Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 11.08.2015 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди та просить стягнути з [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 28309,17 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2014 у кримінальній справі №201/12688/2014-к відповідача визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України. Дії відповідача полягають в нанесенні середньої тяжкості тілесних ушкоджень [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди 25 липня 2014 року внаслідок порушень відповідачем Правил дорожнього руху України. У зв'язку з цим, потерпілому [PERSON] видано листки непрацездатності №315788, №315683, №296231, №154134, №227703, №008319. Оскільки [PERSON] працює на посаді змінного заступника генерального директора аеропорту Виробничо-диспетчерської служби Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» і є застрахованою особою, підприємством виплачено йому допомогу по тимчасовій непрацездатності. Сума виплаченої допомоги за рахунок коштів фонду склала 28309,17 грн. Комісія із соціального страхування ТОВ «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» листом від 07.07.2015 №140/246 ініціювала перед Бабушкінською районною виконавчою дирекцією Дніпропетровського обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності питання про відшкодування Фонду витрат на виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності у зв'язку із травматизмом невиробничого характеру з вини іншої фізичної особи. [PERSON] як особа винна в заподіянні шкоди здоров'ю [PERSON] витрати фонду у добровільному порядку на даний час не відшкодував. Частиною 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що завдано не з її вини. У даному випадку вина відповідача підтверджується вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2014. Отже, вина відповідача є підставою для стягнення з нього матеріальної шкоди в сумі 28309,17 грн., що нанесена фонду. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 26.06.2015 (а.с.30), подала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримала позовні вимоги (а.с.54). Відповідач та його представник [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с.53), подали до суду спільну письмову заяву про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у справі матеріалів, проти задоволення позову заперечували (а.с.51). Окрім того, відповідач подав до суду письмові заперечення, в яких посилався на те, що здійснення виплат по страховому відшкодуванню у разі настання страхового випадку є обов'язком позивача, а тому здійснення фондом таких виплат застрахованій особі не є шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України та відповідно Фонд соціального страхування не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, і не набуває права зворотної вимоги до винної особи згідно із ч.1 ст.1191 ЦК України. Ураховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін згідно ст.169 ЦПК України та за загальними правилами. Судовий розгляд проводився без фіксування процесу технічними засобами на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, вивчивши докази, надані сторонами з увагою на їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, встановив, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2014 у кримінальній справі №201/12688/2014-к відповідача визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України. Дії відповідача полягають в нанесенні середньої тяжкості тілесних ушкоджень [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди 25 липня 2014 року внаслідок порушень відповідачем Правил дорожнього руху України (а.с.5-7). У зв'язку з цим, потерпілому [PERSON] видано листки непрацездатності №315788, №315683, №296231, №154134, №227703, №008319 (а.с.9-14). Оскільки [PERSON] працює на посаді змінного заступника генерального директора аеропорту Виробничо-диспетчерської служби Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний аеропорт «Дніпропетровськ» і є застрахованою особою, підприємством виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності. Сума виплаченої допомоги за рахунок коштів фонду склала 28309,17 грн. (а.с.15). Правовідносини, що виникли між сторонами та пов'язані із страхуванням різних видів регулюються нормами глави 67 ЦК України. Стаття 980 ЦК України визначає предмет договору страхування, яким можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані в тому числі з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування). Частина 1 ст. 999 ЦК України передбачає, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) . Згідне з ч.2 ст.999 ЦК України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» (далі Закону), який був чинним до 1 січня 2015 року, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Згідно з п.1 ст. 2 вказаного Закону суб'єктами страхування є страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, страхувальник - роботодавець, застрахована особа - найманий працівник, об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особо. Статтею 6 Закону визначено, що загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності піддягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Частиною 1 статті 9 вказаного Закону передбачено, що Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» не передбачає права Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, який здійснив страхову виплату застрахованій особі за договором особистого соціального страхування, зворотної вимоги до винної особи. Таке право, про яке зазначено в ст. 993 ЦК України, до страховика переходить лише в разі сплати ним страхового відшкодування за договором майнового страхування. Здійснення Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності виплат [PERSON] по листках непрацездатності у разі настання страхового випадку застрахованій особі не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, а відповідно фонд не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою. Отже, оскільки страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням ні Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ні Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Суд враховує й те, що відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, однак вказана норма міститься в главі 82 ЦК України й регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає: право вимоги (регресу) особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду та завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Вирішуючи даний спір, суд враховує й правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №6-21цс11), яка відповідно до ст. 360 -7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.18 ст.5 Закону України «Про судовий збір» в редакції на дату подачі позову, на підставі ст.88 ЦПК України, суд вважає за можливе віднести судові витрати по сплаті судового збору на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed