Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог послався на те, що 20.07.2011 року [PERSON] відповідно до укладеного договору без номера отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїх зобовязань відповідачка не виконує, у звязку з чим станом на 31.10.2014 року має заборгованість у сумі 9865,58 грн., яка складається з: -3399,99 грн. заборгованості за кредитом; -4027,64 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; -1491,97 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом, а також штрафи: 500 грн. фіксована частина та 445,98 грн. процентна складова. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості, а також понесені судові витрати ( 243,60 грн. сплаченого судового збору). В свою чергу законний представник недієздатної особи ([PERSON])- директор Сукачівського психоневрологічного будинку-інтернату [PERSON]- звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання зазначеного вище кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що при укладенні договору [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок психічної хвороби. У жодне із судових засідань (02.02.2015, 10.02.2015, 20.02.2015, 02.03.2015, 01.03.2016, 13.04.2016, 20.04.2016) представник позивача по первісному позову ( відповідача по зустрічному) не з*явився, надсилаючи заяви про розгляд справи без їх участі (на 02.02.2015 (а.с.58), на 02.03.2015 (а.с.124)), чи про перенесення розгляду справи через неможливість участі, не надаючи при цьому необхідних доказів в обгрунтування поважності причини відсутності ( на 20.02.2015, 01.03.2016, 13.04.2016). При надісланні позову до суду також направлена заявка про отримання процесуальних документів в електронному вигляді. Повістка на 20.04.2016 доставлена 13.04.2016 о 15:47:17, про причини неявки суд не повідомлено. У документах, які надсилались до суду, представник банку позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнано, надіслали письмові заперечення, які зводяться до того, що кредитний договір був укладений [PERSON] 20.07.2011 року, а недієздатною вона визнана судом лише 16.09.2011 року. На момент укладення договору всі вимоги ст. 203 ЦК України щодо дійсності правочину були виконані: договір не може бути визнаний недійсним, так як суду не надано доказів недієздатності [PERSON] на момент укладення договору. Просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. ( а.с.130-131). Законний представник відповідача по первісному позову ( позивача по зустрічному) у судове засідання не з*явився, про день і час слухання справи повідомлено вчасно. Написали заяву, у якій просять справу розглядати без їх участі на підставі наявних у справі доказів. Первісний позов не визнають, зустрічний підтримують у повному обсязі. Також просять застосувати до первісного позову встановлений законом трирічний строк позовної давності. Дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] кредитного договору без номера від 20.07.2011 року, остання отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом ( а.с.8-39). Банк свої зобовязання виконав. Своїх зобовязань відповідачка не виконує, у звязку з чим станом на 31.10.2014 року має заборгованість, яка за розрахунками позивача становить 9865,58 грн., і складається з: -3399,99 грн. заборгованості за кредитом; -4027,64 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; -1491,97 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом, а також штрафи: 500 грн. фіксована частина та 445,98 грн. процентна складова. (а.с.6,7). Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості, а також понесені судові витрати. Заперечуючи проти задоволення позову, законний представник відповідача (недієздатної особи), посилаючись на норми ст. ст. 67, 225 ЦК України, просив визнати недійсним укладений між [PERSON] та позивачем кредитний договір, оскільки на момент укладення договору внаслідок психічної хвороби вона не могла розуміти значення своїх дій та не могла керувати ними. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання, що [PERSON] поступила в Сукачівський психоневрологічний будинок-інтернат 20.03.2012 року. З того часу у неї періодично бувають напади епілепсії. Іноді агресивна, конфліктна. В реальному середовищі вона не орієнтується (про те, що має дитину жодного разу не згадала). На питання про взятий кредит, стверджує, що не брала його, а брала сестра. [PERSON] ж у банк не ходила. Лікувалась у Глевасі. Орієнтації у грошах (купюрах і т.д.) немає. Взагалі орієнтується на примітивному рівні. Саме тому і виникло питання у тому, чи розуміла вона, якщо кредит оформляла саме вона, значення своїх дій. Відповідно у справі мала бути призначена експертиза. Ухвалою суду від 02 березня 2015 року задоволено клопотання законного представника недієздатної особи ([PERSON]) директора Сукачівського психоневрологічного будинку-інтернату [PERSON] про призначення у даній справі судової психіатричної експертизи для встановлення дієздатності [PERSON] в момент укладення кредитного договору від 20 липня 2011 року. Перед експертами було поставлено одне питання: «Чи могла [PERSON], [INFO] станом на 20.07.2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними при укладанні кредитного договору?» З матеріалів справи вбачається, що відділенням амбулаторних судово-психіатричних експертиз КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» на виконання вказаної ухвали 16 грудня 2015 року проведено комісійну амбулаторну судово-психіатричну експертизу [PERSON] (дошлюбне прізвище Вовк) [PERSON], і експерти дійшли висновку, що [PERSON] страждає на легку розумову відсталість зі значними порушеннями поведінки, що потребують догляду та лікування у вигляді олігофренії в ступеню помірно вираженої дебільності із емоційно-вольовою нестійкістю, що обтяжена епілепсією. Ступінь вираженості психічних розладів при укладанні кредитного договору 20 липня 2011 року у [PERSON] був такий, що вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Експерти також звернули увагу на те, що [PERSON] багаторазово лікувалась в психіатричних стаціонарах області, їй з 12.09.2006 року встановлена 2 група інвалідності з дитинства довічно (діагноз «епілепсія»), а за тиждень до укладення договору від 20.07.2011 року вона проходила амбулаторну судову психіатричну експертизу і тоді була визнана не здатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ч.4 ст. 67 ЦК України «опікун зобовязаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного». Оскільки у особовій справі підопічної [PERSON] є рішення суду від 16.09.2011 року про визнання її недієздатною, враховуючи психічний стан її здоровя, це викликало сумніви у тому, чи розуміла [PERSON] під час укладення кредитного договору 20.07.2011 року значення своїх дій та чи могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає обгрунтованими доводи зустрічного позову щодо недійсності кредитного договору з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, виходячи із наявних у справі доказів. При цьому, суд враховує не тільки висновок первинної комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 93ц від 16.12.2015 року, а також інші підтверджуючі матеріали. Так, відповідно до дослідженої судом медичної документації [PERSON], а саме з медичної картки амбулаторного хворого з кабінету дільничного психіатра Бориспільської ЦРЛ, [PERSON] в період з 2000 по 2011 рік 15 разів перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричних стаціонарах, в т.ч. 5 разів проходила стаціонарне лікування та обстеження в КЗ КОР «ОПНМО» і 10 разів лікувалась в КЗ КОР «КОПНЛ № 2». Згідно з витягу МСЕК № 266414 їй з 12.09.2006 року встановлена 2 група інвалідності з дитинства довічно (діагноз «епілепсія»). [PERSON] перебуває на обліку в Бориспільській ЦРЛ у дільничного психіатра з діагнозом: «Епілепсія з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням, із вираженими характерологічними змінами особистості та із синдромом залежності від алкоголю» та у дільничного нарколога з 5 березня 2010 року із діагнозом «Хронічний алкоголізм». Лікування проходила в КЗ КОР «ОПНМО» з 3 грудня 2010 року по 8 лютого 2011 року, а 13 липня 2011 року за тиждень до оформлення кредитного договору їй було проведено судову психіатричну експертизу ( експертний висновок № 215 від 13.07.2011 року, в якому зазначено, що ступінь виразності психічних розладів у [PERSON] такий, що вона не може передбачати наслідки своїх дій, правильно усвідомлювати їх значення та керувати ними). Зазначена експертиза була призначена Бориспільським міськрайонниим судом у цивільній справі за заявою органу опіки і піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради в інтересах малолітньої дитини [PERSON], про визнання недієздатною матері останньої [PERSON]. Позовна заява була подана до суду 10.12.2010 року. 16.09.2011 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області [PERSON] визнана недієздатною (копії матеріали цивільної справи на а.с. 76-121). Згідно з цим же рішенням вона була передана до рук органів опіки і піклування, функції якого у відношенні до недієздатних та обмежених у цивільній дієздатності осіб, покладені на управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради. Згідно з путівкою № 25, яка була дійсна до 17.04.2012 року, [PERSON] була направлена на державне утримання до Сукачівського психоневрологічного інтернату, як інвалід 2 групи з дитинства. 19.03.2012 року хвора [PERSON] прибула до зазначеного інтернату, а рішенням виконкому Ладижицької сільської ради № 55 від 25.07.2014 року обовязки опіки і піклування щодо неї покладено на Сукачівський ПНБІ в особі директора [PERSON] Свідок, допитаний у справі, яка є працівником психоневрологічного будинку-інтернату, також повідомила про неадекватну поведінку [PERSON], яка і стала підставою для сумніву у розумінні нею своїх дій під час оформлення кредиту. Встановивши обставини по справі та даючи оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку, що стан здоров'я [PERSON] на момент укладання оспорюваного кредитного договору суттєво впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, що є підставою для визнання договору недійсним. При цьому, суд не бере до уваги письмові заперечення представника банку на зустрічну позовну заяву, оскільки основним аргументом цього стало те, що докази визнання [PERSON] недієздатною на момент укладення договору в суд надані не були. А у судові засідання, які відбувались після отримання експертного висновку, представник банку не з*явився. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З матеріалів справи встановлено, що на виконання умов кредитного договору банк надав на платіжну картку [PERSON] кредитні кошти у сумі 3812 грн. , що слідує із наданого банком виписки по особовому рахунку (кошти отримувались готівкою або на оплату товару в період з 25.07.2011 року по 26.08.2011 року). Визнаючи кредитний договір недійсним, суд вважає за необхідне застосувати подвійну реституцію та стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» отримані нею за кредитним договором кошти в сумі 3812 грн. ( сума отриманого кредиту згідно виписки по особовому рахунку, наданому ПАТ КБ «Приватбанк»: 600+200+300+200+200+200+200+400+140+440+600+240+60+30+2 (а.с.149-152), а з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] сплачену нею заборгованість по тілу кредиту та нарахування за користування кредитними коштами в загальному розмірі 1064,89 грн., з них: 853,01 грн. повернутого тіла кредиту та 211,88 грн. погашених відсотків (суми отриманого кредиту та погашення заборгованості, вказані у розрахунку банку) ( а.с.6,7). На підставі викладеного, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 202-215, 216, ч. 1 ст. 225 та

Outcome: approved