Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання договору іпотеки недійсним. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 823/П/99/2007-840 від 20.12.2007 року, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 53 504,37 дол. США, строком до 20 грудня 2027 року. Згідно п.п. 1.3.1 п.1.3 ст. 1 кредитного договору № 823/П/99/2007-840 від 20.12.2007 року відсоткова ставка за користування кредитними коштами була встановлена в розмірі 10,7 % на рік. 05 травня 2008 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 823/П/99/2007-840 від 20.12.2007 року, відповідно до якої відсоткова ставка за користування кредитним коштами збільшилась до 14,49 відсотків річних. 24 жовтня 2013 року в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника між Банком та Позивачем було укладено договір іпотеки. Як вбачається із змісту договору іпотеки, а саме під поняттям «зобов'язання» станом на день укладення договору забезпечуються зокрема наступні зобов'язання: «сплачувати іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 10,7 % річних, у порядку, строки та на умовах, визначених у кредитному договорі». На думку Позивача, аналіз положень договору іпотеки від 24.10.2013 року свідчить про те, що договір іпотеки не був спрямований на забезпечення дійсного зобов'язання, а також в ньому відсутня істотна умова щодо дійсного розмірі основного зобов'язання, а саме: дійсної відсоткової ставки, яка була встановлена додатковою угодою № 1 від 05.05.2008 року до кредитного договору № 823/П/99/2007-840 від 20.12.2007 року. Крім того, як зазначив Позивач, п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 договору іпотеки від 24.10.2013 року передбачено наступне зобов'язання Позивача «до моменту повного виконання Іпотекодавцем зобов'язання за кредитним договором не вчиняти будь-яких дій, наслідком яких може бути припинення права іпотеки за цим договором». На думку Позивача, фактично підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 ст. 3 договору іпотеки від 24.10.2013 року Відповідач порушив право Позивача на звернення до суду за захистом із позовною заявою про визнання іпотечного договору недійсним. Зокрема, договір іпотеки від 24.10.2013 року не містить положень, які б передбачали, що у разі виникнення між сторонами спорів чи розбіжностей та у разі, якщо сторони не досягнуть згоди зі спірних питань, то такий спір вирішує суд. Позивач просив суд визнати договір іпотеки від 24.10.2013 року недійсним з дати його укладення, тобто з 24.10.2013 року та стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» судовий збір у розмірі 243,60 грн. на користь [PERSON]. В судовому засіданні представник Позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 20 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 823/П/99/2007-840 від 20.12.2007 року, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 53 504,37 дол. США, строком до 20 грудня 2027 року. Згідно п.п. 1.3.1 п.1.3 ст. 1 кредитного договору № 823/П/99/2007-840 від 20.12.2007 року відсоткова ставка за користування кредитними коштами була встановлена в розмірі 10,7 % на рік. 05 травня 2008 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 823/П/99/2007-840 від 20.12.2007 року, відповідно до якої відсоткова ставка за користування кредитним коштами збільшилась до 14,49 відсотків річних. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 24 жовтня 2013 року в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника між Банком та Позивачем було укладено договір іпотеки. Як вбачається із змісту договору іпотеки, а саме під поняттям «зобов'язання» станом на день укладення договору забезпечуються зокрема наступні зобов'язання: «сплачувати іпотекодержателю проценти за користування кредитом у розмірі 10,7 % річних, у порядку, строки та на умовах, визначених у кредитному договорі». Згідно Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця,згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У той же час, відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 3 вказаного Закону іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основоного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодржатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за раунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Із змісту ст. 18 Закону "Про іпотеку" випливає, що договір іпотеки вважається укладеним за умови досягнення згоди щодо наступних істотних умов: 1) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання; 2) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації та/або його реєстраційні дані; 3) посилання на випуск заставної або її відсутність. Крім того, в договорі іпотеки мають вказуватися реквізити сторін, визначені пунктом першим ч. 1 ст. 18 Закону. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнанийсудом недійсним. Згідно п.7 Постанови Пленему Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 р. № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. У той же час, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сукупність досліджених доказів вказує на те, що на момент вчинення правочину волевиявлення сторін було вільним, відповідало їхній внутрішній волі і було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ними в умовах договору. Підстава на яку вказує Позивач на обґрунтування заявлених вимог, а саме, що спірний договір не був спрямований на забезпечення дійсного зобов'язання не відповідає передбаченим цивільно-процесуальним законодавством підставам недійсності правочину, що позбавляє суд правової можливості задовольнити позовні вимоги. Крім того, згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Однак, позивач [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що договір іпотеки суперечив нормам цивільного законодавства України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства на момент їх укладання. Крім того, відповідно до ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Проаналізувавши пункти договору іпотеки, суд не вбачає в його умовах позбавлення Позивача права на судовий захист. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 204, 215, 217 ЦК України, п.7 Постанови Пленему Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 р. № 9 та

Outcome: dismissed