Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що з 20.02.2006 року він працював у КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на посаді інженера з нагляду за будівництвом. 12 серпня 2015 року він звернувся до лікаря і його терміново госпіталізували на денний стаціонар, де він перебував на лікуванні по 28 серпня 2015 року. 31 серпня 2015 року після виходу на роботу йому стало відомо, що з 26.08.2015 року його звільнено із займаної посади, у зв'язку з вчиненням прогулу без поважних причин з 13 по 19 серпня 2015 року по п. 4 ст. 40 КЗпП України. Крім того, наказом від 19.08.2015р. дні 13.08.2015р., 14.08.2015р., 17.08.2015р., 18.08.2015р., 19.08.2015р. визнано прогулами без поважних причин. Щодо оскарження зазначених наказів він звернувся до суду та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2016р. його позов задоволено частково. В подальшому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.10.2016р. рішення суду змінено в частині. В результаті вказаних рішень суду, наказом № 372-К від 21.10.2016 року по КП «Дарницьке лісопаркове господарство» незаконні накази були скасовані, він поновлений на посаді провідного інженера з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» з 26.08.2015р., йому виплачено середній заробіток в розмірі 52 540,28 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн. Наказом по КП «Дарницьке лісопаркове господарство» № 381-к від 28.10.2016р. він (позивач) був звільнений з займаної посади з 28.10.2016 року згідно п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Згідно проведеного розрахунку йому була виплачена заробітна плата за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 року по 30.05.2016 року, а розрахунок за період з 30.05.2016р. по 21.10.2016р. за час вимушеного прогулу з ним не провели. З урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, вважає, що за вказаний період йому мали виплатити 35 914,56 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу, 6 877,13 грн. компенсації за невикористану відпустку за вказаний період тривалістю 13 календарних днів; за затримку розрахунку при звільненні просить стягнути із відповідача за період з 28.10.2016 року по 01.07.2017 року за 173 робочих дні 96 146,27 грн.; та компенсацію втрати частини доходів за період з 26.08.2015р. по 01.07.2017р. у розмірі 10 057,00 грн., і упущену вигоду за період з 26.08.2015 року по 21.10.2016 року в сумі 13 390,42 грн. Всього просить стягнути на його користь із відповідача 162 385,38 грн., а також моральну шкоду у розмірі 21 088,00 гривень. В судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце слухання справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позивачем вимоги і викладені у позові обставини, просив позов задовольнити, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог. Не заперечував, що позивач не звертався щодо негайного виконання рішення суду першої інстанції та з цього приводу не виносилось додаткове рішення. Наполягав, що у позовній заяві йдеться про стягнення заробітної зарплати за час вимушеного прогулу, а не за час невиконання судового рішення. Обгрунтував позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дати постановлення судом рішення про поновлення на роботі та датою реального поновлення на роботі, статтею 235 КЗпП України, при цьому неодноразово акцентував увагу суду на те, що по даній справі має бути враховано саме вимоги вказаної статті, а саме - в частині того, що поновлення на роботі розглядалося судами та реально було виконане рішення про поновлення на роботі в період більше року не з вини працівника, тому останньому має бути нарахована середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, як і визначено ст.235 КЗпП України. Представник відповідача Будник\~Б.А. у судовому засіданні заперечив щодо позову та пояснив, що відповідачем на виконання рішення судів першої та апеляційної інстанції було видано Наказ № 372-К, яким було скасовано накази № 369-к від 06.08.2015р., № 287-к від 19.08.2015р., № 295-к від 26.08.2015р., поновлено позивача на роботі, виплачено йому 52 540,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 р. по 30.05.2016 р. та 1 000 грн. моральної шкоди. 28.10.2016 року відповідачем згідно Наказів № 379-к та № 381-к від 28.10.2016р. позивача було звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), проведено остаточний розрахунок, а саме, виплачено заробітну плату за період з 21.10.2016р. по 28.10.2016р. в розмірі 2 055,30 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в кількості 57 днів за період часу з 20.02.2014р. по 28.10.2016р. у розмірі 10 393,21 грн. Вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу спричиненого затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, не може бути стягнений з відповідача, з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності, що становить три місяці з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, в даному випадку це з 30.05.2016р. та з урахуванням того, що позивач і не посилається на таку підставу, а саме на ст.236 КЗпП України. Зазначив, що період з 30.05.2016р. по 21.10.2016р. не є часом оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням позивача, а є часом (періодом) вимушеного прогулу позивача, у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, який не враховується до стажу роботи, який дає право на щорічну основну відпустку. Відповідачем було виплачено позивачу компенсацію за невикористані 57 днів щорічних відпусток за період часу з 20.02.2014р. по 28.10.2016р. в розмірі 10 393,2 грн., при тому що фактична сума, яка мала бути йому сплачена в якості компенсації, становить 10 142,01 грн. Вважає, що розрахунки позивача не відповідають вимогам законодавства. Зауважив, що виплата позивачу середньої заробітної плати з урахуванням індексації суперечить Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об'єкти виплат, що підлягають індексації. Зазначені виплати повинні носити, зокрема, постійний характер, а не разовий, як виплата середнього заробітку, яка стягується за рішенням суду. Вважає, що вимоги позивача щодо виплати йому 3% річних та упущеної вигоди за період з 26.08.2015р. по 01.07.2017р. є необґрунтованими, оскільки відносини між відповідачем та позивачем регулюються нормами КЗпП України. Вимога про виплату моральної шкоди є необґрунтованою, недоведеною з урахуванням предмету спору, обгрунтувань позовних вимог. Додатково зазначив, що надані позивачем медичні документи взагалі не мають відношення до предмету спору, до періодів, про які зазначає позивач. Крім цього, відшкодування моральної шкоди вже було здійснено ними за результатами розгляду справи про поновлення на роботі позивача. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи сповіщалися згідно норм процесуального законодавства, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали, що дає підстави прийняти рішення по суті спору без присутності третіх осіб по доказам, наданим сторонами позивача та відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. В суді встановлено, що згідно Наказу 287-К від 19.08.2015р. по КП «Дарницьке лісопаркове господарство» [PERSON], провідному інженеру з нагляду за будівництвом, 13.08.2015р., 14.08.2015р., 17.08.2015р., 18.08.2015р., 19.08.2015р. вважати прогулами без поважних причин; не нараховувати заробітну плату за вищевказані дні, які відобразити в табелі обліку робочого часу як прогул. Згідно Наказу 295-К від 26.08.2015р. по КП «Дарницьке лісопаркове господарство» [PERSON], провідного інженера з нагляду за будівництвом, звільнено із займаної посади з 26.08.2015р., у зв'язку з вчиненням ним прогулу без поважних причин у період з 13 по 19 серпня 2015 р., п. 4 ст. 40 КЗпП України. 30 травня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено рішення по справі № 755/18130/15-ц за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дарницьке лісопаркове господарство», треті особи: [PERSON], [PERSON], Первинна профспілкова організація КП «Дарницьке лісопаркове господарство» про скасування наказів про оголошення догани та про звільнення, стягнення моральної шкоди, яким позовні вимоги задоволено частково, вирішено: скасувати накази директора КП «Дарницьке лісопаркове господарство» № 269-к від 06.08.2015р. про оголошення догани провідному інженеру з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» [PERSON]; № 287-к від 19.08.2015р. про визнання робочих днів 13.08.2015р., 14.08.2015р., 17.08.2015р., 18.08.2015р., 19.08.2015р. прогулами без поважних причин; № 295-к від 26.08.2015р. про звільнення провідного інженера з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді провідного інженера з нагляду за будівництвом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» з 26.08.2015р.; стягнути з КП «Дарницьке лісопаркове господарство» і/к 03359635 на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 65 156,74 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн., а всього стягнути 66 156,74 грн.; стягнути з КП «Дарницьке лісопаркове господарство» і/к 03359635 на користь державного бюджету України 1 218 грн. за сплату судового збору. Рішення суду першої інстанції не було допущено до негайного виконання. Вимоги про допуск рішення до негайного виконання позивачем не заявлялося, заяв про постановлення додаткового рішення з приводу даного питання позивачем не подавалося. 20 жовтня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва було змінено рішення суду першої інстанції та було вирішено накази директора КП «Дарницьке лісопаркове господарство» № 369-к від 06.08.2015р., № 287-К від 19.08.2015р., № 295-К від 26.08.2015р. визнати незаконними, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшити з 65 156,74 грн. до 52 540,28 грн., а в решті рішення залишити без змін. 21 жовтня 2016 року відповідачем на виконання рішень судів першої та апеляційної інстанції було видано Наказ № 372-К, згідно якого було скасовано накази № 369-к від 06.08.2015р., № 287-К від 19.08.2015р., № 295-К від 26.08.2015р., поновлено позивача на роботі, виплачено йому 52 540,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.08.2015р. по 30.05.2016р. та 1 000,00 грн. моральної шкоди. 28 жовтня 2016 року відповідачем згідно Наказу № 379-К від 28.10.2016р. та Наказу № 381-К від 28.10.2016р. позивача було звільнено за угодою сторін та проведено остаточний розрахунок, а саме: виплачено заробітну плату за період з 21.10.2016 року по 28.10.2016р. в розмірі 2 055,30 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в кількості 57 днів за період часу з 20.02.2014р. по 28.10.2016р. в розмірі 10 393,21 грн. Як убачається із змісту позовної заяви та самих позовних вимог, позивач просить стягнути із відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2016р. по 21.10.2016р., тобто за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника, що передбачено ст. 236 КЗпП України. При цьому, сторона позивача вважає, що їх позовні вимоги обгрунтовуються вимогами ст.235 КЗпП України. Враховуючи те, що сторона позивача подала до суду окрему позовну заяву, посилається в обгрунтування своїх позовних вимог на ст.235 КЗпП України, а сама суть спору в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, враховуючи обставини страви, безпосередньо пов'язана з вимогами ст.236 КЗпП України, якою визначено інший порядок розгляду справи (судом, який розглядав трудовий спір, за заявою поновленого працівника виноситься ухвала про виплату середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки), суд позбавлений можливості розглянути спірне питання, в тому числі і щодо строків звернення до суду, в порядку ст.236 КЗпП України. На думку суду сторона позивача в обгрунтування своїх вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу помилково посилається на вимоги ст.235 КЗпП України, а саме, що у випадку, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, то орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Дана норма закону стосується розгляду справи про поновлення на роботі, що у даному випадку вже було вирішено судом і було постановлено відповідне рішення 30.05.2016 року. Після постановлення рішення при наявності доказів, підстав у випадку невиконання судового рішення про поновлення на роботі, особа може звернутися до суду, який розглянув справу про поновлення на роботі з відповідною заявою на підставі ст.236 КЗпП України. Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати включаються: Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, виплата заробітної плати та її складових обумовлена фактичним виконання роботи, при цьому, в період з 30.05.2016р. по 21.10.2016р. позивач на підприємстві не працював та не виконував роботу, що підтверджується Табелями по апарату КП «Дарницьке лісопаркове господарство» за 2015-2016 роки. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», до компенсаційних виплат можуть бути віднесені - компенсації за невикористані відпустки, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога (одноразові виплати), компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових). Згідно з п.п. «л» п. 4 згаданої Постанови, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються вказані компенсаційні виплати, а також компенсація працівникам втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Нарахування та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі не залежить від змісту та обсягу виконаної працівником роботи, не входить до складу гарантійних та компенсаційних виплат, які обумовлені заходами заохочення, матеріальною допомогою або відшкодуванням працівнику додаткових витрат чи не використанням часу відпочинку. Таким чином, відсутні критерії за яким середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі відноситься до складу заробітної плати. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, не входить до складу заробітної плати в розумінні ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Згідно п. 2.3.9 та п. 2.3.10 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковим комітетом КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на 2015-2017р.р., працівникам надається щорічна оплачувана відпустка та додаткова оплачувана відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці, з ненормованим робочим днем згідно з Додатком 19 до Колективного договору. Відповідно до Додатку 19 до Колективного договору, інженеру з нагляду за будівництвом надається щорічна основна відпустка тривалістю 28 днів та щорічна додаткова відпустка для осіб з ненормованим робочим днем тривалістю 7 днів. Статтею 9 Закону України «Про відпустки» передбачено порядок обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну та додаткову відпустку. Згідно частини першої та другої статті 9 вказаного Закону, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); 3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина-інвалід підгрупи А" - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку; 5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних навчальних закладів; 6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників; 7) інші періоди роботи, передбачені законодавством. До стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки (статті 7 та 8 цього Закону), зараховуються: 1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади; 2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці; 3) час роботи вагітних жінок, переведених на підставі медичного висновку на легшу роботу, на якій вони не зазнають впливу несприятливих виробничих факторів. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до пункту другого ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Так, період з 30 травня 2016р. по 21 жовтня 2016р. є періодом вимушеного прогулу позивача, у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» період з 30.05.2016р. по 21.10.2016р. не враховується до стажу роботу, що дає право на щорічну основну відпустку, оскільки не є часом оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням, а є часом вимушеного прогулу позивача у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі. Таким чином убачається, що вимушений прогул спричинений незаконним звільненням та вимушений прогул спричинений затримкою виконання рішення про поновлення на роботі мають відмінну правову природу. З огляду на викладене, зарахування часу вимушеного прогулу позивача, у зв'язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку чи щорічну додаткову відпустку не передбачено Законом України «Про відпустки» та КЗпП України. Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до уточненого розрахунку кількості невикористаних днів щорічних відпусток позивача, на момент звільнення позивача у нього було 47 невикористаних днів щорічної основної відпустки та 10 невикористаних днів щорічної додаткової відпустки, що разом становить 57 днів, та позивачу підлягала до виплати компенсація за 57 невикористаних днів щорічних відпусток у розмірі 10 142,01 грн. При цьому, згідно Наказів № 379-к та № 381-к від 28.10.2016р. цього ж дня позивачу було виплачено компенсацію за невикористані 57 днів щорічних відпусток за період часу з 20.02.2014р. по 28.10.2016р. в розмірі 10 393,21 грн., тобто на 251,20 грн. більше. З огляду на викладене убачається, що відповідачем були виконані вимоги законодавства і при звільненні позивача 28.10.2016 року останньому були виплачені всі належні йому суми, в тому числі і компенсація за невикористану відпустку за період з 20.02.2014 р. по день його звільнення - 28.10.2016р. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» регулюються питання втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. По даній справі встановлено, що відповідачем було виплачено позивачу в день звільнення всі суми, що належали йому від підприємства, а тому відповідачем не було порушено строків виплати доходу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Згідно з п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159, та прийнятий для реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гриванях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Таким чином, виплата позивачу середньої заробітної плати з урахуванням індексації суперечить Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки проводиться тільки із виплат, які законодавчо визначені, як об'єкти виплат, що підлягають індексації. Зазначені виплати повинні носити, зокрема, постійний характер, а не разовий, яким є виплата середнього заробітку, яка стягується за рішенням суду. Відповідний висновок, зокрема, висловлений в ухвалі Верховного Суду України від 09.11.2011р. по справі № 6-3519св10. Щодо вимог позивача про виплату йому 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 26.08.2015р. по 01.07.2017р. та упущеної вигоди за період з 26.08.2015р. по 21.10.2016р., то вони є необґрунтованими, оскільки відносини, що виникли між позивачем та відповідачем, є трудовими та регулюються нормами трудового законодавства, зокрема, КЗпП України, а тому норми статей 22, 625 ЦК України на дані правовідносини не поширюються. Зокрема, стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 21 088 грн. за незаконне звільнення та несвоєчасний розрахунок, що призвело до його моральних страждань, слід зазначити наступне. Відповідно до 1 першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 25.05.2001р. «Про стягнення моральної шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенню спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в заподіянні. Разом із тим, за змістом рішення суду першої інстанції, яке було змінено рішенням суду апеляційної інстанції, убачається, що було постановлено стягнути із відповідача на користь позивача 1 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана незаконним звільненням. Таким чином, у даному випадку позивачем повторно заявлено до суду аналогічну за замістом вимогу, яку вже було задоволено рішенням суду. З приводу твердження позивача про те, що несвоєчасний розрахунок завдав йому моральної шкоди, слід зазначити, що вина відповідача у невиплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі відсутня, оскільки в день звільнення позивачу було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в повному обсязі. Крім того, позивач посилається на моральні страждання, що були завдані йому несвоєчасним розрахунком у день його звільнення 28.10.2016р., проте саму моральну шкоду підтверджує медичними заходами у вигляді оперативного втручання за період з 10.06.2016р. по 10.07.2016р., тобто за період який значно передує дню його звільнення. Таким чином, вимога позивача про виплату йому моральної шкоди є необґрунтованою з огляду на відсутність причинного зв'язку між діями відповідача та відповідними медичними заходами, а також відсутністю самого факту завдання моральної шкоди. Згідно частини першої статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина перша статті 60 УПК України передбачає що, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вищевикладених обставин та положень законодавства суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed