Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 травня 2014 р. він був призваний до Збройних сил України. В період з 07.06.2014 р. по 31.08.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції с. Краснопілля, смт. Старобешево, смт. Тельманово, смт. Кутейниково, смт. Амвросіївка, м. Іловайськ Донецької області. 07 серпня 2014 р. під час проходження військової служби в Антитерористичній операції в районі м. Іловайськ Донецької обл., внаслідок артилерійського обстрілу одержав мінно-вибухову травму, контузію, вогнепальні осколкові сліпі поранення м'яких тканин правого плеча, лівого передпліччя, правого стегна, правої гомілки. Посттравматичну невропатію дистальних гілок лівого ліктьового нерву, сенсорного типу, з незначним порушенням функції. Травматичну катаракту правого ока. Артифакію, деструкцію скловидного тіла правого ока, кератопатію. Простий короткозорий астигматизм ст.. 2,0Д правого ока, Д лівого ока при гостроті зору 0,8/1,0. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 190 від 20.01.2017 п.) було встановлено, отримані позивачем травма, контузія, поранення, захворювання, так, пов'язані із захистом батьківщини. Також зазначено, що мінно-вибухова травма, контузія, вогнепальні осколкові сліпі поранення м'яких тканин правого плеча, лівого передпліччя, правого стегна, правої гомілки, контузія правого ока в подальшому призвели до розвитку: «наслідки поєднаної травми (07.08.2014р.), контузія головного мозку, осколкового поранення кінцівок, артифакія правого ока, енцефалопатія 2 ст., змішаного ґенезу (посттравматична, судинна), стійкий помірно-виражений цефалгічний синдром, розсіяна мікросимптоматика, помірно виражена вестибулоатаксія, хронічний двобічний кохлеоневрит, туговухість 2 ст., помірно виражені розлади чутливості. Порушення функції ходи 1 ст., вторинна глаукома правого ока, периферична хоріоретинальна дистрофія обох очей. Гіпертонічна хвороба 2 ст., ризик високий». При первинному огляді МСЕК позивачу встановлена 3 групу інвалідності з 10.02.2017 р., причина якої є травма, контузія, поранення, захворювання пов'язане із захистом Вітчизни. Окрім того, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці протипоказана робота пов'язана зі значними фізичними та нервово-психічним навантаженнями. Рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, санаторно- курортне лікування. На сьогодні позивача періодично турбують головні болі в тім'яній ділянці запаморочення, підвищений артеріальний тиск, серцебиття, періодичні болі у ділянці серця стискаючого характеру, порушення сну, дратівливість, шум у вухах, зниженні слуху, болі у колінних суглобах та болі у шийному, грудному та поперековому відділам хребта, мерехтіння мушок перед очима. У зв'язку з цим Позивач вимушений постійно звертатися за медичною допомогою та неодноразово перебувати на стаціонарному лікуванні . Після проходження військової служби, Позивач отримав значні чисельні захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому, стан здоров'я позивача не покращується, а з кожним роком тільки погіршується. Внаслідок поранення, отриманого під час проходження військової служби, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди і обстеження, відновлювальні процедури. У зв'язку з інвалідністю позивач відчуває глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров'я. Звичні життєві зв'язки позивача порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. Негативні наслідки травми (контузії) та пов'язаних з ним захворювань позивач буде відчувати усе своє подальше життя. У зв'язку зі зниженням працездатності позивача та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. Через свою інвалідність позивач вже не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім'ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні. У зв'язку з цим, позивач відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною, оскільки не може допомогти своїй родині як матеріально, так і фізично, повноцінно виконувати свої обов'язки по господарству. Тривале лікування позначилося не тільки на його здоров'ї, а також і на йоге психіці, він втратив своїх друзів та знайомих, внаслідок психологічно - емоціональної нестійкості. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання. Порушено його нормальні життєві функції. Позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн. з відповідача. Ухвалою суду від 03 липня 2018 року розгляд справи було призначено у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції, про що повідомлено сторін по справі. Однак в судове засідання позивач та його представник за довіреністю [PERSON] не з'явились, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Крім того, відповідач повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання, шляхом надіслання ухвали суду про призначення справи до судового розгляду у відкритому судовому засідання в режимі відео конференції, яку відповід завчасно отримав, що підтверджується матеріалами справи. Однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідовим, заяв про перенесення розгляду справи не надав. Так, згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 3 ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 14.02.2018 року по справі №910/33054/15, а також у рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України". З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку про можливість здійснювати розгляд справи без участі сторін. Водночас, відповідачем у встановленим судом термін та за встановленими процесуальним законодавством правилами подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач знаходиться під захистом держави, а виконання військового обов'язку - це конституційний обов'язок громадян та негативні наслідки проходження такої служби компенсує держава, а не тільки Міністерство оборони України, у зв'язку з чим сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У зв'язку з неявкою всіх учасників процесу, фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалась у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить наступних висновків: Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач - [PERSON], [INFO] був призваний до Збройних сил України 18 травня 2014 р. (а.с. 9-10). Крім того, з 07.06.2014 р. по 31.08.2014 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції с. Краснопілля, смт. Старобешево, смт. Тельманово, смт. Кутейниково, смт. Амвросіївка, м. Іловайськ Донецької області на підставі відповідних наказів від 07.06.2014 року, 02.09.2014 року та 14.05.2015 року (а.с. 11). 07 серпня 2014 р. під час проходження військової служби в Антитерористичній операції в районі м. Іловайськ Донецької обл., внаслідок артилерійського обстрілу одержав мінно-вибухову травму, контузію, вогнепальні осколкові сліпі поранення м'яких тканин правого плеча, лівого передпліччя, правого стегна, правої гомілки; посттравматичну невропатію дистальних гілок лівого ліктьового нерву, сенсорного типу, з незначним порушенням функції; травматичну катаракту правого ока; артифакію, деструкцію скловидного тіла правого ока, кератопатію; простий короткозорий астигматизм ст.. 2,0Д правого ока, Д лівого ока при гостроті зору 0,8/1,0 (а.с. 12, 13, 14). З Витягу з протоколу засідання від 20.01.2017 року встановлено, що на засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, отримані Позивачем травма, контузія, поранення, захворювання, так, пов'язані із захистом батьківщини (а.с. 15). При первинному огляді МСЕК позивачу встановлена 3 групу інвалідності з 10.02.2017 р., причина якої є травма, контузія, поранення, захворювання пов'язане із захистом Вітчизни (а.с. 18). Також, позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці протипоказана робота пов'язана зі значними фізичними та нервово-психічним навантаженнями. Рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, санаторно- курортне лікування. Позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні: -13.08.2014-22.08.2014 рр. - хірургічна обробка рани плеча з видаленням стороннього тіла, факоемульсифікація катаракти з імплантацією ІОЛ правого ока -28.08.2014-02.09.2014 рр., 20.10.2014-23.10.2014 рр. - лікування у Клініці офтальмології ВМКЦ ПР -13.01.2015-19.01.2015 рр., 31.10.2015-14.11.2015 рр. - лікування у кардіоревматологічному відділенні Клініки Кардіології; -11.05.2016-23.05.2016 рр., 14.07.2016-29.07.2016 рр. - стаціонарне лікування неврологічному відділенні; -03.01.2017-18.01.2017 рр., 14.07.2017-01.08.2017 рр., 24.10.2017-15.11.201 рр., 28.12.17-15.01.2018 рр. - лікування у центрі медичної реабілітації УБД (а.с. 19-32). Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань. Отже, обов'язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України. Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов'язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України. Матеріали справи свідчать, що причиною виникнення інвалідності у позивача стала травма та захворювання, пов'язані із захистом Вітчизни. Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок поранення є доведеним. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв'язку з отриманням поранення з наступним встановленням інвалідності. Таким чином, наявність шкоди у позивача не спричиняє обов'язку у Міністерства оборони України щодо її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року № 61-2125 св18, а тому повинна враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Крім того, встановлено, що позивач зазнав фізичного болю та страждань у зв'язку з пораненням під час виконання обов'язків військової служби, яка має особливий характер. Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»). До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 691 «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції». Отже, позивач має право на отримання гарантованої державою одноразову виплату у зв'язку з інвалідністю, яку він набув внаслідок особливого характеру військової служби. Підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди, тому у суду відсутні підстави для задоволення позову. Що стосується питання розподілу судових витрат, то вони відповідно до ст..141 ЦПК України, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed