Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

26.04.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить зобовязати [PERSON] не перешкоджати позивачу спілкуватися з онуком [PERSON], [INFO]; встановити графік безперешкодного спілкуватися з онуком [PERSON], [INFO]: щотижнево з 09.00 год. суботи до 18.00 годин неділі з правом перебування вночі за місцем проживання бабусі; дві неділі зимою та дві неділі літом (під час канікул дитини) з правом виїзду за межи міста [PERSON]; в день народження дитини 08 травня щорічно з 09.00 год. суботи до 17.00 годин; в день народження бабусі 30 липня щорічно з 14.00 годин до 20.00 годин. При цьому позивач посилається на те, що син позивача та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них 08.05.2008 року народився син [PERSON]. Позивач вказує, що на теперішній час відповідачем чиняться перешкоди позивачу у вихованні та спілкуванні з малолітнім онуком, в зв'язку із чим позивач змушена звернутися до суду із позовом. До судового засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання не зявилися, повідомлялися належним чином, матеріали справи містять заяву представника відповідача про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. До суду надано заяву представника органу опіки та піклування про проведення даного судового засідання за її відсутності. Повідомлено, що питання щодо визначення способу участі у вихованні дитини не розглядалося Київською районною адміністрацією Одеської міської ради, як органом опіки та піклування, у звязку із тим, що на теперішній час відсутній проект висновку від служби дітей Одеської міської ради. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є матірю [PERSON], який народився 01.08.1980 року, актовий запис № 576 /а.с. 12/. 08.05.2008 року народився [PERSON], актовий запис № 324, що вбачається із свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 133062. Батьками у свідоцтві вказані: батько [PERSON], мати [PERSON] /а.с. 11/. Батьки дитини 12.03.2010 року розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу /а.с. 10/. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є бабусею [PERSON], [INFO]. У позовній заяві позивач зазначає, що з малку приймала участь у вихованні онука. Однак, після розірвання шлюбу відповідач змінила місце проживання, перевела онука в іншу школу, чинить перешкоди у спілкуванні бабусі з онуком. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вказаного, враховуючи положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом постановлено ухвалу від 05.09.2017 року про зобовязання Служби у справах дітей Одеської міської ради підготувати проект висновку щодо визначення порядку спілкування [PERSON] з онуком [PERSON], [INFO]; та зобовязання органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надати висновок щодо визначення порядку спілкування [PERSON] з онуком [PERSON], [INFO]. Оскільки, по даній категорій справ висновок органу опіки та піклування є необхідним доказом. На виконання вказаної ухвали 13.11.2017 року судом отримано лист Служби у справах дітей Одеської міської ради, яким повідомлено, що станом на 02.11.2017 року [PERSON] не зверталася до служби із заявою. Крім того, суд враховує заяву органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 15.11.2017 року, якою повідомлено, що питання щодо визначення способу участі у вихованні дитини не розглядалося Київською районною адміністрацією Одеської міської ради, як органом опіки та піклування, у звязку із тим, що на теперішній час відсутній проект висновку від служби дітей Одеської міської ради. Таким чином, судом встановлено, що з часу звернення позивача до суду /26.04.2017 року/,постановлення ухвали суду від 05.09.2017 року та відповіді Служби у справах дітей Одеської міської ради від 13.11.2017 року, позивач не вчинила жодних дій щодо звернення до відповідних органів з метою врегулювання питання визначення способу участі у вихованні онука. Вказану пасивну поведінку сторони позивача суд розцінює як відсутність зацікавленості у вирішенні спору та недобросовісне виконання своїх процесуальних обовязків. Відповідно до положень ст. 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши встановлені обставини, та приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, суд приходить до висновку, що позивачем на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження існування перешкод з боку відповідача у спілкуванні із онуком, а також доказів намагання позивача як у досудовому, так и судовому порядку вирішити вказане питання. У звязку із чим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed