Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 15.08.2018 її онук [PERSON] уклав договір купівлі - продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира була ним придбана у [PERSON] за 1 190 914,00 гривень. Відповідно до розписки від 04.08.2008, кошти у розмірі 231000,00 грн. було позичено відповідачеві на купівлю даної квартири. Вказує, що кошти не були повернуті відповідачем, що підтверджується розписками від 12.06.2011, 07.05.2014 та 12.04.2017. Вважає, що у зв'язку з тим, що кошти були надані відповідачу на купівлю квартири та не були повернуті позивачу у визначений у розписці строк, а тому позивач просить визнати право власності на 1/5 частини цієї квартири, що відповідно дорівнює частці у праві власності на запозичені кошти відповідачем. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позов. 02.07.2018 на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.06.2018 справа надійшла до Солом'янського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. 02.07.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 04.07.2018 в справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано, однак ухвала про відкриття провадження та матеріали позовної заяви були отримані. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 04.08.2008 відповідач отримав у борг у позивача грошові кошти для купівлі квартири у розмірі 231 000,00 грн., строком повернення до 26.07.2011, що підтверджується борговою розпискою (а.с.10). Разом з тим, відповідно до розписки від 12.06.2011, 07.05.2014, 12.04.2017 вбачається, що між стронами було погоджено та відтерміновано строк виконання відповідачем вказаного вище грошового зобов"язання відповідно до якого, відповідач мав повернути вказану вище суму боргу позивачу до 30.05.2014, а згодом до 21.04.2017 та відповідно 15.05.2018 (а.с.12-13) З матеріалів справи вбачається, що кошти, які були отримані відповідачем у борг у розмірі 231000,00 грн., відповідачем не повернуті у строк до 15.05.2018. З огляду на те, що грошові зобов»язання відповідачем не виконані, суд вважає, що позивач в силу ст. 1046-1050 ЦК України має право на звернення до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики від 04.08.2008. Разом з тим, позивач звернулася до суду з позовом та просить визнати за нею право власності на 1/5 частини вказаної вище квартири в силу ст.ст. 328, 355,358 ЦК України, на тій підставі, що частина коштів надана нею у борг відповідачу була використана на придбання спірного нерухомого майна., а тому вважає, що вона є її співвласником. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності на відповідність їх нормам матеріального права, враховуючи межі заявлених вимог, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та суперечить вимогам закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З матеріалів справи вбачається, що відповідач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.08.2008 укладеного з [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] ( а.с 5). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певні грошову суму. Судом встановлено, що договір купівлі - продажу у передбаченому законом порядку не скасований та не оспорений. Згідно даного договору вбачається, що позивач [PERSON] не є стороною даного правочину. ( а.с 5). У вказаному договорі купівлі-продажу, як і договорі позики відсутні будь-які застереження щодо набуття позивачем права власності на частку у спірній квартирі. Та обставина, що позивач надала відповідачу у борг кошти на придбання нерухомого майна, жодним чином не пов"язує та відповідно не свідчить про набуття позивачем відповідної частки у праві власності на спірну квартиру в силу вимог ст.ст. 358, 355, 357 ЦПК україни.. Таким чином, виходячи з суті зобов»язання по укладанню договору позики та правовими наслідками невиконання взятих зобов»язань, питання щодо можливого звернення стягнення на майно боржника має вирішуватися в порядку ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України не є вичерпними, тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги те, що позивачу не було повернуто грошові кошти за борговою розпискою, правові підстави для обраного позивачем способу захисту у вигляді визнання права власності на 1/5 частини квартири відповідача за відсутності підстав, з якими закон пов'язує можливість застосування судом вказаного способу захисту цивільних прав та інтересів, відсутні. За таких обставин, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку у ст.141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed