Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімпромклінінг» на користь [PERSON] компенсацію за час не використаної відпустки у розмірі 6 415 грн. 90 коп.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 2782 грн 80 коп.; відшкодування за моральну шкоду 1000 грн. 00 коп. В обґрунтування даного позову зазначила, що у період з 13 березня 2017 року по 11 січня 2021 року позивачка, знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Хімпромклінінг». При прийомі на роботу позивачку завірили про офіційне прийняття з 13 березня 2017 року. Натомість, як стало відомо пізніше, позивачку оформили тільки 10 жовтня 2017 року. Тобто, всі відрахування, передбачені законодавством не здійснювались більше пів року. Під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього постійно були затримки заробітної плати. Кожного разу потрібно було просити заробітну плату та обладнання для виконання робочих обов`язків. За весь період роботи позивачці не було надано відпустки, всупереч передбаченим нормам чинного трудового законодавства. 11 січня 2020 року позивачку було запрошено до офісу в м. Дніпро та повідомлено, що вона звільнена 31 грудня 2020 року. Після цього її примусили написати заяву за власним бажанням заднім числом. Мотивуючи тим, що в разі не написання їй не виплатять заробітну плату. Однак, в день звільнення позивача 31.12.2020 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Позивачка працювала на посаді прибиральника при середньомісячному заробітку 2 319 грн.05 коп. Крім того, позивач є інвалідом дитинства і має 3 робочу групу. Директор підприємства зі свого карткового рахунку направив 3 194 грн. 00 коп. на її картковий рахунок 05 лютого 2021 року. Отже, час затримки заробітної плати складає 36 днів. Відповідно підприємство має заборгованість з заробітної плати у розмірі: 2319,05/30 = 77,30 грн. один трудовий день, відповідно 77,30 * 36 = 2782 грн. 80 коп. За період 10.10.2017 року по 31.12.2020 року заборгованість по невикористаним дням відпуски складає 83 дні. Тобто, при звільненні Відповідач повинен був здійснити виплату грошової компенсації за час не використаної відпустки передбаченої законодавством, що складає 83*77,30=6 415 грн. 90 коп. Крім того, в зв`язку з постійним порушенням і систематичною не сплатою заробітної плати вчасно, не надання відпустки внаслідок чого інвалід з дитинства не мала змоги пройти щорічне обов`язкове лікування призначене МСЕК № 1, невиплачені кошти при звільненні спричинили додаткове навантаження на нервову систему інваліда з дитинства у вигляді страждань, чим спричинило додаткові затрати на купівлю ліків, внаслідок чого їй було заподіяно моральну шкоду. 18 жовтня 2021 року від директора ТОВ «Хімпромклініг» Красовського С.М. надійшов відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вищевказаного зазначив, що суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України. До того ж, на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, а тому, такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати. Під поняттям «належна» слід розуміти така, яка повинна бути виплачена відповідно до умов трудового договору та/або вимог законодавства. Однак, оскільки ця сума не відноситься до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП. Таким чином, можна прийти до висновку, що у разі необхідності стягнення з роботодавця грошової компенсації за невикористану відпустку повинен застосовуватись тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП. Таким чином, можна прийти до висновку, що позовні заяви, подані працівниками не в межах тримісячного строку, підлягають відхиленню з підстави пропуску позивачами строку позовної давності. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди зазначимо наступне, позивач в позові зазначає про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., яку йому завдали протиправні дії підприємства відповідача, що полягали в спричиненні додаткового навантаження на нервову систему позивача, чим спричинило додаткові затрати на купівлю ліків. Проте слід зазначити, що «додаткові навантаження на нервову систему, та витрати на купівлю ліків» не є моральною шкодою, та позивач жодним чином не обґрунтовує розмір завданої йому моральної шкоди, що в свою чергу вказує на безпідставність та необґрунтованість таких вимог. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним, раніше надала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімпромклінінг» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні встановлено, що 10 жовтня 2017 року позивачку було прийнято на роботу на посаду прибиральниці в Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімпромклінінг», відповідно до наказу № 23-ЛС від 09.10.2017 року (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є інвалідом ІІІ групи. Відповідно до Закону України «Про відпустки», особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів. Таким чином, за період роботи з 10 жовтня 2017 року по 31 грудня 2020 року позивачка має 84 календарних днів відпустки. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивачка у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини. В той же час, відповідачем не надано доказів, що позивачка використала свою відпустку за відпрацьований час. Отже, відповідач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. З довідки виданої позивачці відповідачем вбачається, що середньомісячний заробіток за останній календарний рік складає 2319,05 грн. (а.с. 16). Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 6 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 78,39 грн. (розраховано на основі ділення загальної суми заробітної плати на кількість календарних днів у розрахунковому періоді за мінусом святкових, неробочих днів та днів, виключених з розрахункового періоду: 27828,60/355); а сума відпускних становить 6584,76 грн. (розраховано на основі середньоденної заробітної плати та кількості календарних днів відпустки: 84 ? 78,39 = 6584,76 грн.). Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 05 лютого 2021 року, що підтверджується дублікатом квитанції від 05.02.2021 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку становить - з 31.12.2020 року по 04.02.2021 року: 1 робочий день у грудні 2020 року, 19 робочих днів у січні 2021 року та 4 робочі дні у лютому 2021 року, а всього - 24 робочих днів, які необхідно помножити на середньоденний заробіток позивачки (який розраховано судом вище), тобто - 24*78,39 дорівнює 1881,36 грн. Стосовно стягнення витрат на відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В свою чергу, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. В той же час, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували завдання їй моральної шкоди, а відтак дана вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімпромклінінг» на користь [PERSON] компенсацію за час не використаної відпустки у розмірі 6 415 грн. 90 коп.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 1881,36 грн. Стосовно строків позовної давності суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. В той же час, ст. 233 КЗпП передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 501/6384/14-ц (провадження № 61-20898св18) вказано, що передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та вказаною нормою Закону визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/74409076). З матеріалів даної позовної заяви вбачається, що позивачка просить стягнути саме компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 94 КЗпП, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відтак, заявлені позивачкою суми не входять до поняття «Заробітна плата», а тому вона повинна була звернутися до суду в межах тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП. Разом з тим, позивачка звернулася до суду з даними вимогами лише 30 квітня 2021 року, в той час як звільнено її було -30.12.2020 року. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а судом, в свою чергу, не було встановлено поважних причин для поновлення позивачеві строку звернення до суду з такими вимогами. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed