Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся 28.03.2017 р. до суду з позовом, який уточнював та доповнював в процесі розгляду справи. В позові зазначив, що між ним та ПАТ «ВТБ» 07.09.2011 р. було укладено кредитний договір № R52110122026В за умовами якого позивач використовує кредитні кошти за цільовим призначенням (придбання автомобіля), зобов'язується повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі на умовах та у строки, що встановлені цим договором. П.3 згаданого кредитного договору визначені умови та порядок кредитування, п. 5 - права та обов'язки сторін. Посилаючись на те, що в укладеному кредитному договорі містяться розбіжності та існує невідповідність вимог в різних пунктах за однією вимогою, договором обмежено право споживача на одержання достовірної, необхідної, доступної та своєчасної інформації, були нав'язані умови страхування, порушено умови добросовісної конкуренції та чесної підприємницької практики, порушено вимоги діючого законодавства, оскільки в односторонньому порядку змінено проценту ставку без згоди позичальника, чим позивача введено в оману, [PERSON] просить: визначити та визнати недійсними (нікчемними) окремі частини (положення) правочину кредитного договору № № R52110122026В від 07.09.2011 р. а саме: п.3.3.1, 3.3.2, 3.3.3., 3.3.5, 3.4, 3.10, 4.1, 5.1.3, 5.2.1, 5.2.7, 5.3.4, 5.3.7, 5.3.11, 5.3.12, 7.1 з моменту його укладання та підписання (ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); внести зміни до кредитного договору № R52110122026В від 07.09.2011 р. шляхом зміни\\включення до п.3.3.1, 3.3.2, 3.3.3., 3.3.5, 3.4, 3.10, 4.1, 5.1.3, 5.2.1, 5.2.7, 5.3.4, 5.3.7, 5.3.11, 5.3.12, 7.1, в редакції запропонованій позивачем (т.1 а.с.124-129); визнати недійсним та виключити з додатку № 1 від 07.09.2011 р. до кредитного договору № R52110122026В в розділі «Сукупні послуги та інші фінансові зобов'язання позичальника» п.2.4.1 та п.2.4.2; виключити п.3.7 з кредитного договору № R52110122026В від 07.09.2011 р. на підставі абз.5 ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»; зобов'язати відповідача повернути злишнє сплачену комісійну винагороду за видачу кредиту в сумі 2519,94 грн. по квитанції № 34350 від 07.09.2011 р. та 150 грн. по квитанції № 34388 від 07.09.2011 р.; зобов'язати відповідача вилучити персональні дані позивача з бюро кредитних історій України та спростувати у УБКІ заборгованість перед «ВТБ Банком»; заборонити відповідачу розголошувати та розповсюджувати персональні дані позичальника за вимогами ЗУ «Про персональні дані»; заборонити відповідачу передавати свої права 3-й особі, крім випадків, визначених ст.ст.600, 636, 1078 ЦК України; стягнути з відповідача надлишково сплачену суму в розмірі 22296,74 грн (ст.1212 ЦК України) (а.с.52 т.2). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.05.2017 р. відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду. 10.01.2018 р. справа передана в провадження судді Дмитрюк О.В. 25.01.2018 р. постановлено ухвалу про проведення судового засідання 19.03.2018 р. в режимі відеоконференції за клопотанням представника відповідача. 19.03.2018 р. розгляд справи було відкладено на 18.04.2018 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідача. 18.04.2018 р. оголошено перерву до 24.05.2018 р. на підставі ч.1 ст.240, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 24.05.2018 р. оголошено перерву до 13.06.2018 р. на підставі ч.1 ст.240, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 13.06.2018 р. розгляд справи відкладено на 23.08.2018 р. у зв'язку з притягненням третьої особи. Позивач в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача до суду не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку, в процесі розгляду справи до суду подані заперечення (т.1 а.с.77-80). Представник третьої особи направи до суду заяву про виключення з кола третіх осіб, оскільки позивач не є позичальником АТ «Таскомбанк» і на день подання заяви у [PERSON] відсутня заборгованість перед АТ «Таскомбанк» (т.2 а.с.109). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, приймаючи до уваги позицію відповідача та пояснення третьої особи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 07.09.2011 р. було укладено кредитний договір № R52110122026В (т.1 а.с.11-15). Відповідно до п.3.1, 3.2 кредитного договору сума кредиту становила 126 630 грн., зі строком кредитування до 07.09.2018 р. В п.3.3 договору сторони погодили процентні ставки. П.4 кредитного договору визначено порядок нарахування, сплати процентів за користування кредитом та повернення кредиту, а п.5 права та обов'язки сторін. Ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені статтями 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з положеннями ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Як вбачається з п.3.12 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він перед укладенням цього договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Тому відсутні підстави вважати, що позивачу при укладенні договору, не було надано інформацію відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також відсутні і підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, виходячи з таких обставин. Згідно з вимогамись.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2, 5 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України. Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст.1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст.215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм статей 536, 638, 1056-1 ЦК України. На виконання п. 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» до підписання кредитного договору позичальнику [PERSON] було надано інформацію, яка передбачена вищезазначеними нормативно-правовими актами в письмовому вигляді, про що свідчить підпис позивача в договорі. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами та даний договір підписаний позивачем власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Отже, доводи [PERSON] відносно того, що його було введено в оману ненаданням повної та достовірної інформації по кредиту, що призвело до помилки, результатом якої було укладення зазначеного кредитного договору, спростовані наявними у справі доказами. Посилання позивача на те, що банк нібито обмежив його право вибору страхової компанії для страхування транспортного засобу, у зв'язку з чим всі пункти кредитного договору, що пов'язані зі страхуванням транспортного засобу є несправедливими і є порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» та підставою для визнання таких пунктів недійсними суд вважає безпідставними. Відповідно до ст.581 ЦК України якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму. Таким чином, ст.581 ЦК України передбачено дозвіл застрахувати предмет застави за згодою сторін. Підписавши кредитний договір позивач надав згоду на усі його зобов'язання, що передбачені кредитним договором та стосуються страхування транспортного засобу(предмета застави), а також на наслідки, які настають у разі невиконання вказаних зобов'язань, у зв'язку з чим відсутні будь-які обставини та законні підстави для визнання недійсними (нікчемними) окремих частин (положень) правочину кредитного договору № № R52110122026В від 07.09.2011 р. а саме: п.3.3.1, 3.3.2, 3.3.3., 3.3.5, 3.4, 3.10, 4.1, 5.1.3, 5.2.1, 5.2.7, 5.3.4, 5.3.7, 5.3.11, 5.3.12, 7.1 з моменту його укладання та підписання та, відповідно, внесення до них змін та виключень. Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними умов кредитного договору, то, як похідні від первісних, не підлягають задоволенню і вимоги про повернення надлишково сплаченої комісії та стягнення безпідставно набутих коштів. Відповідно до п.14 ч.1 ст.6 ЗУ «Про третейській суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VІ від 03.02.2011 р.), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Суд вважає, що визначення третейського застереження (п.8) в кредитному договорі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, а в силу статей 27,215 ЦК України даний пунк договору є нікчемним. Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу. Згідно із ч. 1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Заявивши вимоги про зобов'язання відповідача вилучити його персональні дані з бюро кредитних історій та про заборону відповідача розголошувати та розповсюджувати персональні дані, [PERSON] не зазначив в чому полягає порушення його прав, що підлягають захисту в цій частині, як і не надав доказів їх порушення з боку відповідача. Оскільки доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, і [PERSON] не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог, у зв'язку з цим суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Outcome: dismissed