Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку № 28 по вул. Богдана Хмельницького в м м. Дзержинську Донецької області. Наприкінці липня 2014 року, у звязку з тим, що в м. Дзержинську йшли бойові дії, він разом зі своєю сімєю, а саме дружиною [PERSON] та малолітніми доньками [PERSON], [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Знятися з реєстрації вони не мали можливості, так як на той час не працював Дзержинський міський сектор ГУ Державної міграційної служби України в Донецькій області. На даний час вони мешкають в Російській Федерації, [PERSON] [PERSON], м. Йошкар-Ола і повертатися до м. Дзержинська не збираються. В житловому будинку відсутні їхні особисті речі, вони забрали їх повністю з собою. В лютому 2016 року вони з жінкою надали його батькові [PERSON], нотаріально посвідчені заяви про зняття їх з дітьми з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою та надали останньому право продати будинок за адресою Донецька область, м. Дзержинськ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 28. З цих підстав, його батько звернувся з усіма документами до міграційної служби, але отримав відмову. Підставою для відмови у знятті з реєстраційного обліку є відсутність внутрішнього документа, паспорту, в який ставиться штамп про зняття з реєстрації. Вважає, що його дружина з дітьми втратили право користування будинком за вказаною вище адресою, тому звернувся до суду з цим позовом. Позивач в судове засідання не зявився, його інтереси за довіреністю представляв [PERSON], який в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутності суду не подавали, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Представник третьої особи служби у справах дітей Торецької міської ради в судовому засіданні вирішення питання залишила на розсуд суду. Належно повідомлений представник третьої особи Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в судове засідання не зявився, тому суд розглядав справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні заявленого позову необхідно відмовити з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, позивач по справі [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області 26.07.2011 року, зареєстровано в реєстрі № 2405 є власником житлового будинку № 28 з надвірними побудовами та спорудами по вул. Богдана Хмельницького в м. Дзержинську Донецької області (а.с. 13). Згідно відмітки про реєстрацію в паспорті громадянина України (а.с.11) відповідач по справі [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], тобто за адресою позивача по справі. Згідно довідки про склад сімї від 16.02.2016 року (а.с. 21) малолітні діти [PERSON] та [PERSON] також зареєстровані за цією адресою, тобто за місцем реєстрації своїх батьків. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користуквання цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як встановлено в ході судового розгляду, позивач разом зі своєю дружиною та дітьми залишили своє місце проживання в м. Дзержинську через початок проведення АТО в Донецькій області. В той же час, судом зясовано, що на підставі свідоцтва про шлюб (а.с. 12) позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 266. Під спільного проживання у них 16 липня 2012 року народилася донька [PERSON] та 13 травня 2014 року донька [PERSON]. Відповідно до свідоцтв про народження (а.с. 15-16) батьком дітей записаний позивач по справі [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] позивач по справі придбав житловий будинок за адресою Донецька область, м. Дзержинськ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 28 (а.с. 13). Згідно витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 14) зазначений житловий будинок на праві власності належить [PERSON], а саме позивачу по справі. З огляду на це, суд зазначає. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж саме положення закріплені нормою ст. 41 Конституції України. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3 ст. 319 ЦК України). Тому відповідно до діючих норм права дружина позивача, відповідач [PERSON] фактично є співласником, якщо інше не буде доведено в суді. Із системного аналізу сімейного законодавства України вбачається, що право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном, яке відповідно до норм діючого цивільного законодавства України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 320 ЦК України). Таким чином позовні вимоги про позбавлення права користування жилим приміщенням дружину позивача [PERSON] не підлягають задоволенню Що стосується малолітніх дітей, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Виходячи з цієї норми закону, дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Так, в матеріалах справи містяться відомості про місце реєстрації малолітніх дітей за місцем реєстрації їх батьків, а саме за адресою Донецька область, м. Дзержинськ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 28. Таким чином, право малолітніх [PERSON] та [PERSON] на користування спірною квартирою є похідним від права їх батьків. У зв'язку з тим, що батьки зареєстровані за даною адресою, тому їх діти не втратили право на користування спірною квартирою. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що у позивача [PERSON] немає ніяких правових підстав для позбавлення своєї дружини [PERSON] та доньок [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку жилого приміщення за адресою м. Дзержинськ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 28 Донецької області є похідними від попередніх позовних вимог, в задоволенні яких позивачу відмовлено, а тому вони також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed