Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 28 лютого 2009 року ним було укладено шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано Соборним районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС ГУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 111. 02 жовтня 2018 року під час знаходження в шлюбних відносинах ним було придбано транспортний засіб NISSAN MICRA 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , колір фіолетовий VIN - код; [NUMBER] , та зареєстровано на відповідача. Відповідно до довідки № 09/739/19 від 02 вересня 2019 року транспортний засіб NISSAN MICRA 2004 року випуску, станом на день оцінки має середню ринкову вартість 126 200 грн. Тому позивач посилаючись на норми ст.. ст. 69,70,71 СК України просив припинити право спільної сумісної власності на транспортний засіб NISSAN MICRA 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , та визнати за ним право власності на Ѕ частину транспортного засобу NISSAN MICRA 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , колір фіолетовий VIN - код; [NUMBER] (а.с.1-2). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 вересня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.11). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.12). До суду 25 вересня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.13). Ухвалою судді від 25 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності (а.с. 14-15). 16 січня 2020 року представником відповідача надано суду відзив на позовну заяву, в якому остання посилалася на необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки за період шлюбу було придбано ще шість транспортних засобів, а спірний автомобіль було подаровано особисто їй на річницю весілля за 107 900 грн., що еквівалентно 4 500 доларів США, а тому Ѕ частка спірного автомобіля становить 53 950 грн, а не 63 100 як зазначає позивач. Окрім того зазначила що з наданою оцінкою позивача вона не згодна та надала докази на підтвердження витрат за період з жовтня 2019 року на ремонт та обслуговуванням спірного транспортного засобу. Зазначила, що примусове припинення права власності можливе лише відповідно до вимог ст. 365 ЦК України та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, однак позивачем данні дії вчиненні не були. (а.с.46-47). Ухвалою суду від 02 березня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду (а.с. 119-120). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач та її представник в судовому засіданні наполягали на відмові в задоволенні позовних вимог, пояснивши, що вони не згодні з наданою оцінкою позивачем, окрім того просили клопотання про виклик свідків та призначення експертизи залишити без розгляду. Суд, вислухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що сторони з 28 лютого 2009 року перебували в шлюбних відносинах, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серія [NUMBER] (а.с. 3). В період шлюбних відносин було придбано транспортний засіб NISSAN MICRA 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] , колір фіолетовий VIN - код; [NUMBER] . Згідно довідки № 09/739/19 від 02 вересня 2019 року виданої ФОП [PERSON] в тім що автомобіль NISSAN MICRA 2004 року випуску станом на 02 вересня 2019 року має середню ринкову вартість 126 200 грн. (а.с.5). Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до п.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України). За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») встатті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р. У даній справі [PERSON] просив залишити автомобіль у його власності, стягнувши з [PERSON] на його користь половину його вартості. Між тим, відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду [PERSON] не вніс, що унеможливлює визнання за [PERSON] права власності на автомобіль та стягнення на його користь половину його вартості. З огляду на зазначене, оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, беручи до уваги, відсутність згоди відповідача на отримання компенсації за Ѕ частин спірного автомобіля, та не внесення позивачем зазначеної грошової суми на депозит суду, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed