Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у приватизації житла шляхом зобов`язання вчинити дії. В позовній заяві посилався на те, що з 31 липня 1990 року по 06 лютого 2019 року він перебував на військовій службі. Разом із членами своєї сім`ї (дружина [PERSON] , 1972 р.н., дочка [PERSON] , 1994 р.н., син [PERSON] , 2010 р.н.) проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення командира військової частини [NUMBER] від 12 жовтня 2007 року та спеціального ордеру № 27 від 14 грудня 2013 року. Спеціальний ордер виписаний на [PERSON] на право реєстрації з сім`єю з 4 осіб жилої площі в житловому будинку по [ADDRESS] розміром 28,00 кв.м. у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України та згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 14312107436 від 27 червня 2012 року. На підставі ордеру та заяви про реєстрацію місця проживання позивач разом зі своєю сім`єю зареєстрований за адресою [ADDRESS] . 14 січня 2020 року [PERSON] звернувся з заявою до КЕВ м.Полтава з проханням оформити передачу в спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] , яку він займає разом із членами сім`ї на умовах найму. Відповідно до змісту відповіді, яка оформлена листом від 03 лютого 2020 року, вих. № 330 за підписом начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Полтави В. Камзиста, з огляду на те, що [PERSON] та члени його сім`ї законних підстав проживати в квартирі [ADDRESS] не мають, розгляд питання передачі [PERSON] зазначеної квартири у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність не має законних підстав та не може бути розглянуто. Посилаючись на те, що такими діями відповідача порушено його право на приватизацію житла, позивач просив суд зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України виконати передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380, дії спрямовані на приватизацію квартири [ADDRESS] [PERSON] . Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 11 березня 2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до справи не подавалися. Відповідач КЕВ м.Полтава надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив. Зазначив, що в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] позивач вселився з порушенням норм законодавства, а саме п.п. 2.1, п.2 Інструкції «Щодо організації надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України» затвердженої наказом Міністерства оборони України № 113 від 24 березня 2008 року. Згідно вказаного нормативного акту житлова площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті рішенням квартирно-експлуатаційного органу за клопотанням командира військової частини, погодженим з головою Ради офіцерів військової частини. Список розподілу житлової площі у гуртожитку затверджується начальником гарнізону. В даному випадку позивач вселений лише за рішенням командира військової частини [NUMBER] з 12 жовтня 2007 року. Положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не поширюються на правовідносини що виникли між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Полтави та [PERSON] , оскільки відповідно до ст. 2 Закону, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Позивачу не надавалось право користування квартирою [ADDRESS] на умовах житлового найму, що в свою чергу породжує відсутність права на безоплатну приватизацію державного майна. КЕВ м. Полтава неодноразово на звернення позивача наголошувало, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить до житлового фонду МОУ та перебуває на балансі КЕВ м. Полтава. Проживання та виділення даної квартири для постійного проживання можливе лише з погодженням та перевіркою усіх необхідних документів із Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів сімей жилими приміщеннями. Єдиною законною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер. Ордер на вселення до спірної квартири позивачу не видавався. А посилання відповідача на спеціальний ордер № 27 від 14 грудня 2013 року як на підставу законності проживання не є доцільним, оскільки даний ордер був виданий у зв`язку із переобладнанням (реконструкцією) гуртожитку в житловий будинок. Відповідно ст. 43 Житлового кодексу УРСР жилі приміщення надаються в порядку черговості. Позивач перебуває у загальній черзі для поліпшення житлових умов під № 94, в першочерговій черзі під № 242, тому у нього ще не виникло право на передачу житлового приміщення як у постійне користування, так і для передачі у власність. Відповідно до вимог доручення Міністра оборони України від 30.05.2018 року щодо позбавлення невласних функцій з утримання житлового фонду та об`єктів комунального та соціального призначення КЕВ м. Полтава проводить заходи щодо Державної реєстрації наявного фонду МОУ для подальшої передачі на баланс до місцевих органів самоврядування з подальшою можливістю використання громадянами конституційного права на приватизацію житла. КЕВ м.Полтава формує пакет документів щодо проведення реєстрації в Державному реєстрі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за МОУ. На даний час статус будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не визначений на праві власності за МОУ, а лише обліковується на балансі КЕВ м. Полтава, а відтак застосування до нього Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є неможливим. Тому в задоволенні позову [PERSON] до КЕВ м.Полтава про усунення перешкод у приватизації житла шляхом зобов`язання вчинити дії просив відмовити в повному обсязі. Позивач надав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів відповідача. Зокрема,\~зазначив,\~що посилання\~відповідача на\~п.п.2.1.\~«Інструкції щодо\~організації надання\~житлової площі\~у гуртожитках\~Збройних Сил\~України»,\~затвердженої Наказом\~Міністра оборони\~України 24\~березня 2008\~року №\~113,\~якою визначено\~порядок надання\~житлової площі\~в гуртожитках, є хибним. Відповідач вважає, що [PERSON] вселений в жиле приміщення незаконно (лише за рішенням командира військової частини [NUMBER] ), а тому не має права на подальшу приватизацію цього житла. Але ним до свого відзиву не додано жодного доказу, який би свідчив про дотримання або недотримання позивачем і/або відповідачем КЕВ м.Полтава порядку вселення в жиле приміщення, передбаченого Інструкцією, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та членів його сім`ї в 2007 році. Більше того, дії позивача, як військовослужбовця, в напрямку надання йому житлової площі у гуртожитку, зводились до написання ним відповідного рапорту, що й було ним зроблено. Також, відсутні рішення судів або інших органів про незаконність вселення [PERSON] та членів його сім`ї в квартиру по [ADDRESS] . Крім цього, твердження відповідача, щодо незаконного проживання [PERSON] та членів його сім`ї в квартирі спростовуються діями самого відповідача. Так, КЕВ м.Полтава видано спеціальний ордер, виписаний на [PERSON] на право реєстрації сім`єю з 4 осіб жилої площі в житловому будинку по [ADDRESS] розміром 28,00 кв.м. у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України та згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта де експлуатації» № ПТ 14312107436 від 27 червня 2012 року. На підставі ордеру та заяви про реєстрацію місця проживання Октябрським РВ у м. Полтаві УДМС України в Полтавській області 14 грудня 2013 року позивач разом зі своєю сім`єю зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Ордер від 27 червня 2012 року виданий в установленому законом порядку відповідно до ст. 58 ЖК України ніким не оскаржувався. Не заслуговують на увагу і посилання відповідача про відсутність у позивача статусу наймача квартири, в зв`язку з чим квартира не являється об`єктом приватизації відповідно до ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказані доводи відповідача спростовуються Договором № 19 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, укладеним 01 березня 2011 року між КЕВ м. Полтава МОУ як балансоутримувачем та [PERSON] як квартиронаймачем. На даний час та на момент подачі позивачем заяви на приватизацію договір № 19 від 01 березня 2011 діє. Посилання відповідача на ст. 99 ЖК Української РСР, яка регулює питання виселення піднаймачів і тимчасових жильців у разі припинення договору найму жилого приміщення, та на ст. 43 ст. 43 ЖК УРСР з тієї позиції, що [PERSON] не має права на приватизацію житлового приміщення, оскільки отримав житлове приміщення з порушенням порядку черговості, є безпідставним. Не відповідає дійсності і твердження відповідача про відсутність у власності МОУ будинку [ADDRESS] , яке спростовується самим КЕВ у відповіді, яка оформлена листом від 03.02.2020 вих. № 330, де вказано, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить до житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Полтава. Власником даної квартири є Міністерство оборони України. До того ж, на тій підставі, що МОУ не являється власником будинку, відповідач вважає відсутність правових підстав для створення органу приватизації на базі КЕВ м. Полтава по будинку [ADDRESS] , хоча як вбачається з відповіді КЕВ м.Полтава від 05.03.2020 № 705/1 станом на 06.03.2020 за вищевказаною адресою одна квартира передана у спільну часткову власність громадян. Тому позивач просив суд відхилити доводи КЕВ м.Полтава, викладені у відзиві на позовну заяву, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Інші заяви по суті справи та клопотання від сторін не надходили. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Маліченко Д.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] разом з сім`єю 12 жовтня 2007 року вселився до гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина визнається обома сторонами, тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ст.128 Житлового кодексу України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до\~п.\~2.1\~Інструкції щодо\~організації надання\~житлової площі\~у гуртожитках\~Збройних Сил\~України,\~затвердженої Міністра\~оборони України\~24\~березня 2008\~року \~№113,\~зареєстрованої в\~Міністерстві юстиції\~України 15\~квітня 2008\~року за\~N\~305/14996,\~житлова \~ \~ \~площа \~ \~ \~в \~ \~ \~гуртожитках \~ \~ надається\~військовослужбовцям на\~час проходження\~служби в\~ цьому\~ населеному\~пункті \~рішенням \~квартирно-експлуатаційного\~органу за\~клопотанням командира\~військової частини,\~ погодженим\~з головою\~Ради \~офіцерів військової\~ частини.\~ Список\~розподілу житлової\~площі у\~гуртожитку затверджується\~начальником гарнізону. Надання житлової площі в гуртожитках працівникам Збройних Сил України, які знаходяться на квартирному обліку за місцем проживання, сумлінно відпрацювали у Збройних Силах України не менше 5 років і працюють у військових частинах, закладах, установах і організаціях, які розміщені у містах і селищах міського типу, здійснюється на період роботи за умови відсутності місця проживання рішенням квартирно-експлуатаційного органу за клопотанням командира військової частини, погодженим із профспілковим комітетом. Але на час вселення позивача вказана Інструкція прийнята не була, відповідно, нею вселення позивача не регулювалося. Тому суд вважає помилковим посилання відповідача у його відзиві на вказану Інструкцію. Оскільки іншим спеціальним нормативним актом порядок вселення військовослужбовців в гуртожитки (крім гуртожитків вищих навчальних закладів) не регулювався, при вирішенні питання щодо правомірності вселення позивача суд керується положеннями ст.129 ЖК УРСР, згідно якої на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові\~спеціальний\~ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Доказів того, що він вселився у житлове приміщення по [ADDRESS] на підставі спеціального ордера, позивач суду не надав. Відповідач, заявляючи про неправомірне вселення позивача, зазначає, що ордер позивачу не видавався. Суд не\~погоджується з\~доводами позивача\~щодо підтвердження\~правомірності його\~вселення у\~квартиру [ADDRESS] спеціальним ордером №27, виданим 14 грудня 2013 року КЕВ м.Полтава. Як вбачається з вказаного спеціального ордеру, він виданий згідно з Декларацією «Про готовність об`єкта до експлуатації» № ПТ 14312107436 від 27 червня 2012 року. Але вказаний ордер не надавав права на вселення у приміщення (або користування приміщенням), оскільки не містив відповідного дозволу, а надавав право лише на реєстрацію позивача з сім`єю в житловому будинку по [ADDRESS] у зв`язку з переобладнанням (реконструкцією) гуртожитку в житловий будинок, що належить до фонду Міністерства оборони України. Таким чином учасниками справи не надано доказів правомірного вселення позивача у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Суд також звертає увагу на наступне. 01 березня 2011 року КЕВ м.Полтава та [PERSON] укладено договір №19 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, відповідно до якого КЕВ м.Полтава (балансоутримувач) надає в\~тимчасове користування житлове приміщення на умовах, визначених даним договором, наймачу житлового приміщення [PERSON] (квартиронаймач) - а.с.22. Згідно п.1.1. вказаного договору предметом договору є забезпечення балансоутримувачем надання послуг з утримання гуртожитку, санітарно-технічного обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточного ремонту, вивезення побутових відходів у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , а квартиронаймач оплачує балансоутримувачу кошти за експлуатаційні витрати по утриманню гуртожитку та надані комунальні послуги згідно з установленими тарифами. Квартиронаймач користується\~житловим приміщенням (кімнатою у гуртожитку) загальною площею 46,3, в якій проживає 4 особи. Відповідно до п.6.1. та 6.2. цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. Після укладення даного договору будь-які інші договори щодо надання житлового приміщення позивачу на правах найму сторонами не укладалися. У відповіді на відзив позивач стверджує, що вказаний вище договір №19 від 01 березня 2011 року на даний час діє. Відповідачем вказана обставина не спростована. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Але, зважаючи на відсутність доказів того, що позивач з сім`єю правомірно вселився до житлового приміщення гуртожитку по [ADDRESS] , який згодом було переобладнано в житловий будинок, а також доказів того, що позивач користується квартирою [ADDRESS] на умовах найму, а не тимчасового користування, як це передбачено договором №19 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги від 01 березня 2011 року, судом не встановлено, що вказана квартира належить до об`єктів приватизації згідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У осіб, які користуються житловим приміщенням не на умовах його найму право на приватизацію з огляду на приписи ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо правового статусу квартири [ADDRESS] . Так, згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на лист тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 06 січня 2015 року вих. №303/4/16/28, адресований Міністру оборони України (а.с.25). Як вбачається з вказаного листа, до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України надійшли пропозиції начальника Полтавського гарнізону за погодженням начальника квартирно-експлуатаційного відділу м.Полтава та житлової комісії Полтавського гарнізону стосовно визначення кількості службових житлових приміщень та жилих приміщень для постійного проживання у реконструйованій будівлі під житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Зазначено, що у період 2007-2009 років за рішенням керівництва та житлової комісії військової частини [NUMBER] (м.Полтава) військовослужбовцям Полтавського гарнізону було виділено вивільнені не житлові\~приміщення учбових\~аудиторій будівлі № [NUMBER] військового містечка № [NUMBER] по [ADDRESS] для переобладнання власними силами та подальшого проживання. У 2012 році будівлю №11 військового містечка № [NUMBER] по [ADDRESS] було включено до переліку житлових об`єктів, які передбачалось фінансувати у 2012 році за рахунок коштів бюджетної програми КПКВ 2101190 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України», затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 березня 2012 року №155, для реконструкції під житловий будинок. Відповідно до Декларації від 27 березня 2012 року №ПТ14312107436 вищезазначену будівлю по [ADDRESS] введено в експлуатацію як житловий будинок. Ремонтні роботи у зазначеній будівлі проводились без виселення мешканців, які після завершенні робіт залишились в ній проживати. Тому ТВО начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ просив підтримати клопотання вищезазначених посадових осіб щодо розподілу 27 квартир у житловому будинку по [ADDRESS] під службові жилі приміщення, а решту 38 квартир розподілити для постійного проживання. Резолюція Міністра оборони України на вказаному листі «Згоден відповідно до вимог чинного законодавства» не є підставою для зміни правового статусу житлового приміщення. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради (статті 118, 121 Житлового кодексу Української РСР). За змістом статей 121 і 123 Житлового кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства. Так, порядок надання службових жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду і користування ними визначено Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року N 37 "Про службові жилі приміщення" (пункт 1 цього Положення). Згідно з пунктом 6 Положення N 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради. Таким чином на час розгляду справи сторонами не надано суду належних та допустимих доказів, з яких би вбачався правовий статус квартири [ADDRESS] , а відповідно, що вона є об`єктом приватизації. 14 січня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до начальника КЕВ м.Полтава з заявою, у якій просив оформити в приватну спільну сумісну власність квартиру, що він займає разом з членами сім`ї на умовах найму (а.с.9). Листом від 03 лютого 2020 року за вих.№330 відповідач повідомив позивачу, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить до житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Полтава. Власник даної квартири є Міністерство оборони України. З огляду на те, що в порушення законодавчих актів, черговості надання житлового приміщення позивач та його родина, за рішенням командира військової частини [NUMBER] з 12 жовтня 2007 року вселені, зареєстровані та проживають в даній квартирі без перевірки та погодження Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, законних підстав проживати в квартирі [ADDRESS] вони не мають. Тому вказано, що розгляд питання передачі позивачу зазначеної квартири у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність не має законних підстав та не може бути розглянуто (а.с. 10). На підставі викладеного, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів користування позивачем разом з членами його сім`ї житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] на умовах найму, що обумовлює виникнення права на приватизацію цього житлового приміщення, суд прийшов до висновку про відсутність доказів порушення права позивача на приватизацію житлового приміщення. Тому відсутні підстави для усунення перешкод у приватизації та зобов`язання відповідача виконати дії, спрямовані на приватизацію квартири [ADDRESS] [PERSON] . Відповідно, в задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки позивач як особа з інвалідністю 2-ї групи (посвідчення серії [NUMBER] від 08 травня 2019 року дійсне до 01 травня 2020 року) від сплати судового збору звільнений, судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed