Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, у якому просить надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) батька дітей [PERSON] до повноліття дітей; дозволити їй ([PERSON] ) або її офіційному представникові, без згоди батька оформити документи для виїзду неповнолітніх дітей за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ними повноліття. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що вона із 02.07.2005 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.08.2018 р. - розірвано. У даному шлюбі в них народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою та перебувають на її вихованні та забезпеченні. Відповідач участі у вихованні дітей не бере, їх розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання не надає. Крім того, [PERSON] безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку. Дозвіл на виїзд дітей закордон для відпочинку та оздоровлення. Зазначає, що їх діти часто хворіють застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, вважає, що виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню світогляду дітей та добре позначиться на їх духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Проте, відповідач безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей за кордон. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить. Така позиція відповідача порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їх особистості та вказує на зловживання ним своїми батьківськими правами. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Череватий П.М. подав суду відзив на позовну заяву, у якому вказує на те, що [PERSON] разом з позовною заявою не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Також, позивачем до своєї позовної заяви не долучено будь-яких медичних документів із рекомендаціями лікарів про необхідність періодичного перебування дітей на морі, зокрема за межами України. Позивачка у своїй позовній заяві не вказує країни куди вона має бажання поїхати разом із доньками, мети такої поїздки та періоду перебування. До позовної заяви не долучено будь-яких документів, які б підтверджували б бронювання місць у готелі чи наявності іншого місця проживання на час перебування дітей в конкретній країні. Окрім того, зазначив, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження її фінансової спроможності, як матері, забезпечити поїздку дітей за кордон, а також їх повернення на територію України. Поряд з цим, [PERSON] не зверталась до [PERSON] з проханням надати її дозвіл виїжджати разом із дітьми за межі України в конкретну країну та конкретний період часу із зазначенням місця тимчасового перебування дітей. Вважає, позовні вимоги безпідставними та просить суд їх задоволенні відмовити. Позивач [PERSON] відповіді на відзив не подавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради письмових пояснень щодо позову не подавала. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Матвійчук В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що докази, які б підтверджували повноцінне харчування та проживання дітей за кордоном надати не може, оскільки поїздку у конкретну країну не планувала, в туристичне бюро для оформлення документів не зверталась. Крім цього, зазначила, що оскільки відповідач проживає на території США, тому вона має намір вивезти неповнолітніх дітей у США на оздоровлення та відпочинок, які будуть проживати у батька. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Череватий П.М. в судовому засіданні позовних вимог не визнав та проти їх задоволення заперечив. Суду зазначив, що відповідач не заперечує щодо вивезення неповнолітніх дітей за кордон у тому випадку, якщо позивач надасть докази, які будуть підтверджувати забезпечення умов належного проживання та харчування дітей. Оскільки позивачем, доказів, які б підтверджували зазначені обставини не надано, тому просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча була належним чином повідомлявся про місце та час розгляду справи. 07.10.2021 року у даній справі проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріли справи, встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2018 року. У даному шлюбі народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане повторно 01.09.2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області) та донька - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане повторно 08.09.2016 року Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області). Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації із позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №130, виданою ОК «Оболоня-Сервіс». Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України, передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Велика Палата Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) у своїй постанові зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Суд розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідвиши докази, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу батька не підлягає задоволенню. Суд відмовляючи у задоволенні позову зазначає, що позивачем не надано доказів про те, що поїздка за кордон позивача разом із своїми неповнолітніми дітьми буде відповідати якнайкращим інтересам дітей. Адже, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки, що не вказано позивачем та не дано доказів, які б підтверджували вказане. Крім цього, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної країни спрямування, адреси місця перебування дитини за межами України, а також не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Також, позивачем не надано доказів, які б підтверджували забезпечення неповнолітніх дітей у випадку поїздки за кордон із позивачем належними умовами проживання та харчування, а також медичного забезпечення у випадку необхідності. Покликання позивача на ту обставину, що у випадку виїзду неповнолітніх дітей у США, їх усім необхідним буде забезпечувати відповідач не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не виявляв бажання виїзду його неповнолітніх дітей у зазначену країну разом із позивачем, а щодо позову заперечив. Аналогічна правова позиція наведена у постанові ВС від 03.07.2019 року у справі №643/1090/17. Крім цього, суд вважає, що позивачем також не надано й доказів його звернення до відповідного органу із заявою про виготовлення закордонного паспорту дитини та отримання відмови у його видачі. При цьому, суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою КМ України від 07 травня 2014 року №152 (в редакції постанови КМ України від 16.11.2016 року №1001, особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа, якщо батьки не перебувають у шлюбі. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивачів.

Outcome: dismissed