Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем [PERSON], проживають у домоволодінні за адресою [ADDRESS], яке належить їм на праві приватної власності, просить суд визнати за ними право власності на самочинне будівництво у вказаному домоволодінні, а саме на коридор до житлового реконструйованого приватного будинку. У судовому засіданні позивачка змінила позовні вимоги та просить суд визнати за нею та відповідачем [PERSON] право спільної часткової власності сторін у пропорції по ? частини без виділення часток на самочинно збудований сарай. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали просять суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Представник відповідача 4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що Черкаське КП ЧООБТІ не порушує права позивача. Представник відповідача 5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що Державна архітектурно-будівельної інспекція України не порушує права позивача та вважає, що для визнання права власності на самочинно збудований сарай, необхідно ввестинерухоме майно в експлуатацію, в не залежності від наявності судового рішення. Представник відповідача 2 у судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник відповідача 3 у судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], є власником будинку по [ADDRESS], вказане підтверджується договором купівлі продажу від 22 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивачка та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1979 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], від 13 жовтня 1979 року. Під час розгляду справи, а саме 15 листопада 2016 року Черкаським КП ЧООБТІ було проведено інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS], згідно якого підтверджено наявність самочинного будівництва сараю, а не коридору, у зв'язку з чим представник позивача уточнив позовні вимоги та просить визнати право спільної часткової власності сторін у пропорції по ? частини без виділення часток на самочинно збудований сарай, з посиланням на ст. 376 ЦК України.. Як зазначив представник позивача, сарай значиться у статусі тимчасової будівлі. Однак, згідно технічного паспорту у статусі тимчасової будівлі значиться інший сарай під літерою Ж, а не самочинно збудований під літерою З. Разом з тим, сарай під літерою З прибудований до іншого сараю позначений літерою В, тобто фактично є прибудовою до основної речі. Відповідно до п 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами:- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди та про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Згідно п. 6 указаної постанови право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають особи, які здійснили це будівництво. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу. Тому, посилання позивачки на необхідність визнання за нею та за її чоловіком - відповідачем по справі права власності на самочинний сарай по 1/2 за кожним є безпідставним. Згідно правових висновків ВСУ у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 р. у справі № 6-130цс13). Тим більше, що відповідач [PERSON] є одноособовим власником домоволодіння і питання про визнання указаного домоволодіння об'єктом спільної сумісної власності позивачем не ставилося. Як і не може ставитися питання позивачем перед судом про визнання такого права за відповідачем по справі. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Однак, як встановлено у судовому засіданні, позивач не зверталася до відповідних органів про введення самочинного сараю у експлуатацію. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та передчасними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed