Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

28.02.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача-служба у справах дітей Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають малолітнього сина - [PERSON] [INFO] . Шлюбні відносини між ними були фактично припинені і 06.11.2017 року судовим наказом з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини. Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від15.11.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. З моменту припинення шлюбних відносин відповідач не цікавиться дитиною, не надає матеріальної допомоги на його утримання, аліменти не сплачує, не приймає участі у його вихованні, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з ним, не проявляє будь-якої батьківської турботи, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини, що стало підставою для звернення до суду позивача із даним позовом, в якому вона просить суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно їх спільного сина [PERSON] та стягнути в її користь судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у ньому, просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог головний спеціаліст служби у справах дітей Стрельчук Л.П. в судовому засіданні не заперечує проти задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи повідомлений в установленому законом порядку, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У визначений судом строк відзив до суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванню обставин справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом установлено, що сторони є батьками [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого 27.03.2017 року виконкомом Стратіївської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, актовий запис № 08. Судовим наказом Чечельницького районного суду Вінницької області від 06.11.2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 20.10.2017 року і до досягнення повноліття. Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 15 листопада 2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Дане рішення набрало законної сили 15.12.2018 року. Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Новоободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області позивач після укладення шлюбу 18.04.2019 року змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Із довідки виданої завідуючою Новоободівського ДНЗ №1 " Подоляночка " Бойко Н.Б. вбачається, що [PERSON] відвідує даний дошкільний заклад. Як вбачається із довідки про неотримання аліментів виданої Замостянським відділом державної виконавчої служби у м.Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) № 16056/17.24-25 від 18.02.2020 року, що [PERSON] дійсно не отримувала аліменти від [PERSON] у період з 01.08.2019 року по 31.01.2020 року. Відповідно до висновку Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області від 22.06.2020 року №118/05-35 про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] 2017 року народження, Чечельницька районна державна адміністрація Вінницької області, як орган опіки та піклування не може надати висновок доцільності/ недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] 2017 року народження, у зв`язку з тим, що даний громадянин більше трьох років не проживає в с.Демівка та місце його знаходження не відоме. Частиною 4 ст.19 СК визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК). Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89, ратифікованої Верховною Радою 27.02.91, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст.9 конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із ст.18 конвенції батьки або законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.164 СК мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 п. 16 вищевказаної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала належних та допустимих доказів, які свідчили б про ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов`язками, що говорило б про злісне ухилення від виховання та утримання дитини, а посилання останньої на існування заборгованості по аліментах у повній мірі не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків, тому суд вважає законним, обґрунтованим і справедливим рішення про відмову в задоволенні позову. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed