Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальних збитків у вигляді трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, завданих несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, а саме шляхом стягнення з ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» (надалі - Банк) суми 157073,42 гривень, а з Управління державного казначейства в Печерському районі м. Київа суми 82997,13 гривень. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про неналежне виконання відповідачами (1) та (3) своїх грошових зобов`язань з повернення та перерахування депозитних коштів та нарахованих на них процентів, визначених у договорі від 19.02.2008 №М832/03-В та у рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2014 року (надалі - Рішення суду). Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на те, що на підставі Рішення суду на його користь стягнуто з ПАТ АТ «Укргазбанк» депозитний вклад у сумі 10000,00 доларів США та 12% річних за користування депозитом з 19 лютого 2008 року по 21 лютого 2010 року у сумі 12400,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день винесення судового рішення становило 145714,28 грн. по курсу Національного банку України. Вказану суму коштів банк перерахував на рахунок відповідача (3) 10 грудня 2014 року, а територіальний відділ органу державної виконавчої служби в два етапи перерахував вказану суму на його рахунки (10 березня 2015 року та 27 квітня 2015 року). Таким чином, на день виплати ним фактично отримано 6683 доларів США, тобто через курсову різницю за період з 27.05.2010 року по березень-квітень 2015 року ним недоотримані 5717,00 доларів США (з вини Банку - 3087,00 доларів США, що становить 48308,50 грн, а з вини ВДВС Перечинського РУЮ м. Київ - 2630 доларів США, що становить 57311,88 гривень). Позивач наголошує на тому, що внаслідок таких дій відповідачів (1) та (3) він має права на стягнення з них інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та трьох процентів річних за користування його грошима. При цьому, за твердженням позивача, заявлена до стягнення сума коштів, пов`язана із несвоєчасним її перерахуванням відповідачем (3) повинна бути стягнута за рахунок державних коштів, розпорядником яких є відповідач (2). Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідач (1) не погодився із заявленим позивачем позовом у наданому суду відзиві, вказавши на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Так, представник банківської установи зазначив, що позивач вже звертався до суду з вимогою про відшкодування йому 6300,00 доларів США через недоотримання повної суми депозитного вкладу і такі вимоги вирішені судом. На момент ухвалення судом рішення 27.05.2014 року позивач збитків не поніс, оскільки судовий акт прийнято з урахуванням курсів валют станом на 27.05.2014 року, тому період нарахувань з 21.02.2010 по 26.05.2014 безпідставно включений до розрахунків. Другий період повинен починатися з 11.09.2014 року (дата набрання рішення суду від 27.05.2014 року законної сили) по 10.12.2014 року. Крім того, наголошує на тому, що 27 квітня 2015 року ВДВС Печерського РУЮ в м.Києві було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з повним виконанням рішення суду, яка (постанова) стягувачем не оскаржена і питання про виконання рішення суду в доларовому еквіваленті [PERSON] не ставилося. Також відповідачем (1) заявлено суду клопотання про застосування стоку позовної давності до вимог позивача, які стосуються Банку. Відповідач (2) також подав до суду відзив на позовну заяву, у якому висловив свою незгоду із позовними вимогами [PERSON] в частині стягнення з Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва (далі - Управління) грошових коштів у сумі 82997,13 грн., зазначивши, що збитки завдані органом державної влади стягуються з Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання за рахунок коштів казначейства, а не з Управління Казначейства. Управління жодних дій відносно позивача не вчиняло. 29 липня 2019 року позивач подав відповідь на відзив відповідача (1), а 6 серпня 2019 року відповідь на відзив відповідача (2). У вказаних документах позивач просив звернути уваги на правомірність своїх вимог та безпідставність заперечень відповідачів. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 19 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено депозитний договір № М832/03-В (строковий банківський вклад), у відповідності з яким позивач розмістив тимчасово вільні кошти у сумі 10000,00 доларів США на депозитний рахунок на умовах дійсного Договору на строк з 19 лютого 2008 року по 21 лютого 2010 року в обмін на зобов`язання банківської установи сплатити вкладнику проценти у розмірі 12,00 % річних за зазначений період. За змістом положень частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 Цивільного кодексу України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. У справі «Zolotas проти Греції» (№ 2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року)». У Рішенні суду (а.с. 15-19), залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11.09.2014 (а.с. 20-21) констатовано факт укладання між відповідачем (1) та позивачем депозитного договору № М832/03-В та зазначено, що відповідач (1) був зобов`язаний повернути позивачу (вкладнику) депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору (до 21.02.2010), проте банк не повернув вкладнику кошти на його вимогу навіть після закінчення строку дії депозитного договору, чим порушив свої грошові зобов`язання за договором. Отже, з 21.02.2010 відповідач (1) вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з повернення депозитних коштів та нарахованих відсотків. На підставі Рішення суду було присуджено до стягнення із ВАТ АК "Укргазбанк" в користь [PERSON] суму депозитного вкладу в розмірі 10000,00 доларів США та проценти за користування депозитом з розрахунку 12 % річних за період з 19.02.2008 року по 21.02.2010 року, тобто за 24 місяці в сумі 2400,00 (дві тисячі чотириста) доларів США у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У межах судового розгляду даної справи позивач просить стягнути з відповідачів (1), (2) інфляційні втрати та 3% річних нарахованих на суму несвоєчасно повернутих грошових коштів у відповідних періодах (а.с. 3-5). Надаючи правову оцінку таким доводам позивача на предмет їх відповідності нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав (частина 5 статті 1061 Цивільного кодексу України). Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-338цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-956цс16, закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Таким чином, з 21.02.2010 року зобов`язальні правовідносини між позивачем та Банком були трансформовані в охоронні, що вказує на обов`язок відповідача (1) відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Згідно з приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналіз норм статтей 525, 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Крім того, згідно з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, у тому числі і на ті, які виникли на підставі рішення суду. Виходячи із систематичного аналізу наведених норм права, для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати 3% річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України) обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань. Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання. Фактичні дані по справі свідчать про те, що 21 лютого 2010 року (дата закінчення строку депозитного договору) банк не повернув позивачу грошові кошти, передбачені депозитним договором. Таким чином, саме з цього моменту банк допустив порушення (прострочення) грошового зобов`язання і таке порушення (прострочення) тривало до повного виконання рішення суду боржником (10.12.2014 - дата перерахування банком на рахунок територіального органу державної виконавчої служби суми боргу у повному обсязі). З огляду на вказане, у позивача за період з 21.02.2010 року по 10.12.2014 року виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Отже, [PERSON] має право на отримання 3% процентів річних за весь період прострочення виконання зобов`язання, а саме за період з 21.02.2010 по 10.12.2014. При цьому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у гривні. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, 3% річних за період прострочення з 21.02.2010 по 10.12.2014 року складають 1440,82 доларів США (10000,00 доларів США х 1753 (дні прострочення) х 3%/100/365 днів). В свою чергу, вимогу позивача про стягнення 3% річних за період з 28.04.2015 року по 31.01.2019 слід вважати безпідставною, оскільки положення статті 625 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню за наявності саме невиконаного грошового зобов`язання, яке у спірній по справі ситуації по відношенню до відповідача (1) існувало саме до 10.12.2014. По відношенню до вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15. За депозитним договором банку було передано кошти в іноземній валюті - доларах США. Також і на підставі Рішення суду від 27 травня 2014 року присуджено до стягнення з відповідача (1) суму депозитного вкладу в іноземній валюті. Крім того, [PERSON] , укладаючи депозитний договір в іноземній валюті розраховував на повернення суми депозиту з нарахованими відсотками саме в іноземній валюті. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з боку Банку мало місце прострочення грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи, тому вимога про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягає. Поряд з цим, відповідачем (1), в особі належним чином уповноваженого представника, заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності. По відношенню до заявленого клопотання, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). При цьому норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі могло стати (стало) відомо про порушення свого права, покладається саме на позивача. З матеріалів справи судом встановлено, що Рішення суду фактично виконане ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» 10.12.2014, а виконавче провадження з його примусового виконання закінчено 27.04.2015. Вказані обставини також зазначені самим позивачем у тексті позовної заяви. Передаючи на розгляд суду позовну заяву, вимоги за якої є предметом судового дослідження по даній справі, [PERSON] посилається на те, що він зазнав матеріальних втрат від знецінення грошових коштів, у зв`язку з несвоєчасним поверненням та перерахуванням депозиту відповідачами (1) та (2), а також вказав на необхідність захисту його прав, шляхом стягнення відповідних сум у вигляді трьох відсотків річних, нарахованих на несвоєчасні отримані суми депозиту, якими користувалися відповідачі. Отже, перебіг позовної давності у позивача для звернення до суду з вказаним позовом почався з 28 квітня 2015 року. Таким чином, [PERSON] вправі був практично реалізувати своє право на звернення до суду з позовом про стягнення сум на підставі статті 625 Цивільного кодексу України протягом трьох років з настання вищевказаної дати. Однак, із такими вимогами позивач звернувся до суду лише 06.03.2019 року, внаслідок чого пропустив строк позовної давності. Доводи та аргументи позивача відносно необхідності обчислення строку позовної давності з моменту ухвалення судом апеляційної інстанції постанови від 16.10.2018 (а.с. 31-33) судом відхиляються, оскільки вимога за предметом спору по справі №303/2307/15-ц стосувалася стягнення з банківської установи майнової шкоди (упущеної вимоги), а не інфляційних втрат та 3% річних. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні позовних вимог, які стосуються відповідача (1), у зв`язку з пропуском строку позовної давності. З приводу клопотання позивача про поновлення йому строку на подання позовної заяви слід зазначити, що у випадку спливу позовної давності, заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Відносно позовних вимог [PERSON] в частині стягнення суми за предметом даного позову з Управління державного казначейства в Печерському районі м. Києві, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, суд зазначає наступне. Так, вимога позивача пов`язується із завданням йому збитків з вини ВДВС Печерського РУЮ м. Києва. Поряд з цим, правова конструкція частини другої статті 625 Цивільного кодексу України свідчить про можливість захисту порушеного права кредитора внаслідок несвоєчасного виконання існуючого грошового зобов`язання саме боржником, яким у спірній по справі ситуації відповідач (3) вважатися не може, оскільки [PERSON] не є кредитором Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, а територіальний орган державної виконавчої служби - боржником позивача по грошовому зобов`язанню з повернення депозитних коштів та нарахованих на них сум процентів. Боржником по даному виду грошових зобов`язань є саме ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», тому у задоволенні позовних вимог по відношенню до відповідачів (2) та (3) слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Крім того, слід констатувати, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. З урахуванням вищенаведеного, позов задоволенню не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed