Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

19.09.2016 року до суду надійшла заява головного лікаря психіатричного закладу про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», яка вмотивована тим, що [PERSON] 17.09.2016 року о 08 год. 20 хв. повторно надійшов до гострого психіатричного відділення Сумського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру. Доставлений психіатричною бригадою швидкої допомоги за викликом матері у зв'язку з погіршенням психічного стану: порушився сон, почав вживати наркотичні засоби, проявляв агресію до матері, намагається кудись їхати та когось рятувати, підтримуючи лікування не приймав. 17.09.2016 року хворий [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, які зробили висновок, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: шизофренія, параноїдна форма, стадія загострення. У зв'язку з тим, що у пацієнта виявлено загострення тяжкого психічного захворювання, лікування якого на теперішній час можливе лише в стаціонарних умовах, а також ненадання необхідної допомоги призведе до подальшого погіршення психічного стану, а також дана особа позбавлена дієздатності, тому він потребує госпіталізації до психічного стаціонару в примусовому порядку. 19.09.2016 року [PERSON] повторно оглянутий комісією лікарів-психіатрів, за висновком яких хворий потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». При розгляді вказаної заяви представник психіатричного закладу, лікар-психіатр Іщук Н.В. заяву підтримала у повному обсязі і просить її задовольнити з підстав зазначених в заяві. Прокурор вважає, що заява задоволенню не підлягає, оскільки представником лікарняного закладу не надано жодних доказів, які б підтверджували, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, а також що він не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Тому в задоволенні заяви просить відмовити. [PERSON] в судовому засідання пояснив, що він не вважає себе недієздатним, він не буйний, фізичного насильства не визнає, тому вважає, що госпіталізувати його до психіатричного закладу не має необхідності. Опікун [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] просила заяву задовольнити та госпіталізувати її сина до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. По суті заяви пояснила, що дійсно 17.09.2016 року зранку вона звернулась до психіатричного закладу з метою госпіталізації її сина, оскільки протягом останнього тижня, він перестав її слухати, почав висловлюватись, що він головніший за неї, а не вона, як опікун. Син почав називати себе царем та почав читати біблію, почав казати щоб вона віддавала йому його пенсію, яку вона отримує як опікун. Десь півроку назад син зірвав вдома люстру та викинув сміття через вікно. Тому вважає, що на даний час потрібно підлікувати сина в психіатричному закладі пару тижнів, щоб він повернувся додому здоровий. Суд, заслухавши думку прокурора, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару в примусовому порядку задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як передбачено ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Тобто, вказаною нормою закону передбачено, що до психіатричного закладу в примусовому порядку може бути поміщена не будь-яка особа, яка страждає на психічний розлад, а обов'язковою умовою такого поміщення, повинні бути наслідки того, що ця особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або ця особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В заяві головного лікаря про примусову госпіталізацію відсутні будь-які зазначення і посилання на те, які саме дії вчиняє чи має намір реально вчинити [PERSON], які б створювали небезпеку для нього чи оточуючих. У висновку комісії лікарів від 19.09.2016 року також не має жодних посилань на вчинення ним таких дій чи наміри їх вчинити. А навпаки, у висновку зазначено, що на момент огляду [PERSON], його свідомість не порушена, він орієнтований всебічно правильно. Доступний формальному мовному контакту, однак продуктивність його невисока, внаслідок порушення мислення. На запитання відповідає не завжди по суті, свою поведінку вдома неправильною не вважає. (При цьому не зазначено про яку поведінку вдома йде мова).Мислення паралогічне в прискореному темпі, відмічаються часті тематичні зісковзування. Фон настрою нестійкий, під час бесіди періодично безглуздо посміхається. Критики до свого стану не має. При цьому у висновку комісії лікарів не зазначено і не наведеного жодного доводу тому, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Опікун [PERSON] на пропозицію суду дати пояснення з приводу неправильної поведінки сина вдома пояснила, що ця поведінка проявилась у тому, що син останнім часом почав називати себе царем, почав читати біблію, до нього приходять друзі, півроку назад він зірвав люстру у спальні, один раз викинув сміття з вікна, каже щоб вона віддавала його пенсію, яку отримує за нього як опікун. При цьому вказала, що син не допускав жодних випадків застосування до неї чи оточуючих будь-яких насильницьких дій. Сам [PERSON] з приводу пояснень матері суду повідомив, що ніякої агресії з його боку по відношенню до матері не було. Люстру він зірвав, коли мати почала на нього кричати за те, що вночі в його спальні горіло світло, але в ту ніч йому не спалось із-за прийнятих медикаментів, тому світло він не виключав і оскільки мати протягом тривалого часу на нього кричала щоб він виключив світло, він зірвав люстру. З приводу викидання сміття на вулицю пояснив, що мати постійно заставляє його виносити сміття, яке збирається вдома. При цьому ні мати, ні її новий чоловік не виносять сміття. Тому одного разу, коли мати почала кричати щоб він виніс сміття, він взяв і викинув його через вікно. Опікун [PERSON] підтвердила, що це було один раз більше півроку назад. З приводу пенсії [PERSON] повідомив, що йому держава виплачує пенсію як недієздатному, але мати отримує його пенсію не виділяючі йому грошей на його потреби, тому іноді він висловлювався матері щоб вона виділяла йому кошти. Аналізуючи наведені опікуном доводи "неправильної поведінки" сина вдома, про яку зазначено у висновку комісії лікарів, суд також приходить до висновку, що з наведених обставин не вбачається ніяких намірів, або поведінки [PERSON] у тому, що він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Другою підставою для застосування примусового поміщення до психіатричного закладу, передбаченої ст.14 вищеназваного Закону є те, що особа неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В даному випадку, ні в заяві головного лікаря, ні у висновку комісії лікарів, ні опікун [PERSON] не навели суду будь-яких доводів про неспроможність [PERSON] задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. А навпаки, при розгляді справи сам [PERSON] адекватно суду пояснив, що він здатен задовольняти свої життєві потреби. Навіть при дачі пояснень, він зазначив, що після уколів, які він приймає, у нього зводить шию та руки і йому навіть важко чистити зуби. Тобто, [PERSON] зазначає, що навіть після прийняття ліків він намагається і забезпечує всі свої життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У відповідності з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В даному випадку ні лакарняним закладом, ні його представником, а також ні опікуном [PERSON] не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що заява головного лікаря про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed