Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , про стягнення заборгованості. 14 червня 2019 року представником позивача [PERSON] подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд накласти арешт на все рухоме і нерухоме майно та майнові права, що належить на праві власності [PERSON] , у межах суми позовних вимог, а саме 45180,00 доларів США, що еквівалентно 1268654,40 грн; заборонити органам Міністерства внутрішніх справ України, державним реєстраторам - суб`єктам державної реєстрації прав, включаючи державних реєстраторів структурних підрозділів територіальних органів Міністерства юстиції України, виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації, нотаріусам, акредитованим суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам прав на нерухоме майно приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, вчиняти інші реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію всього нерухомого і рухомого майна та майнових прав, які належать на праві власності [PERSON] ; заборонити органам Митної служби України та органам Міністерства закордонних справ України погоджувати, надавати дозвіл на оформлення та, зокрема, оформлювати будь-які документи про право виїзду [PERSON] за межі України. Відповідно до норми ч. 1 ст. 153 ЦПК України сторони в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Згідно з ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обгрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обгрунтуванням його необхідності. Відповідно до абз. 1 ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №183/5864/17-ц Верховний Суд, зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Заявником не зазначено жодного доказу на підтвердження наявності обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, у зв`язку з чим необхідно застосувати заходи забезпечення позову, зазначені у заяві. Крім цього, у заяві про забезпечення позову відсутні посилання на докази на підтвердження того, що відповідачеві належить на праві приватної власності будь-яке рухоме чи нерухоме майно, а також майнові права, що не дає можливості суду оцінити співмірність застосування вказаних заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. Крім того, заявником не конкретизовано, на яке саме майно та майнові права, що належать на праві власності [PERSON] , представник позивача просить суд накласти арешт. Також з прохальної частини заяви про забезпечення позову незрозуміло, яким саме посадовим особам Міністерства внутрішніх справ України, яким конкретно державним реєстраторам, нотаріусам, акредитованим суб`єктам державної реєстрації необхідно заборонити приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, вчиняти інші реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію всього нерухомого і рухомого майна та майнових прав, що належать на праві власності [PERSON] Більш того, заявником не вказано, стосовно якого конкретно нерухомого і рухомого майна та майнових прав, що належать на праві власності [PERSON] , слід заборонити приймати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, вчиняти інші реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію. Окрім цього, заявник просить суд заборонити органам Митної служби України та органам Міністерства закордонних справ України погоджувати, надавати дозвіл на оформлення та, зокрема, оформлювати будь-які документи про право виїзду [PERSON] за межі України, що фактично є заявою про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Таким чином, суд не може на даній стадії судового розгляду вирішувати питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, оскільки ця процедура здійснюється лише в межах відкритого виконавчого провадження як захід забезпечення виконання судового рішення. Зважаючи на викладене, підстави для забезпечення позову відсутні. Суд роз`яснює заявнику, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови.

Outcome: dismissed