Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

07.11.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 09.06.2006 року, за яким позивач придбав у відповідача транспортний засіб легковий автомобіль марки Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській області 23.07.2005 року; визнати за позивачем право власності на транспортний засіб легковий автомобіль марки Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській області 23.07.2005 року. При цьому позивач посилається на те, що 09.06.2016 року він за розпискою придбав автомобіль марки Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER]. Позивач вказує, що фактично договір купівлі-продажу був виконаний, але накладені на автомобіль арешти та втрата реєстраційного посвідчення на автомобіль унеможливлюють розпорядження автомобілем у повному обсязі. У звязку з чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 13.12.2016 року позовні вимоги визнав, проте в подальшому до судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 14.01.2011 року відповідачем [PERSON] було видано довіреність на ім'я позивача [PERSON] та [PERSON], якою уповноважено розпоряджатися належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ РВС № 317358, виданого МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській області 23.07.2005 року, автомобілем марки Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER]. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрована за № 62, та дійсна до 14.01.2021 року /а.с. 15/. В подальшому, а саме 09.06.2006 року [PERSON] було видано довіреність на ім'я позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], якою уповноважено розпоряджатися належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ РВС № 317358, виданого МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській області 23.07.2005 року, автомобілем марки Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER]. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом ОМНО [PERSON], зареєстрована за № 3367, та дійсна до 09.06.2011 року /а.с. 16/. Згідно розписки від 09.06.2006 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 19\~900,00 грн. за проданий автомобіль Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER] /а.с. 14/. У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що [PERSON] втратив свідоцтво про реєстрацію ТЗ РВС № 317358, видане МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Одеській області 23.07.2005 року, на автомобіль марки Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER]. На підтвердження вказаної обставини суду надано письмові докази, а саме: талон-повідомлення /а.с. 21/, відповідь Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області /а.с. 22/. З листа Регіонального центру при МВС України в Одеській області від 13.01.2017 року, отриманого на виконання ухвали суду від 13.12.2016 року вбачається, що згідно бази даних «Арешт» АІС «Автомобіль» в Одеській області станом на 13.01.2017 року наявні арешти на транспортному засобі Mazda Xedos 6, 1994 року випуску, д/н [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON] Повідомлено, що у центрі відсутні відомості щодо звернення громадян із заявою про перереєстрацію автомобіля у звязку із втратою свідоцтва про реєстрацію. Таким чином, судом встановлено, що з 09.06.2006 року, тобто з часу передачі коштів за автомобіль та отримання довіреності на право розпорядження транспортним засобом, ані [PERSON], ані [PERSON] та [PERSON], яких довіреністю від 09.06.2006 року було уповноважено розпоряджатися автомобілем, не здійснили зняття транспорту з реєстрації з власника [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При цьому, листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що нерідко суди визнають дійсними договори купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль. При цьому суди залишають поза увагою вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, постанову Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того, судами не перевіряється і не враховується та обставина, що в деяких випадках такі угоди укладаються з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобовязаннями. Не враховують суди і те, що на підставі частини другої статті 220 ЦК не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки відповідно до закону він не підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388від 7 вересня 1998 р., державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Згідно абз. 4 п. 33 Порядку, у разі відчуження транспортних засобів, зазначених в абзаці другому цього пункту, їх перереєстрація проводиться за умови дотримання вимог щодо відчуження, які визначені нормативно-правовими актами Фонду державного майна та іншими актами законодавства. Пунктом 42 вказаного Порядку передбачено, що у разі коли транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис: "Транспортний засіб знято з обліку для реалізації". Таким чином, позивачем не надано доказів, що ним було зареєстровано право власності на транспортний засіб із дня отримання довіреності та складання розписки, а саме з 09.06.2006 року, у передбаченому законом порядку. Cуд вважає, що немає підстав вважати, що [PERSON] набув право власності на автомобіль на підставі довіреності, виданої на його імя [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, та приймаючи до уваги положення, наведені Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в обраному ним варіанті способу захисту прав не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Оскільки, довіреність не є договором купівлі-продажу та позивачем не надано належних доказів стосовно укладення такої угоди, отже немає підстав вважати, що мало місце відчуження автомобіля, а був укладений договір доручення. При цьому суд зазначає, що доводи сторони позивача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності внаслідок керування спірним автомобілем, не свідчать про набуття позивачем права власності на автомобіль, а розцінюються судом виключно як прояв користування даним автомобілем, що не оспорюється сторонами. Окрім того, доводи сторони позивача стосовно накладених у ході виконавчих проваджень арештів на все рухоме та нерухоме майно відповідача, що у свою чергу унеможливлює перереєстрацію спірного автомобіля на позивача, спростовуються матеріалами справи, а саме листом Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 20.12.2016 року, яким повідомлено, що станом на 20.12.2016 року на виконанні у Відділі відступні відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON]. Разом із тим, суд не приймає до уваги визнання відповідачем позовних вимог у судовому засіданні 13.12.2016 року, оскільки відповідно до розяснень абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визнання відповідачем позову має бути безумовним та не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). У звязку із чим, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена.

Outcome: dismissed