Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з цією заявою, посилаючись на те, що проживає у квартирі [ADDRESS] . Дана квартира відключена від централізованого опалення у зв`язку із влаштуванням автономного джерела теплозабезпечення, і з того часу нарахування пати за поставку теплової енергії до квартири, відключеної від системи централізованого опалення не проводиться. 01 лютого 2019 року під час перевірки площі місць загального користування в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] та наявність в них приладів палення позивачу стало відомо, що за період з жовтня 2016 року по квітень 2019 року відповідач здійснював нарахування плати за опалення МЗК з врахуванням всіх окремих приміщень площі місць загального користування 1133,20 м2, притому, що площа окремих приміщень місць загального користування, що опалюється становить 460,512 м2. За вказаний період Комунальне підприємство «Долинське міське комунальне господарство» при Долинській міській раді нарахувало плату за опалення місць загального користування в сумі 2157,44 грн. Однак здійснений відповідачем розрахунок вартості плати за опалення місць загального користування є неправомірним, оскільки для розрахунку застосовує площу завищену у два рази, так як до розрахунку включені площі окремих приміщень МЗК в яких не здійснюється опалення, тобто не надається дана послуга, такі як сміттєзбірники, ліфтові шахти, коридори загального користування фактично не обігріваються приладами опалення оскільки від`єднанні від мереж централізованого опалення, а дві колясочні здані в оренду. Площа окремих приміщень МЗК в якій фактично надаються послуги з опалення становить 460,512 м2 (сходові клітини - 427,382 м2, колясочна - 33,13 м2). На неодноразові звернення позивача розпорядженням Долинського міського голови від 28 січня 2019 року № 13 створена робоча комісія з перевірки вимірів площі, яка включається до розрахунку вартості послуги з опалення місць загального користування. Комісія провела перевірку 01.02.2019 року і з`ясувала, що площа місць загального користування куди фактично надається теплоносій становить 460,512 м2 (сходові клітини - 427,382 м2, колясочні - 33,13 м2). Розрахунок на квартиру позивача вимірюється з площі 1133,20 м2. Проте, в загальних коридорах на площі 626,841 м2 система змонтована згідно проекту, але теплоносій відключений (відрізаний). Також сміттєзбірник площею - 12,6 м2 відключений від теплоносія. Ліфтові шахти не передбачені проектом по теплозабезпеченню, що підтверджується актом. Тому, Комунальне підприємство «Долинське міське комунальне господарство» при Долинській міській раді при розрахунку плати за опалення МЗК неправомірно застосовує площу в розмірі 1133,20 м2, замість фактично опалюваної площі 460,512 м2, що призводить до завищення плати за опалення місць загального користування. Будинок [ADDRESS] оснащений загальнобудинковим засобом обліку теплової енергії - лічильником. З розрахунку оплати за місця загального користування абонентів будинків з лічильниками теплоенергії слідує, що відповідач здійснює розрахунок витрат теплової енергії на опалення місць загального користування з використанням показників загальнобудинкового лічильника, але за відсутності лічильників у квартирах споживачів та відсутності лічильників на місця загального користування, що доводиться розрахунком. Підпунктами 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 Методики № 359 та п. 2.1,2.2,2.3 Рекомендацій №47 передбачено використання показників загально будинкового лічильника тільки за умови наявності як загально будинкового лічильника так і наявності лічильників у квартирах споживачів та /або наявності лічильників на місця загального користування. В порушення вказаної Методики відповідач здійснює розрахунок на опалення МЗК на підставі загально будинкового лічильника за відсутності лічильників у квартирах споживачів та/або наявності лічильників на місця загального користування, що є порушенням методики розрахунку та вказує на неправомірні дії відповідача. Законодавством взагалі не визначено порядку визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування споживачами, в будинку в якому встановлений загальнобудинковий засіб обліку теплової енергії, квартири якого не обладнані засобами обліку теплової енергії та частково від`єднанні від мережі теплопостачання та мають індивідуальне опалення, що робить будь-які нарахування за загальнобудинковим лічильником в таких будинках неправомірними. 25.01.2019 року набрала чинності Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315, яка починаючи з 25.01.2019 року регулює правовідносини у сфері розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (в тому числі і порядок нарахування оплати за опалення МЗК). Відповідно до ч.2 розділу 3 Методики № 315, у разі відсутності вузлів розподільного обліку у МЗК та допоміжних приміщеннях будівлі обсяг теплової енергії, витрачений на опалення МЗК та допоміжних приміщень будівлі, визначається як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі: одноповерхова будівля - 20 %; двоповерхова - 18 %; триповерхова - 16 %; чотириповерхова - 14 %; п`ятиповерхова - 12 %; шестиповерхова та вище - 10 %. Оскільки, в будинку [ADDRESS] відсутні вузли розподільного обліку у МЗК та допоміжних приміщеннях будівлі, то починаючи з 25.01.2019 року нарахування оплати за опалення МЗК не повинна перевищувати 10% від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будинку. Але, як видно з розрахунку оплати за місця загального користування абонентів будинку, відповідач не застосовує вищевказану Методику № 315 з лютого 2019 року та нараховує обсяг теплової енергії, витраченої на опалення МЗК більше ніж 10 % від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі. Отже, застосовуючи свої алгоритми розрахунку нарахування плати за опалення місць загального користування, що здійснені в тому числі і не на підставі нормативно - правових актів, відповідач діє не у передбачений законом спосіб. Таким чином, дії відповідача щодо нарахування позивачу плати за опалення місць загального користування за період з жовтня 2016 року по квітень 2019 року включно в сумі 2157,44 грн. є неправомірними. Неправильність застосування алгоритму нарахування плати за опалення на МЗК доводиться наступним розрахунком. У під`їзді в якому проживає позивач знаходяться на одному поверсі І-о, 2-х, 3-х, 4-х кімнатні квартири. Площа І-о кім. квартири становить 34м2, 2-х кім. квартири - 52 м2, 3-х кім. квартири - 66 м2 та 4-х кім. квартири - 81 м2. Загальна площа квартир на одному поверсі складає 233 м2 (34+52+66+81). Загальна площа квартир в під`їзді на дев`яти поверхах складає 2097 м2. У січні місяці 2018 року відповідач розрахував оплату за опалення МЗК в сумі 3,60 грн. на 1 м2 площі квартири. Тобто, у січні місяці 2018 року під`їзд, що складається з 36 квартир із вищевказаною площею 2097 м2 по розрахункам відповідача має сплатити за опалення МЗК 7549,00 грн. В під`їзді налічується 4 радіатори, які опалюють МЗК (три на сходових клітинах (перший - третій поверх) та один радіатор колясочна). Тобто МЗК в під`їзді опалюється 4-ма радіаторами. Так само 4-ма радіаторами опалюється, наприклад, трикімнатна квартира у під`їзді і за опалення така квартира сплатила у січні 2018 року 2100 грн. При цьому за такі самі чотири радіатори відповідач виставляє за МЗК чомусь аж 7549,00 грн., що перевищує у 3,5 рази плату за ті самі чотири радіатори у трикімнатній квартирі. Це ще раз вказує на неправомірність в діях відповідача щодо порядку нарахування плати за опалення МЗК, а саме штучне її завищення, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх інтересів. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив на підставі зазначеному у відзові. Позивачу розрахунок оплати за опалення місць загального користування здійснювався з урахуванням відсутності окремого приладу обліку спожитої теплової енергії в місцях загального користування, також зазначають, що укладений між сторонами договір № 3 про надання послуг з централізованого опалення місць загального користування від 09.09.2016 року є діючим, зміни до нього не вносилися, не розірваний у встановленому порядку, недійсним не визнавався, при підписанні вказаного договору зауважень щодо розрахунків не пред`являлося, заперечую також щодо твердження позивача щодо завищеної площі для нарахування. Позовну вимоги не визнаю та просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно виписки із зворотної відомості по особовому рахунку [NUMBER] слідує, що борг за опалення місць загального користування за період з 01.10.2015 року по 30.06.2017 року становить 1062,59 грн. (а.с.4-5) Згідно виписки із зворотної відомості по особовому рахунку [NUMBER] слідує, що борг за опалення місць загального користування за період з 01.10.2018 року по 31.05.2019 року становить 1695,09 грн. (а.с.6) Згідно акту перевірки площі місць загального користування в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] слідує, що результати контрольних вимірів збігаються з вимірами експерта в 2017 році та становить 1133,2 м2 (а.с.7) Згідно копії договору № 3 від 09.09.2016 року слідує, що сторони уклали договір про надання послуг з централізованого опалення місць загального користування багатоквартирного будинку (а.с.20-21) Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Тлумачення положень ч. 1 ст. 714 ЦК України, а також інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 66 ЖК України, плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Нормами ст.67 ЖК України передбачає, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ст.68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця у встановлені строки. Відповідно до ст.151 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». При укладенні договору сторонами додержано вимог, передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", необхідних для чинності вказаного правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову. На підставі ч.6 статі 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed