Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним та просив визнати недійсним підпункт 3.2 пункту 3 іпотечного договору від 01.02.2007 року, укладеного між [PERSON] та АКБ «Мрія», посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. за реєстровим №213 і зобов'язати нотаріуса зняти заборону відчуження та зареєструвати припинення обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 0,0215 га, що знаходиться в [ADDRESS], яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, судові витрати просив покласти на відповідача. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.02.2007 року позивач уклав кредитний договір №12/02/07, відповідно до якого Банк зобов'язувався надати йому грошові кошти в сумі 200000 доларів США строком до 01.02.2017 року для споживчих потреб. З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між ним та банком було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. за реєстровим №213, відповідно до якого в іпотеку банку було передано житловий будинок А-1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та майнові права на земельну ділянку площею 0,0215 га, яка знаходиться в [ADDRESS] та передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, право власності на яку наступить в майбутньому, а саме з моменту виготовлення Іпотекодавцем Державного акта на право власності на земельну ділянку як на окремий об'єкт права власності. 28.07.2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін до кредитного договору, було змінено умови черговості погашення вимог банку та умови відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору, збільшено строк позовної давності, доповнено договір умовами щодо надання позичальником згоди на розкриття банківської таємниці, передбачено обов'язок іпотекодавця виготовити державний акт про право власності на землю в строк до 10.09.2010 року. 19.11.2014 року було укладено договір про внесення змін до Кредитного договору, яким було змінено строк виконання зобов'язання з 01.10.2017 року на 01.10.2018 року, змінено порядок нарахування та сплати процентів і тіла кредиту, визначено, що штрафні санкції, які були нараховані за несвоєчасне повернення основного боргу та процентів за кредитним договором до моменту укладення договору про внесення змін, позичальник зобов'язаний сплатити в останній місяць кредитного договору. Внесення вищезазначених змін до Кредитного договору зумовило укладення 19.11.2014 року договору про внесення змін до іпотечного договору, предметом іпотеки згідно якого є житловий будинок А-1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 87,3 кв.м. та кухні, загальною площею 257,5 кв.м., земельна ділянка площею 0,0215 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована в [ADDRESS], передана для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державну реєстрацію прав на яку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. 19.11.2014 року за реєстраційним номером [NUMBER]. У редакції ЗК України, чинній на момент ухвалення Іпотечного договору, у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності. Іпотека майнових прав і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні. Майнові права не могли бути предметом іпотеки. Оскільки він придбав частину земельної ділянки, що становить 0,0215 га, розташованої на території с.Зубра Пустомитівського району, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку та право власності виникає після одержання документа, що посвідчує таке право та його державної реєстрації. Право власності він набув значно пізніше дати укладення іпотечного договору, державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий 16.03.2012 року та зареєстрований 28.12.2012 року, реєстрація була проведена 19.11.2014 року. А тому вважає, що пп. 3.2 п.3 Іпотечного договору не відповідав вимогам Закону України «Про іпотеку» та Земельного кодексу України в редакції чинній на дату укладення такого договору іпотеки. Оскільки він дізнався про порушення свого права значно пізніше укладення договору іпотеки, то вважає, що строк позовної давності він не порушив. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та дав пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду. Просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Подав до суду заперечення на позов, у яких зазначив, що ПАТ «ВТБ Банк», який є правонаступником АКБ «Мрія», та [PERSON] підписали договір, досягли усіх істотних умов в укладеному іпотечному договорі від 01.02.2007 року, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо спірного договору та в подальшому виконував його умови. 19.11.2014 року позивач і банк уклали договір про внесення змін до іпотечного договору від 01.02.2007 року, відповідно до якого виклали п.3 Договору в новій редакції, відповідно до пп.3.2 п.3 Іпотечного договору предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,0215 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована у [ADDRESS], передана для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, державну реєстрацію прав на яку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвою О.Я. 19.11.2014 року за реєстраційним номером [NUMBER]. Вважає, що заявлений через 10 років з часу укладення договору позов є способом не допустити звернення стягнення на майно позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивач звернувся лише через 10 років з часу укладення іпотечного договору. Третя особа приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєва О.Я. в судове засідання не з'явилася, подала заяву про слухання справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом достовірно встановлено, що між АКБ «Мрія», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 01.02.2007 року укладено кредитний договір №1/02/07, предметом якого є надання банком позичальникові коштів на суму кредиту 200000 доларів США на строк 120 місяців, до 01.02.2017 року. Як зазначено в п. 2.2 кредитного договору грошові кошти надаються готівкою через касу банку, після підписання з банком договору щодо забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором. На виконання цього припису кредитного договору між АКБ «Мрія» та [PERSON] укладено Іпотечний договір від 01.02.2007 року згідно умов якого для забезпечення зобов'язань в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, пені штрафних санкцій, платежів та збитків, розмір термін та умови повернення та сплата яких встановлюється кредитним договором №12/02/07 від 01.02.2007 року та будь-якими додатковими договорами до нього Іпотекодавцем - [PERSON] було укладено іпотечний договір 01.02.2007 року та передано в іпотеку нерухоме майно, зазначене п.3 даного договору: пп. 3.1. житловий будинок А-1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; пп.3.2. майнові права на земельну ділянку, площею 0,0215 га, яка знаходиться в [ADDRESS] та передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, право власності на яку наступить в майбутньому, а саме з моменту виготовлення іпотекодавцем державного акта на право власності на земельну ділянку як на окремий об'єкт права власності. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою п.3 ч.1 ст.3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Зі змісту ст. 6 ЦК України вбачається, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Законом України "Про іпотеку" від 05.06.2003 року визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Як зазначено вище, відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач вказує, як підставу визнання пп.3.2 п.3 іпотечного договору недійсним відсутність на момент укладення договору нормативного регулювання передачі в іпотеку саме майнового права. Судом встановлено, що кредитний договір, для забезпечення виконання якого був укладений іпотечний договір, сторонами виконувався, тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Сторони правочину в силу принципу свободи договору визначили предметом іпотеки саме майнове право на земельну ділянку, право власності на яку наступить в майбутньому - з моменту виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку як на окремий об'єкт власності, що прямо не було заборонено законом на час укладення договору. Як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2014 року між сторонами укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 01.02.2007 року за р.№213, згідно якого п.3 договору викладено в іншій редакції та предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,0215 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована у [ADDRESS], передана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державну реєстрацію прав на яку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Моісеєвою О.Я, 19.11.12014 року за реєстраційним номером [NUMBER]. Таким чином оспорюваний підпункт іпотечного договору від 01.02.2007 року станом на момент подачі позову до суду не був актуальним та вичерпав свою дію, оскільки викладений в новій редакції згідно договору про внесення змін до іпотечного договору, у якому предметом іпотеки зазначена вже земельна ділянка з визначеним кадастровим номером та зареєстрованим правом власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Згідно ч.1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що підпункт 3.2 пункту 3.2 іпотечного договору від 01.02.2007 року, укладений між [PERSON] та АКБ «Мрія» є недійсним судом не здобуто та позивачем не надано. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено перед судом, що права останнього були порушені відповідачем, та що такі згідно ст. 15 ЦК України підлягаю захисту чи відновленню у способи визначені ст. 16 ЦК України. Із наведеного слідує, що заявлені позивачем позовні вимоги не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Суд не вбачає необхідності застосування спливу позовної давності для відмови у позові, про що просить сторона відповідача, оскільки вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню з наведених вище мотивів, а викладені позивачем підстави для поновлення строків позовної давності не можуть вважатися поважними причинами пропущення такої. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed