Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Якимівського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування при Якимівській селищній раді та орган опіки та піклування при Кирилівській селищній раді Якимівського району Запорізької області про визнання недійсним договору іпотеки від 16.08.2012 року, мотивуючи тим, що 16 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За цим договором [PERSON], надала [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 223 804,00 гривень, що відповідно до курсу НБУ на момент посвідчення договору становило 28 000,00 доларів США, строком до 16 грудня 2012 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 16 серпня 2012 року між [PERSON] (Іпотекодавцем) та [PERSON] (Іпотекодержатедь) було укладено договір іпотеки, відповідно до якого Відповідач-1 надала в іпотеку Відповідачу-2 нерухоме майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою, кадастровий номер якої 2320355400: 01: 002: 0146. Зазначений вище житловий будинок та земельна ділянка належать [PERSON] на праві приватної власності, на підставі рішення суду від 03.02.2009 року у справі № 2-97/2009 року. Вона - [PERSON] є донькою [PERSON]. Постійно проживає разом із нею в житловому будинку [ADDRESS]. [INFO] року у неї народилась дочка - [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень 17 жовтня 2011 року зроблено відповідний актовий запис № 28. Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень зроблений в порядку ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦКУ, «Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає». Також це підтверджується Довідкою від 22.05.2013 року, виданою Виконавчим комітетом Кирилівської селищної ради, в якій зазначено, що до складу її сім'ї входить донька - [PERSON], [INFO]. Отже, з моменту народження її донька проживала разом з нею і не могла проживати в іншому місці, так як запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень зроблений в порядку ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Але Відповідачем 1 та Відповідачем-2 був укладений договір іпотеки від 16.08.12 року, який грубо порушує права її малолітньої доньки. Тому позивач вважає, що договір іпотеки від 16.08.12 укладений з порушенням законодавства та є недійсним з наступних підстав: Згідно ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»: «Діти членів сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем». Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України «До членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших, осіб, якщо вони постійно про:живають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство». Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України, «Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону». Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»: «Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна». Згідно ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»: «Батьки та особи, які їхзамінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, надавати письмові зобов'язання. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Згідно ч.3 ст. 177 Сімейного кодексу України: «Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини». Таким чином, оскільки одним з правочинів, який не може вчинятись, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням. Згідно ст. 224 Цивільного кодексу України «Правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 Цивільного кодексу України), є нікчемним». Згідно п.3 ст. 71 Цивільного кодексу України, «Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири». У відповідності з ч.7,8 ст.7 Сімейного Кодексу України, «Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім"і». У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991р., набрала чинності для України 27.09.1991р. (далі - Конвенція), «Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів січ "і». За ч. і ст. 3 Конвенції «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст.8 Цивільного процесуального кодексу України та ст. З Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, батьки управляють майном, майновими правами, які належать дитині, з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а тому отримання батьками дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину. Наведене тлумачення цілком узгоджується з правовими позиціями, викладеними Міністерством праці та соціальної політики України в листі від 22.05,2006 року за №3411/0/14-06/042 та Міністерством юстиції України від 25.07,2006 року за №19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування». Стаття 17 ч.1 п.4 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що підстави припинення іпотеки є визнання іпотечного договору недійсним. На підставі ст. 216 ч.1 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Щодо підсудності, відповідно до ч. 1 ст. 113 Цивільного процесуального кодексу України «Позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача». На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed