Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

В позовній заяві, яка надійшла до суду 18 липня 2018 року, позивач [PERSON] вказав, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 1998 року він є співвласником квартири [ADDRESS] Донецької області. У квартирі крім нього зареєстрована його колишня дружина [PERSON]. У 2002 року відповідачка виїхала до Російської Федерації і знятися в добровільному порядку не бажає. Своїми діями відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні і розпорядженні своєю власністю. Позивач несе витрати по сплаті комунальних послуг за відповідачку. Позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності та в користуванні, визнавши відповідачку такою, що втратила право користування житловою площею, а саме квартирою [ADDRESS] Донецької області. У судове засідання позивач [PERSON] з'явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, виклик відповідача здійснювався шляхом направлення судових повісток за останньою відомою адресою реєстрації відповідачки. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 1998 року, видане ПЖРП виконкому Дружківської міської ради, згідно з розпорядженням №512 квартира [ADDRESS] Донецької області належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Право власності зареєстроване Дружківським міським бюро технічної інвентаризації №10308 кн.50 (а.с.5). В свідоцтві про розірвання шлюбу серія [NUMBER], яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис за № 55 від 17 серпня 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Тобто, квартира [ADDRESS] Донецької області, була придбана позивачем у період шлюбу з відповідачкою. Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття вищевказаної квартири у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Доказів розподілу спільного майна подружжя після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] позивачем суду не надано. Тобто, вищевказана квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач [PERSON] є співвласником вказаної квартири. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до акту б/н від 12 липня 2018 року, складеного директором КП "Комсервіс" Дружківської міської ради з липня 2002 року [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] Донецької області. Місце її перебування в Російській Федерації (а.с.8). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Виходячи з цього, відповідач [PERSON] не втратила право власності на вищевказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 61-4509св18.

Outcome: dismissed