Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.06.2010 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки №005-21006-260610 на умовах, визначених у тарифному пакеті «Партнерський Стратегічний» та згідно з умовами Договору, Умовами надання картки і Правилами здійснення операцій за картковими рахунками, відкритими фізичним особам, затвердженими [PERSON] директорів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» які оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах Банку в приміщеннях Банку та на сайті Банку, в рамках якого: - відкрити картковий рахунок №26250903639469 в національній валюті України гривні, згідно п.1.2 Договору; - оформити Держателю картку платіжної системи Visa International та/або Дельта, а також ПІН-код до Картки, згідно п. 1.2 Договору; - встановити Позичальнику ліміт Кредитної лінії на день укладення Договору у сумі 3000,00 грн. на день укладення Договору, шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 30,000 грн., та на строк 364 календарних днів з правом пролонгації, відповідно до умов, визначених у пунктах 1.3 та 1.5 Кредитного Договору. 20 березня 2013 року, згідно протоколу №14 рішенням [PERSON] директорів АТ «Дельта Банк» затверджені Правила банківського обслуговування фізичних осіб у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк». Через 30 календарних днів з моменту оприлюднення цих Правил на Офіційному сайті Банку- сайті DeltaPremier нижченаведені документи будуть викладені в новій редакції, а саме в редакції таких Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», із переходом до Клієнтів та Банку усіх прав та обовязків, що виникли відповідно до вищезазначених у цьому пункті документів, в їх редакції за такими Правилами відповідно до виду обраних банківських послуг: - Правила надання банківських послуг фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затверджені рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від 27 жовтня 2010 р. (протокол №294); - Пропозиція АТ «Дельта Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб клієнтів DeltaPremier, затверджена рішенням ради Директорів АТ «Дельта Банк» від 11 липня 2012 р. (протокол №390); - Правила надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк»,затверджені рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від 18 липня 2012 р. 9протокол №392). - Пропозиція АТ «Дельта Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, затверджена рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від 22 серпня 2012 р. (протокол №398). Тобто, згідно умов Правил АТ «Дельта Банк», правовідносини за Кредитним Договором регулюються Правилами банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» від 20.03.2013 р. протокол №14. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права, зокрема, як споживача, що полягає в наступному: 1. Порушення норм встановлених ч.2 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів», оскільки перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів», оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір, а саме Заяву-оферту, яку він, не читаючи із-за дрібного шрифту, підписав, надіючись на добросовісність працівника Банку. Банк не надав Позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. У порушення вимог п.2.4 та п. 2.5 Правил будь-яку довідку чи повідомлення, позивач не отримував і про що не ставив підпис. Також ця інформація не доводилася в усній формі. На думку позивача, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, оскільки згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У порушення положення ч.4 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів» позивач не мав часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк й не міг це зробити фізично, так як текст дуже дрібний. Позивач при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови. Недотримання та невиконання відповідачем вимог [PERSON], встановлених: ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного Договору недійсним, в зв'язку з недотриманням Банком вимог [PERSON], щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. 2. Порушенням норм встановлених п. 14 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди». Статтею 6 [PERSON] України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. [PERSON] України «Про внесення змін до статті 6 [PERSON] України від 03.02. 2011 року № 2983-VІ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 12.03.2011 року, частину першу статті 6 зазначеного [PERSON] доповнено пунктом 14 про те, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Договір набрав чинності з 26.06.2010 року (згідно п. 5.2 Кредитного договору). Таким чином, на час укладення третейського застереження, ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справі у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 [PERSON] України «Про третейські суди», що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15. Позивач вважає, що умова кредитного договору про третейське врегулювання, передбаченого 4.2. кредитного договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 [PERSON] України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт кредитного договору щодо третейського врегулювання є недійсним. 3. Порушення норм встановлених ст. 18 ЗУ«Про захист прав споживачів» Позивач вважає незаконним встановлення у кредитному договорі, а саме у п. 1.5 та п. 1.6 Тарифів до Договору щомісячних плати за обслуговування кредитного залишку та плати за обслуговування карткового рахунку, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. У звязку з вищевикладеним позивач вважає, що при укладанні Кредитного договору було порушено ряд норм встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про третейські суди», а тому є всі підстави для визнання його судом недійсним в цілому. Просить визнати недійсним Договір на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки №005-21006-260610 від 26.06.2010 року. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать поштові повідомлення також у позовній заяві просять суд розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливо розглянути справу за відсутності сторони, належним чином повідомленої про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати строки позовної давності по справі у звязку з тим, що перебіг позовної давності щодо визнання недійсним договору №005-21006-260610 від 26.06.2010 року закінчився 26.06.2013 року, оскільки позивач знав про порушення свого права з 26.06.2010 року та в письмових запереченнях і поясненнях суду зазначив, що ПАТ «Дельта Банк» не погоджується з твердженнями позивача [PERSON] викладеними у позовній заяві що при укладенні Кредитного договору було порушено ряд норм встановлених [PERSON] України «Про захист прав споживачів», [PERSON] України «Про банки та банківську діяльність», вважає їх безпідставними, не обґрунтованими, та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства України, виходячи із наступного: Позивач не згоден з декількома пунктами оспорюваного договору, але в той же час просить визнати весь договір недійсним. Визнання чи не згода з окремими пунктами договору, не тягне за собою визнання недійним договору у цілому. Кредитний договір було укладено 26.06.2010 року, а тому позивач безпідставно посилається на правила AT «ДельтаБанк» від 20.03.2013 року. На даний час діють правила банківського обслуговування фізичних осіб у AT «Дельга Банк» від 06.08.2014 року Станом на час розгляду даного спору у позивача існує заборгованість за кредитом у розмірі 18 504,44 грн. Позивач зазначає, що його не ознайомили з умовами кредитування, яку він підписав не читаючи, не надано всебічної та вичерпної інформації щодо кредиту. У позивача була можливість відмовитися від підписання кредитного договору, у разі якщо він не зрозумів чи не міг прочитати сам договір та інші додатки до нього. Але, [PERSON] було підписано безпосередньо сам Договір №005-21006-260610 від 26.06.2010 pоку, що свідчить про те, що позивач в дійсності ознайомився з всіма умовами Договору, а також мав безпосередній намір отримати кредитну картку та відповідно кредитні кошти. Також, останній був ознайомлений з Умовами надання кредитної картки Тарифний пакет «Партнерський Стратегічний» та з Тарифами на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Партнерський Стратегічний», про що Позивач зробив відповідні записи на документах та поставив власні підписи. При укладенні Договору банком дотримані вимоги п.3.1 та 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 10 травня 2007 року, п. 6 ч. 1 ст. б [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 5 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Зміст договору не суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та не знаходить підстав для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 203 ЦК України і задоволення позовних вимог. Недійсність умов одного з пунктів договору, не свідчить про повну недійсність цього договору. Наявність третейської застереження, не обмежує права позивача на звернення до суду загальної юрисдикції за захистом порушеного права. У звязку з вищевикладеним просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» що є правонаступником ТОВ «Комерційний банк «Дельта» 26 червня 2010 року укладений кредитний договір № 005-21006-260610 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки. Позивачу було відкрито картковий рахунок №26250903639469 в національній валюті - гривні, надано картку платіжної системи Visa International та/або Дельта, а також ПІН-код до Картки, а також надано останньому відновлювальну, відкличну Кредитну лінію у загальній сумі 30 000 грн., а на день укладення Договору в розмірі 3000 грн. та на строк 364 календарних днів.( а.п.92) Відповідно до п.1.6 Кредитного договору Договір носить характер споживчого кредитування. Відповідно до п. 1.7 Договору банк здійснює обслуговування Рахунку за кредитною схемою. Натомість згідно п.3.6 Договору Держатель Кратки зобов»язаний щомісяця в строки визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді Обов»язкового мінімального платежу (ОМП), складові якого зазначаються у тарифах. Обов»язковими складовими ОМП є частка погашення заборгованості, Овердрафт та прострочена заборгованість попереднії періодів. В залежності від умов Тарифів до складу ОМП можуть включатись інші платежі.( а.с.92 об.). Відповідно до п. 5.2 Кредитний Договір набуває чинності з дати його укладання Сторонами та діє до повного виконання Сторонами зобовязань за цим Договором. Позивач ознайомлений з Умовами надання кредитної картки Тарифний пакет «Партнерський стратегічний» та з Тарифами на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Партнерський стратегічний», про що зробив відповідні записи на документах та поставив власні підписи. Зазначене свідчить про те, що укладаючи спірний договір №005-21006-260610 від 26.06.2010 pоку, позивач був обізнаний про всі умови договору, які викладені в Договорі, Умовах надання кредитної картки Тарифний пакет «Партнерський стратегічний», Тарифах на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Партнерський стратегічний» та Правилах.(а.с.94,95), а тому не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що представники банку не ознайомили його з умовами кредитування, які він підписав не читаючи, не надано всебічної та вичерпної інформації щодо кредиту. Безпосередньо укладаючи Договір, позивач засвідчив безпосередній намір отримати кредитну картку та кредитні кошти та укладаючи спірний договір, позивач був обізнаний про всі умови договору, які викладені в Тарифах, Договорі та Правилах. Договір є укладеним, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, якщо у належній формі сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валіотио-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Аналіз положень п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, у їх системному зв'язку з наведеними нормативними приписами спростовує твердження позивача про те, що плата за надання кредиту є платою споживача на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. б [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього [PERSON] є договір про надання споживчого кредиту)повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Спірний договір містить умови, які узгоджені сторонами та не суперечать наведеним вище вимогам закону. У постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа №6-80 цс12), на яку посилається позивач у позові зазначено, що відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 [PERSON] України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього [PERSON] про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що в ньому відсутні пункти про зміни у витратах. У оспорюваному позивачем кредитному договорі № 005-21006-260610 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, плата за обслуговування кредитного залишку та плата за обслуговування карткового рахунку ( п.1.5 та п.1.6 Договору) визначена чітко фіксованим процентом та фіксованою сумою, що не суперечать положенням ч. 5 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів», що узгоджується з висновками Верховного Суду України у постанові прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-80цс12 від 09 грудня 2012 року. У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (справа № 6-1341цс15) викладено правовий висновок про те, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Згідно з преамбулою [PERSON] України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Так, ч. ч. 1, 2 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Так, посилання позивача на те, що спірний кредитний договір не відповідає ч.2 ст.11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів» та пункту 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року на думку суду є безпідставними. Згідно з пунктом 5.1 кредитного договору підписанням цього договору Держатель засвідчує, що ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обов»язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі Договору. Також при укладенні кредитного договору, згідно п.5.17 позивачу була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 в повному об'ємі.(а.с.92 об.) За положеннями ст. ст. 11, 18 [PERSON] України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього [PERSON] про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з ч. 2 ст. 19 [PERSON] України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Крім того, як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Судом не встановлено порушення відповідачем вимог ч.2 ст.11 та ст..18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Безпідставним є посилання позивача на те, що 20 березня 2013 року, згідно протоколу №14 рішенням [PERSON] директорів АТ «Дельта Банк» затверджені Правила банківського обслуговування фізичних осіб у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» та згідно умов Правил АТ «Дельта Банк», правовідносини за Кредитним Договором регулюються Правилами банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» від 20.03.2013 р. протокол №14, оскільки на час укладення спірного Договору дані Правила не були чинними, а тому вони не застосовуються до спірних правовідносин. Що стосується посилання позивача на те, що на час укладення третейського застереження, між ним та відповідачем [PERSON] України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 [PERSON] України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15 та що умова кредитного договору про третейське врегулювання, передбаченого 4.2. кредитного договору, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 [PERSON] України «Про третейські суди», зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт кредитного договору щодо третейського врегулювання є недійсним, слід зазначити наступне: Статтею 6 [PERSON] України «Про третейські суди», передбачено, що третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин за винятком справ, вказаних в цій статті. Відповідно до ст.27 [PERSON] України «Про третейські суди» - третейський суд самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи. Саме по собі існування у Договорі третейського застереження, не позбавляє права позивача звернутися до суду загальної юрисдикції за захистом свого порушеного права. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зокрема, частиною 3 статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Суд встановив, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору Умови надання кредитної картки Тарифний пакет «Партнерський Стратегічний» та Тарифах на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Партнерський Стратегічний», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту. Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України закріплюється презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення рішення, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. 07.02.2017 року представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачем укладено кредитний договір 26.06.2010 року, а тому перебіг строку позовної давності щодо визнання спірного кредитного договору недійсним закінчився 26.06.2013 року, натомість останній звернувся з вимогою про визнання недійсним договору у 2016 році. Позивач звернувся до суду з даним позовом 09.08.2016 року, тоді як 3-річний строк позовної давності сплинув 26.06.2013 року і не заявляв клопотання про поновлення чи продовження строків. Відповідно до положень ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Наведені ж обставини спростовують те, що сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності та вказують на відсутність погоджених сторонами умов щодо збільшення строку позовної давності і тому до цих правовідносин необхідно застосувати наслідки спливу позовної давності. На підставі викладеного, в межах заявлених позивачем вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: dismissed