Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

19 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та в остаточній редакції якого від 21.04.2016 р. просила суд, визнати, що інформація в публікації під назвою «Прощание с..» газети «Форпост Авангарда» спецвипуск № 1 від 18.01.2015 р., де автор зазначає неперевірені факти, що шкодять її діловій репутації, принижують її честь і гідність, не відповідають дійсності, зобовязати всіх відповідачів спростувати надруковану на шпальтах газети «Форпост Авангарда» неправдиву інформацію щодо неї, шляхом опублікування у місцевій газеті «Сучасний Авангард» та принести публічні вибачення, зобовязати всіх відповідачів припинити відносно неї неправомірні дії щодо приниження честі, гідності та ділової репутації і стягнути зі всіх відповідачів в солідарному порядку моральну шкоду у розмірі 20000 грн. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій уточнений позов. Всі відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, надіславши до суду свої письмові пояснення, в яких просили суд, застосувати до спірних правовідносин щодо спростування недостовірної інформації строк позовної давності, повністю відмовити у задоволенні позову та розглядати справу за їхньої відсутності (а.с. 119-148). Заслухавши думку позивачки та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для отримання авторитету і неупередженості правосуддя. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 275 ЦК України - фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Статтею\~ 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Пунктами 1,9,24 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 р. передбачено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь і ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо позов предявлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. У п. 15 зазначеної вище Постанови, Пленум ВСУ розяснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетича поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» - оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно положень ст. 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім 'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до положень ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, п. 18 зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ - обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вказаною статтею 277 ЦК України передбачено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Також пунктом 19 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 передбачено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України Про телебачення і радіомовлення) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду. В той же час, п. 18 Постанови передбачено позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права Судом встановив, що у газеті «Форпост Авангарда» спецвипуск № 1 від 18.01.2015 р., засновником якої є МГО «Авангард Молодіжний», була розміщена стаття під назвою «Прощание с…», в якій, як вважає позивачка були принизливі висловлювання щодо неї, зокрема, у ній згадується «о сверхнаглости» та нібито вказується, що позивачка «руководствуется девизом : хватит копейки считать год от года. Стань депутатом! Воруй у народа!» та висловлювання «»Мы понимаем, что [PERSON] не рассчитывала, что все махинации, которые мы разоблачили, станут достоянием гласности..», що на думку позивачки, є неправомірними діями відповідачів і принижує її честь, гідність, ділову репутацію, чим на її думку заподіяно їй моральну шкоду у розмірі 20000 грн., наводячи при цьому свої позитивні характеристики, подяки за трудову діяльність (а.с. 10-13). Суд встановив, що вищевказана стаття стосується скоріше і більше голови Авангардівської с/р [PERSON], а не особисто позивачки, яка у вказаній статті згадується автором статті на рівні з іншими особами : [PERSON], [PERSON], [PERSON] та іншими, і суть вказаної статті зводиться до робітників Авангардівської с/р, які на думку автора статті незаконно отримали квартири і проти яких поданий позов до суду. В своєму позові, [PERSON] конкретно не зазначила, яка саме інформація у вищевказаній статті (публікації) і стосується неї - є образливою, негативною і не відповідає дійсності, не надавши суду належних та допустимих доказів на підтвердження цього, навіть у судовому засіданні, хоча це є її обовязком з огляду на вищевикладені норми Закону та Постанов Пленуму ВСУ. Однак, будь-яких позовних вимог щодо визнання недостовірною будь-якої інформації, яка міститься у вищевказаній статті позивачкою суду не надано. Суд дійшов висновку, що вищевказані витяги зі статті є оціночними судженнями її автора, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, і ні в якому разі не ображають ні честь, ні гідність позивачки в розумінні ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», крім того, вказана стаття не містить будь-якого наклепу чи висловлювань, які не містять фактичних даних, критики, оцінки дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Також, у статті маються сатиричні припущення, до яких вдається авторі статті щодо вигаданого конкурсу «сверхнаглости», що є на думку суду сарказмом, гіперболою, як і є алегорією і сатирою автора статті фраза «руководствуется девизом : хватит копейки считать год от года. Стань депутатом! Воруй у народа!», яка ніяким чином не стосується особисто позивачки, а є настроями пересічних громадян смт. Авангард, думку яких у такий спосіб висловив автор статті, як журналіст. Фраза зі статті «Так что, [PERSON], как писал классик «На зеркало неча пенять, коли рожа крива», яка на думку позивачки є некоректною - є загально відомим висловом епіграфом відомого класика літератури [PERSON] до твору «Ревізор» і не може ображати, чи принижувати честь, гідність і ділову репутацію позивачки, яка займає посаду секретаря Авангардівської с/р, а тому повинна була передбачати і розраховувати на те, що може зазнати критики з боку будь-яких громадян, у тому числі у засобах масової інформації. Крім того, з письмових пояснень відповідачів вбачається, що з приводу незаконного отримання працівниками Авангардівської с/р квартир, що і є суттю зазначеної статті, були порушені кримінальні провадження за фактом незаконного виділення посадовим особам Авангардівської с/р службових квартир, за фактом зловживання посадовими особами вказаної селищної ради при розпорядженні земельними ділянками та при розпорядженні бюджетними коштами за№№12014160380002635,12013170380001483, 12014160380002837, провадження по яким триває (а.с. 93-94). Жодних доказів того, що поширена відносно позивачки інформація є недостовірною, нею суду не надано. Пленум Верховного Суду України в п. 26 постанови від 27 лютого 2009 року №1 зазначив, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Будь-яких доказів спричинення позивачці моральної шкоди суду не надано, а сума у розмірі 20000 грн. зазначена позивачкою, є вигаданою і не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, передбаченим ст.ст. 57-60 ЦПК України. На підставі викладеного, суд вважає позов безпідставним і необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає саме через це, а не через пропущення позивачкою строку позовної давності, адже вищевказана стаття була розміщена у зазначеній вище газеті «Форпост Авангарда» від 18.01.2015 р., а з позовом [PERSON] звернулася до суду 19.02.2015 р.

Outcome: dismissed