Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

У серпні 2019 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за Договором позики у розмірі 100\~000 грн. та судові витрати по справі в розмірі 1000 грн. сплаченого судового збору за звернення до суду з вказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 08 липня 2017 року він дав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 100\~000 гривень, відповідач зобов`язався повернути вказані кошти до 08 липня 2018 року, однак станом на час звернення до суду, відповідач борг не повернув. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив його задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Поза межами судового засідання від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якій останній зазначив, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Крім того, 06 травня 2020 року від позивача по справі також надійшла заява про розгляд справи без його участі та долучення до матеріалів справи оригіналу розписки від 08.07.2017 року. Відповідач по справі [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується судовими повістками які повернулись з поштового відділення з відміткою «За закінченням строку зберігання» та рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи без його участі до суду не подавав. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 статті 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч.2 ст.282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом, враховано, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні матеріали справи, доводи позивача, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що 08 липня 2017 року відповідачем [PERSON] була складена письмова розписка, про те, що позивач [PERSON] позичив відповідачеві в борг строком до 08 липня 2018 року 100 000,00 грн., вказана розписка складена в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.4) Відповідно до ч. 1 ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року справа № 14-465цс18). Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.12.2017 року справа № 309/3458/14-ц). Відповідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12). Частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78\~ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України, передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд приходить до висновку, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У строк, встановлений у розписці, відповідач грошові кошти не повернув, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved