Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом до відповідача ТОВ «Гоуфінгоу», в якому просить суд визнати недійсними: пункт 1.3 (повністю), пункт 2 (в частині нарахування, сплати та стягнення процентів), пункт 4.3 (повністю) укладеного між сторонами у справі договору фінансового кредиту №3140516351/292455 від 07.08.2020 року (далі за текстом Договір). В обґрунтування позовних вимог позивач, із посиланням, зокрема, на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №324/180/17, вказує, що процентна ставка за Договором у розмірі 912,5% річних (2,5% за добу) є несправедливою умовою споживчого кредитного договору та перевищує розумну межу плати за послугу, а тому відповідні пункти Договору підлягають визнанню недійсними. Відповідач у відзиві проти доводів позивача заперечує та вказує, що саме позивач став ініціатором укладення Договору, при укладенні якого, він мав можливість детально ознайомитись з умовами кредитування, у тому числі і з розміром відсоткової ставки за користування кредитом, а підписання позивачем Договору свідчить про погодження останнього з його умовами. Сторони своїм правом на участь в судовому засіданні не скористались, про дату час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Позивач подав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, суд звертає увагу на наступне. Статтею 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень\~статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно\~статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 07.08.2020 року згідно умов Договору позивач отримав кредит в розмірі 4000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності (п. 1.1 Договору). Кредит надається строком на 30 днів до 05.09.2020 року, строк дії договору 30 днів, але в будь - якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором (п. 1.2 Договору). За користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу, тип процентної ставки - фіксована (п. 1.3 Договору). У разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, визначений пунктом 1.2 Договору, проценти, передбачені пунктом 1.3 Договору продовжують нараховуватись за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення Договору (п. 4.3 Договору). Таким чином, зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а саме: зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, відображені умови кредитування. Факт укладення Договору визнається сторонами в поданих ними заявах по справи. Відповідно до\~статті 215 Цивільного кодексу України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України\~"Про споживче кредитування". За приписами частин 1, 2 та пункту 5 частини 3 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Позивач свої вимоги про визнання недійсним пункту 1.3 Договору вказує, що передбачена цим пунктом Договору процентна ставка у розмірі 912,5% річних (2,5% за добу) з огляду на вищевикладені положення пункту 5 частини 3 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою споживчого кредитного договору, оскільки такий розмір відсотків встановлений на рівні вище ніж п`ятдесят відсотків суми кредиту. Проте суд з такими доводами позивача погодитись не може з огляду на наступне. Так, зі змісту Договору вбачається, що процентна ставка у розмірі 912,5% річних (2,5% за добу) є не компенсацією за невиконання споживачем (позивачем) умов договору, а є платою за користування наданими за Договором кредитними коштами. Розмір процентної ставки не є компенсацією за невиконання умов договору, а тому, встановлення такого розміру на рівні більшому ніж 50% вартості продукції не свідчить про несправедливість умов Договору щодо встановлення такої процентної ставки у розумінні пункту 5 частини 3 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки наведена законодавча норма пов`язує несправедливість умов договору зі встановленням непропорційно великої суми компенсації (понад 50%) саме у разі невиконання зобов`язань за договором. Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним пункту 2 Договору в частині нарахування, сплати та стягнення процентів, суд зазначає, що укладений між сторонами Договір за структурою складається з розділів, які в свою чергу містять пункти Договору. Судом встановлено, що Договір не містить пункту 2, а містить розділ з відповідною нумерацією «2». Крім того, позивач свої позовні вимоги в частині визнання пункту 4.3 недійсним повністю будь-яким чином не обґрунтував. Судом відхиляються посилання позивача на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 з огляду на наступне. У вищезгаданій\~постанові Верховний\~Суд зазначив,\~що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та\~Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Проте, у даному випадку, Договір між сторонами у справі укладався не у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, а зміст договору викладено в окремому документі у обсязі двох аркушів. При укладенні договору позивач мав змогу ознайомитись з невеликим за обсягом змістом Договору та не мав необхідності додатково вивчати умови та правила надання банківських послуг. В матеріалах справи відсутні докази того, що на позивача як споживача було покладено невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, або ж докази того, що відповідач будь-яким чином приховував від позивача зміст договору. Таким чином, вищезгадана правова позиція Верховного Суду не враховується судом у даному випадку, оскільки вона викладена щодо іншого порядку укладення договорів споживчого кредитування укладених у вигляді заяви про надання кредиту та\~Умов та правил надання банківських послуг, а не укладених у вигляді окремого документу, в якому міститься повний зміст договору, що має місце у даному спорі. За викладених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Судові витрати розподіляються судом в порядку, передбаченому 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: dismissed