Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики № 332814 від 20.05.2019 між Товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Джобер» та невстановленою особою від імені [PERSON] , зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальність «Українське бюро кредитних історій» видалити інформацію щодо фінансового зобов`язання [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Джобер» за договором позики № 332814 від 20.05.2019, посилаючись на те, що станом на 20.05.2019 позивач мала у користуванні сім-карту оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна» з номером - [NUMBER] , на вказаному мобільному номері було встановлено додаток Інтернет-банку «Приват24», з усіма її особистими даними. 20.05.2019 року приблизно о 10:00 год, позивач помітила на власному мобільному телефону, в якому було встановлено сім-карту з номером - [NUMBER] інформаційне повідомлення: «Не зареєстровано в мережі». Після чого, звернулась до відділення оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна», де їй повідомили, що номер телефону [NUMBER] , яким вона користувалась, було викрадено. Надалі, позивач звернулась до відділення АТ КБ «ПриватБанк», з метою блокування рахунків, проте працівники відділення повідомили їй, що з її рахунку було переведено усі наявні грошові кошти, а саме 13800 гривень. За даним фактом позивач звернулась із заявою до Лозівського ВП ГУНП в Харківській області, та було розпочате досудове розслідування, відомості про яке внесенні до ЄРДР №12019220380000749 від 22.05.2019 року. Крім того, 20.06.2020, позивач, за допомогою інтернет-ресурсу «Кредитні історії УБКІ» зробила запит на своє ім`я, стосовно наявних кредитних заборгованостей, та побачила, що на її ім`я оформлені договори позики в фінансових установах, а саме: ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» - договір позики, який складається із Пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) №332814 від 20.05.2019 та Акцепту (заява про прийняття пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферти)) №332814 від 20.05.2019 - сума наданої позики 3600 гривень; ТОВ «Фінансова компанія «Верона» - договір позики, який складається із Пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) №453477 від 20.05.2019 та Акцепту (заява про прийняття пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферти)) №453477 від 20.05.2019 - сума наданої позики 3600 гривень; ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» - договір №10000550895 від 20.05.2019 - сума позики 4000 гривень. По кожному з кредитів був нарахований процент, та згідно з даними інтернет - ресурсу «Кредитні історії УБКІ» станом на 20.06.2020 загальна сума кредиту, з урахуванням відсотків складає 91 353 гривні, та в подальшому була значно збільшена. Позивач жоден з перерахованих договорів позик не укладала, вона звернулась з відповідною заявою до органів Національної поліції, а саме до Лозівського ВП ГУНП в Харківській області. Відомості за її заявою внесені до ЄРДР за №12020225380000015 від 05.07.2020, та розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст.190 КК України. В ході досудового розслідування, в порядку ст. 93 КПК України, було отримано вищезазначені кредитні договори, які невстановлена особа уклала засобами інтернет-ресурсу від її імені. Крім того, встановлено ІР адреси цифрових приладів з яких надходили її данні, останні знаходились у м. Кривий Ріг, одночасно з цим, сама позивач знаходилась у м. Лозова Харківської області, що можуть підтвердити ряд свідків. Крім того, відповідно до договорів позики перерахування грошових коштів здійснювалось на банківську картку № [NUMBER] , яка не належить позивачу, наразі користувача вказаної банківської картки встановлює орган досудового розслідування. Проведеним досудовим розслідуванням, повністю встановлений факт вчинення шахрайських дій відносно раніше згаданих фінансових установ від імені позивача. Позивач не визнає ні пропозицію укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) № 332814 від 20.05.2019, на акцепту (заява про прийняття пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферти)) № 332814 від 20.05.2019, ні умови та правила надання фінансових послуг, які не містять підпису позивача. Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що договори позики укладені не позивачем, а сторонньою особою, яка не мала на те повноважень і довіреності на укладання такого договору їй не надавалась. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, в наданій суду заяві представник позивача просив розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивачки, заперечень щодо заочного розгляду справи від позивача, її представника до суду не надходило. Представник відповідача Товариство з обмеженою відповідальність «Українське бюро кредитних історій» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, відзиву до суду не надходило. Представник відповідача ТОВ «ФК Джобер» - адвокат Тихонов О.А. у судове засідання не з`явився, просив розглянути раніше подану цим відповідачем заяву про передачу справи за належною підсудністю у його відсутність. В клопотанні про передачу справи за належною підсудністю відповідач зазначав, що справа має бути направлена для розгляду в Оболонський районний суд м. Києва за місцем знаходження відповідача, враховуючи, що наведені в позові відомості і доводи є суперечливими, оскільки позивач вказувала, що договори позики з ТОВ «ФК Джобер» не укладала, не уповноважувала інших осіб на укладення від її імені таких договорів, що означає, що вона не є споживачем фінансових послуг, які надаються ТОВ «ФК Джобер», тому є хибними посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів». Представник позивача [PERSON] в заяві до суду просив залишити без задоволення дану заяву відповідача, посилаючись на те, що в договорі позики сам відповідач ТОВ «ФК Джобер» зазначив [PERSON] споживачем кредиту, позивач зареєстрована та мешкає у м. Лозова Харківської області. Розв`язуючи питання про передачу справи за належною підсудністю, суд враховує, що згідно зі ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу. Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду. Суд бере до уваги, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Сторони користуються рівними процесуальними правами/ст. ст. 48,49 ЦПК України/. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред`явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Позивач вказує, що на її ім`я оформлені договори позики в фінансових установах, а саме: ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» - договір позики, який складається із Пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) №332814 від 20.05.2019 та Акцепту (заява про прийняття пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферти)) №332814 від 20.05.2019 - сума наданої позики 3600 гривень; ТОВ «Фінансова компанія «Верона» - договір позики, який складається із Пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) №453477 від 20.05.2019 та Акцепту (заява про прийняття пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферти)) №453477 від 20.05.2019 - сума наданої позики 3600 гривень; ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» - договір №10000550895 від 20.05.2019 - сума позики 4000 гривень. По кожному з кредитів був нарахований процент, та згідно з даними інтернет - ресурсу «Кредитні історії УБКІ» станом на 20.06.2020 загальна сума кредиту, з урахуванням відсотків складає 91 353 гривні, та в подальшому була значно збільшена. Позивач жоден з перерахованих договорів позик не укладала, Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином аналіз вказаних норм є підставою вважати, що споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу, тобто фізичній особі, на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю. У даному випадку зміст договору свідчить про надання грошових коштів на умовах фінансового кредиту фізичній особі для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю. Отже, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для направлення даної справи за підсудністю за місцем знаходження відповідача ТОВ «ФК Джобер». Також представник відповідача ТОВ «ФК Джобер» - адвокат Варнаков Є.Г. у судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що 23.03.2021 року на 15-30 год. Оболонським районним судом м. Києва призначено до розгляду справу № 756/16784/18, в якій він здійснює представницькі функції, а тому, не може прийняти участь в засіданні по справі. Зазначає на те, що раніше направляв клопотання до суду про надання копії позовної заяви, але так і не отримав таких матеріалів. Разом з цим, з матеріалів справи убачається, що 20.01.2021 року у даній справі було відкрито провадження, призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу визначено 15-дений строк з дня вручення ухвали для подання відзиву, доказів. За адресою місцезнаходження ТОВ «ФК Джобер» суд направляв копію ухвали про відкриття провадження, копію позову з додатками, копію уточненого позову, які даний відповідач згідно з розпискою про вручення поштового відправлення отримав 01.02.21/а.с.62/. Крім того, на клопотання ТОВ «ФК Джобер» вих № 74-16/02 від 16.02.2021 року суд 18.02.2021 направив позов на електрону адресу товариства, яка була зазначена в клопотанні/а.с.68/. Відзив ТОВ «ФК Джобер» до суду не надходив. Щодо клопотання представника відповідача ТОВ «ФК Джобер» про відкладення справи, то суд не убачає достатніх підстав для задоволення даного клопотання, оскільки суд враховує, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд зауважує, що справа розглядається у порядку спрощеного провадження, і законодавець у статті 275 ЦПК України визначив строки розгляду справи у такому порядку - протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі(ухвала про відкриття провадження прийнята 20.01.2021 року). Про призначені судові засідання відповідачі повідомлялися. Крім того, стаття 223 ЦПК України встановлює, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд бере до уваги зазначені адвокатом причини неявки в судове засідання, пов`язані з участю у іншій справі, але вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому, суд може вирішити спір по суті. Виходячи з викладеного, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, суд доходить до такого. Судом встановлено, що 20.05.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Джобер» та від імені [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) № 332814 в електронній формі /а.с. 16-21/. Загальний розмір наданої позики становив 3600 грн на строк до 17.06.2019 включно. 04.07.2020 [PERSON] звернулася до Лозівського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про те, що 20.05.2019 невідома особа шахрайським шляхом заволоділа її грошовими коштами /а.с. 9/. Лозівським ВП ГУНП в Харківській області 05.07.2020 за вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрито кримінальне провадження № 12020225380000015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України /а.с. 12-13/. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Статті 77-80 ЦПК України встановлюють, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження своїх вимог сторона позивача надала суду лише: копії витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12020225380000015 від 05.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого з врученням [PERSON] , протоколу допиту потерпілої [PERSON] , відповіді ТОВ ФК «Джобер» від 21.09.2020 на запит національної поліції щодо надання інформації щодо оформлення кредитного договору з [PERSON] , пропозиції укласти договір про надання коштів у позику від 20.05.2019 року, акцепту від 20.05.2019 року, скріншоту IP address, заяви ТОВ ФК «Інвест фінанс» від 15.07.2020 року про залучення до кримінального провадження № 12019220380000877 від 15.12.2019 року як потерпілого, витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12019220380000749 від 22.05.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Будь-яких клопотань, заяв в порядку ст.ст. 83, 84,116 ЦПК України від позивача, її представника до суду не надходило. Ствердження представника позивача про наявність у користуванні [PERSON] станом на 20.05.2019 сім-карти оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна» з номером - [NUMBER] , про звернення [PERSON] до відділення оператора мобільного зв`язку «ВФ Україна» і повідомлення їй про викрадення номеру телефону [NUMBER] , про звернення [PERSON] до відділення АТ КБ «ПриватБанк» з метою блокування рахунків, про рух грошових коштів [PERSON] , про знаходження [PERSON] на час вчинення правочину у м. Лозова Харківської області у відповідності до вимог ст. 12,13,81 ЦПК України не були доведені при розгляді справи належними та допустимими доказами. Представник позивача також, зазначаючи, що проведеним досудовим розслідуванням, повністю встановлений факт вчинення шахрайських дій відносно фінансових установ від імені позивача, не врахував, що досудове розслідування, розпочате за заявою позивача, триває, і вирок у кримінальному провадженні не ухвалено, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), проте сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення має бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення: під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи наведене, оспорюваний договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (Оферта) № 332814 від 20.05.2019 є неукладеними, тому у задоволенні позову про визнання його недійсним необхідно відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного(неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов про зобов`язання вчинити певні дії; про зобов`язання утриматися від певних дій; тощо. Задоволенню не підлягають і вимоги [PERSON] про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальність «Українське бюро кредитних історій» видалити інформацію щодо фінансового зобов`язання [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Джобер» за договором позики № 332814 від 20.05.2019 з підстав, які викладені судом вище, у зв`язку з недоведеністю.

Outcome: dismissed