Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

[PERSON] звернуллась до Святошинського районного суду м.Києва із позовною заявою вимогами якої є визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. У своїх вимогах посилається на своє право власності на вищезазначену квартиру, на факт реєстрації 09.10.2010 р. відповідачки у спірній квартирі як дружини її сина [PERSON], а також не проживання відповідачки, яка на даний час є колишньою дружиною її сина з січня 2015 р. Іншою вимогою позивач просить зобов»язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні та володінні квартирою. У судовому засіданні позивачка підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з»явилась, про місце та час розгляду справи повідомлялась судом належним чином. Третя особа у судове засідання не з»явилась, про місце та час розгляду справи повідомлялась судом належним чином. Суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню непідлягає з огляду на наступне. Одним із принципів цивільного судочинства є його диспозитивність, яка передбачає розгляд справ за зверненням осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів. Відповідно до ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що Свідоцтвом про право власності, що видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 16.10.2007 р. посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.4). Згідно довідки Ф-3 у вищезазначеній квартирі зареєстровані: з 22.12.1978 р. - [PERSON], з 20.12.1994 р. - [PERSON] - син власника, з 09.10.2010 р. - [PERSON]- джружина сина власника (а.с.5). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 29.03.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.21). Доказом не проживання у спірніому житловому приміщенні [PERSON] позивач підтверджує актом про непроживання від 07.03.2016 р., який підписаний сусуідами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як членами комісії. Даний акт також містить печатку ЖБК «Алмаз-2 з підписом голови кооперативу без зазначення його прізвища (а.с.7). Інших доказів прзивач не надає, а також не робить заяв пбо про забезпечення доказів, або про їх витребування. Позивачу декілька разів були роз»яснені її права щодо можливих клопотань. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином судом достовірно встановлено, що позивач є власником житла, у 2010 році відповідач була зареєстрована як член сім»ї власника, вселена та проживала у спірному помешканні. Як доказ не проживання відповідача, позивач надає лише вищезазначений акт. Також, при ухваленні рішення суд виходить із того факту, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 29.03.2016 р. про розірвання шлюбу судом не встановлювалась і не була встановлена обставина щодо дати роздільного проживання [PERSON] та [PERSON] Таким чином, судом не було встановлено обставин на які посилається позивач в обгрунтування своїх позовних вимог, а саме не проживання відповідачки більш як один рік без поважних причин у квартирі [ADDRESS].

Outcome: dismissed