Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи [PERSON] (далі по тексту - третя особа) про визнання права власності на транспортний засіб. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.03.2008 року позивач на підставі біржової угоди купівлі-продажу, придбав автомобіль «БМВ-320» 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. 12.02.2009 року позивач звернувся до ВРЕР-12 при УДАІ України в м. Києві з метою зняття з обліку зазначеного автомобіля, проте, у зв'язку із тим, що під час огляду транспортного засобу було встановлено, що номер кузова (ідентифікаційний номер) змінено кустарно-механічним способом, зазначений автомобіль було поміщено на штрафмайданчик та на підставі постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 21.02.2009 року не було повернуто позивачу. Окрім того, встановлено, що номер кузова автомобіля «БМВ-320» [NUMBER] було змінено механічним способом, тоді як первісним номером був [NUMBER]. Так, позивач вважав, що оскільки він правомірно набув права власності на вказаний автомобіль на підставі угоди, укладеній на товарній біржі, а відповідачем не визнається його право власності то воно підлягає захисту в судовому порядку. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на автомобіль марки «БМВ-320», 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER], д/н [NUMBER] згідно біржової угоди купівлі-продажу від 15.03.2008 року, укладеної на Українській товарній біржі «Еверест». В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судове засідання представник відповідача не з'явився, в раніше поданих запереченнях в задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі, оскільки транспортний засіб, придбаний позивачем було вилучено правомірно, так як в Україні заборонена експлуатація транспортних засобів із зміненим номером кузова. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 15.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] на Українській товарній біржі «Еверест» було укладено угоду купівлі-продажу автомобіля марки «БМВ-320» 1996 року випуску, д/н [NUMBER], номер кузова [NUMBER] (а.с. 8). Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.10.2014 року у справі № 826/1609/13-а, яка за твердженням представника позивача, останнім не оскаржувалась та набрала законної сили, встановлено, що відповідно до біржової угоди від 15.03.2008 №290134 позивачем придбано транспортний засіб BMW 320, 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER], чорного кольору, об'ємом 1991, державний номерний знак [NUMBER]. Проте згідно з постановою слідчого оперуповноваженого ВКР Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 21.02.2009 первинний номер цього автомобіля [NUMBER] було змінено в кустарних умовах механічним способом. Наведена обставина також підтверджується висновком спеціаліста від 12.02.2009 №2/12. Також адміністративний суд прийшов до висновку про те, що оскільки ідентифікаційний номер складової частини автомобіля BMW 320, 1996 року випуску, а саме номер кузова змінено, такий транспортний засіб забороняється експлуатувати. Також, наявність не скасованої постанови слідчого від 21.02.2009 року щодо залишення на штрафмайданчику спірного автомобіля є безумовною перешкодою для прийняття адміністративним судом рішення про зобов'язання Подільського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві як суб'єкта владних повноважень повернути автомобіль. Відповідно відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності цього відповідача. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» автомобіль як транспортний засіб підлягає обов'язків державній реєстрації з метою його експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування. В статті 37 цього Закону зазначено, що забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерними знаками, які закріплені у не встановлених для цього місцях, закриті іншими предметами чи забруднені, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів, перевернуті чи не освітлені, а також транспортних засобів, що підлягають обов'язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"). Таким чином, законодавство України не дозволяє експлуатацію транспортних засобів із зміненим номером кузова, а тому саме на підставі цього, а також не скасованої постанови слідчого від 21.02.2009 року, Подільським РУ ГУМВС України поміщено автомобіль «БМВ-320», д/н [NUMBER] на штрафмайданчик. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що будь-якою особою, в тому числі і відповідачем, не визнається право власності позивача на транспортний засіб, тоді як дії відповідача направленні на виконання вимог закону щодо недопущення експлуатації транспортних засобів із зміненим номером кузова, а не на спростування права позивача на автомобіль. Окрім того, позивач просить суд визнати за ним право власності на автомобіль марки «БМВ-320», 1996 року випуску, номер кузова [NUMBER], д/н [NUMBER] згідно біржової угоди купівлі-продажу від 15.03.2008 року, тоді як на підставі зазначеної угоди позивачем було придбано автомобіль з іншим номером кузова, а саме: [NUMBER]. Належних доказів, в тому числі висновків експертиз, які свідчать про те, що саме зазначений в позові транспортний засіб є тим же, про який йдеться в угоді купівлі-продажу від 15.03.2008 року, матеріали справи не містять. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed