заяви [PERSON] справа була направлена для продовження розгляду до Липоводолинського районного суду Сумської області. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 квітня 2019 року позов [PERSON] був залишений без розгляду у зв`язку з подачею [PERSON] відповідної заяви. Отже, позивач [PERSON] , мав доступ до суду шляхом практичної подачі відповідних матеріалів позову, доказів, тощо до відкриття провадження у справі, але в подальшому самостійно ініціював поданий позов залишити без розгляду, що вказує на відсутність порушення його прав. Враховуючи викладене, Липоводолинський районний суд Сумської області просив закрити провадження у справі за позовом [PERSON] , про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права засудженого на доступ до суду в частині позовних вимог до Липоводолинського районного суду Сумської області. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 серпня 2019 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Враховуючи клопотання засудженого [PERSON] та його майновий стан, який об`єктивно підтверджується довідкою з ДУ «Роменська виправна колонія № 56» про залишок на його особовому рахунку коштів у сумі 1,06 грн. та довідки про те, що він не працевлаштований і не отримує заробітної плати (а.с. 7), суд звільнив позивача від сплати судового збору. Ухвалою суду Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 вересня 2019 року заяву позивача [PERSON] про заміну неналежного відповідача, задоволено, та замінено у даній справі неналежного відповідача - Липоводолинський районний суд Сумської області, належним відповідачем - держава Україна в особі Липоводолинського районного суду Сумської області, залишивши в якості співідповідача Державну казначейську службу України. Відповідач Липоводолинський районний суд Сумської області в поясненні до суду від 30.10.2019 зазначив, що формулювання належного, на думку суду, відповідача «Держава Україна в особі Липоводолинського районного суду Сумської області» є некоректним. Липоводолинський районний суд Сумської області не має процесуальної дієздатності брати участь у розгляді справи у суді від імені Держави Україна, не наділений повноваженнями представляти Державу Україна. Таких повноважень не містить жоден нормативно-правовий чи підзаконний нормативно-правовий акт. Під час розгляду справи відповідач просив врахувати дані пояснення, а також відзив до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав. Відповідач Держава в особі Липоводолинського районного суду Сумської області в заяві до суду від 28.08.2019 просив проводити розгляд справи у відсутності представника суду, позиція відповідача по справі викладена у відзиві до суду, яка є незмінною. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання не з`явився, проте належним чином повідомлений про розгляд справи, будь-яких клопотань чи заяв суду не направляв, відзиву до суду не подавав. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , засуджений 24.03.2004 Апеляційним судом Черкаської області за ст.ст.187 ч.4, 289 ч.3, 357 ч.1, 263 ч.1, 115 ч.2 п.6, 15 ч.3 - 115 ч.2 п.п.1,6, на підставі ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, і відбуває покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія № 56» з 04.05.2005. З дня прибуття до установи і по теперішній час, не працевлаштований на виробництві із-за відсутності робочих місць, заробітньої плати чи будь яких інших доходів [PERSON] не отримував. (а.с.4). Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 07 серпня 2018 року по справі № 585/2790/18 (провадження № 2/581/224/18) [PERSON] відмовлено в задоволенні його клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви, позову заяву залишено без руху, та надано позивачу 10-денний строк для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору в розмірі 704,80 грн. (а.с. 6-7). Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 вересня 2018 року позовну заяву [PERSON] визнано не поданою, та повернуто йому листом Липоводолинського районного суду Сумської області від 02.10.2018 за №585/2790/18/2883/2018 з усіма додатками (а.с. 6-9). Постановою Сумського апеляційного суду від 24 січня 2019 року по справі №585/2790/18 (провадження № 22-ц/816/37/19, 22-ц/816/38/19) ухвалу Липоводолинського районного суду Сумської області від 13.09.2018 скасовано, у зв`язку з тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач, в обґрунтування підстав для звільнення від сплати судового збору, не надав доказів на підтвердження його скрутного майнового стану, є помилковим. У зв`язку з цим, ухвали суду першої інстанції про залишення заяви без руху та повернення позовної заяви не можна визнати такими, що відповідають матеріалам справи та нормам процесуального права (а.с. 10-11). Згідно довідки ДУ «Роменська ВК №56» від 18.03.2019, у засудженого [PERSON] 09.10.2018 та 16.10.2018 мало місце погіршення стану здоров`я внаслідоке нервових стресів, які зі слів засудженого були викликані отриманням ухвали Липоводолинського районного суду Сумської області від 13.09.2018 та листа цього ж суду від 02.10.2018 про повернення позовної заяви до Роменського міськрайонного суду Сумської області, третя особа: Національне агентство з питань запобігання корупції про відшкодування моральної шкоди. У зазначені дні персоналом установи засудженому була надана медична та психологічна допомога (а.с. 5). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. За частиною першою статті 13 зазначеного Закону судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Частиною першою статті 1174 ЦК України, на яку, зокрема, посилається позивач, передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу- досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз`яснень, наданих у п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом. У відповідності до положень ст. 1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Суд погоджується з доводами відповідача, що Липоводолинський районний суд Сумської області не має процесуальної дієздатності брати участь у розгляді справи у суді від імені Держави Україна, та не наділений повноваженнями представляти Державу Україна, оскількина спірні правовідносини в частині позовних вимог до Липоводолинського районного суду Сумської області не поширюється юрисдикція судів з розгляду заявлених позивачем вимог. Суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018 року у справі № 61-1091св17, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 14-90цс18, від 21 листопада 2018 року у справі № 14-399 цс18, та від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17, і підстав для відступу від такої позиції не вбачається. Крім того, судом враховано, що після скасування судом апеляційної інстанції ухвали Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 вересня 2018 року про повернення позовної заяви [PERSON] справа була направлена для продовження розгляду до Липоводолинського районного суду Сумської області. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 22 квітня 2019 року позов [PERSON] був залишений без розгляду у зв`язку з подачею [PERSON] відповідної заяви. Таким чином, позивач [PERSON] мав доступ до суду шляхом практичної подачі відповідних матеріалів позову, доказів, тощо, до відкриття провадження у справі, але в подальшому самостійно ініціював поданий позов залишити без розгляду, що вказує на відсутність порушення його прав. За таких підстав, оскільки, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що внаслідок неправомірних дій відповідачів засудженому [PERSON] спричинено моральну шкоду, в матеріалах справи відсутні рішення суду або інший акт, передбачений законодавством України, якими б визналась незаконність дій відповідачів, зокрема Липоводолинського районного суду Сумської області або Державної казначейської служби України, а також враховуючи, те що належним відповідачем у даній справі може бути лише держава, а не суд, який діє від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі положень ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed