Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (відповідач-1), Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги. Свої вимоги мотивує тим, що 28 серпня 2015 року суддею Деснянського районного суду м. Києва було відкрито провадження по справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначив, що під час розгляду справи йому стало відомо, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого було відступлено вимоги до нього, в тому числі і по кредитному договору № 11365063000 від 26.06.2008 року. Позивач зауважив, що йому було надано витяг з додатку №1 від 08.12.2011 року за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, із зазначенням того, що його кредитну справу передано відповідачу-1, однак зазначає, що сам по собі додаток не може слугувати документом, що створює певні права та обов'язки для сторін з переходу прав вимоги за кредитними зобов'язаннями. Вважає, що даний договір слід визнати недійсним, оскільки йому не було надіслано повідомлення про зміну кредитора та в додатку не має належного розрахунку заборгованості за його кредитним договором, із зазначенням яким чином та за який період нарахована заборгованість. Крім того, передача прав вимоги відбулася працівником ПАТ «УкрСиббанк» після закриття договору купівлі-продажу прав вимоги. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на вищевикладене, позивач просить визнати недійсним договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитами укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року в частині [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та з викладених підставі просив їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позову щодо порушення його прав та інтересів укладенням договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, а оскаржуваний договір відповідає усім вимогам чинного законодавства України (а.с. 45-47). Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначила, що направлення повідомлення стороні про укладення договору відступлення прав вимоги стосується лише забезпечення виконання договору, а не укладання та не може впливати на дійсність вказаного договору (а.с. 26). Заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 червня 2008 року між позивачем та АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11365063000 (а.с. 6-9) Відповідно до п. 1.1. даного договору банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у розмірі 102 000 дол. США. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 50-68), за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» заборгованість позивача про кредитному договору № 11365063000 від 26.06.2008 року. Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, позивач зазначає, що підставами для визнання недійсним договору є неповідомлення у встановленому законом порядку боржника про укладення такого договору та ненадання йому всього пакету документів. Пунктом 4.6 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами сторони погодили, що з урахуванням положень параграфу нижче, Покупець (ПАТ «Дельта Банк») зобов'язується протягом 30 календарних днів з дати закриття, надіслати кожному Позичальнику повідомлення про передачу, підписане сторонами, що стосується кредитного договору, стороною якого є такий Позичальник, рекомендованим листом з повідомленням про отримання. Протягом 3 календарних днів ( якщо інший строк не передбачений законодавством) з дати закриття, надіслати кожній особі, що надає забезпечення, повідомлення про передачу, підписане сторонами, рекомендованим листом з повідомленням про отримання. Матеріали справи свідчать, що ПАТ «Дельта Банк» на виконання п 4.6. вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги повідомив позивача про відступлення прав вимоги, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих повідомлень (а.с. 69-70). Крім того, слід вказати, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Пунктом 7.6. кредитного договору передбачено, що уклавши цей договір Позичальник надає Банку згоду передавати права та обов'язки Банку за даним договором третій особі без отримання на це додаткової згоди Позичальника. Особливості укладення договору відступлення прав вимоги регулюються главою 73 ЦК України. У відповідності з нормою ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто, відповідач міг вільно обирати спосіб та порядок розрахунку за укладеним договором факторингу, що не суперечить нормам діючого законодавства. Таким чином, висновок позивача про недійсність договору факторингу суперечить нормам матеріального права. Стаття 1079 ЦК України передбачає, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку з порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Умови кредитного договору, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем, не містять будь-яких застережень чи/або обмежень щодо відступлення права вимоги за кредитним договором. Крім того, норми ст. ст. 512, 516 - 517 ЦК України не передбачають укладення договору про зміни до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі. Цивільний кодекс України не пов'язує можливість визнання договору недійсним, у зв'язку з не укладенням додаткової угоди до договору, права кредитора за яким передаються іншій особі. У судовому засіданні представники відповідачів пояснювали, що укладення спірного договору ніяким чином не порушило права позивача. Вказали, що на даний час у позивача існує заборгованість за кредитним договором, яка не погашена, а тому наявність заборгованості згідно норм ЦК України не передбачає недійсність договорів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність законодавчої заборони щодо заміни кредитора у зобов'язанні, а відтак - і про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину про відступлення права вимоги недійсним, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін. Також, слід вказати, що згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» домовились з усіх істотних умов та уклали договір купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року в письмовій формі. Відповідно до положень п. 1 ч. 1ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановленого договором або законом. Згідно зі ст. 215, 203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд вважає, що спірний договір відповідає вимогам законодавства, був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених ним, на виконання умов цього договору банк передав фактору всю необхідну документацію, а фактор- оплатив ціну продажу. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам чинного законодавства та не відповідає положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215, 1077, 1079 ЦК України. Крім того, оскаржуваний договір укладався між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк», а тому позивачем не зазначено та не надано доказів на обґрунтування того, які його права були порушені зі сторони відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу прав вимоги. Що стосується посилання позивача на те, що його обсяг відповідальності збільшився, у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу прав вимоги, то слід зазначити наступне. Кредитний договір, укладений з позивачем, був переданий ПАТ «Дельта Банк» в обсязі та на умовах, встановлених ще ПАТ «УкрСиббанк». При цьому як під час передачі прав вимоги, так і після жодних змін до кредитних договорів не вносилося. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України. Договір відповідає вимогам законодавства, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed