Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] в якому просила суд зобов'язати [PERSON] сплачувати аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі погодженому сторонами у Договорі про сплату аліментів на дитину від 22 липня 2004 року із врахуванням індексі інфляції, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] несплачені аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 85335,63 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення аліментів у розмірі 38154,73 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 06 серпня 1999 року по 14 вересня 2004 року перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. 22.07.2004 року між сторонами укладено Договір про сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою Ю.В., відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 350 грн., які сторони домовились рахувати як еквівалент 50 євро щомісячно до досягнення дитиною повноліття шляхом сплати цієї суми матері дитини грошовим переказом через відділення зв'язку. Проте, відповідач недобросовісно виконує свої обов'язки по сплаті аліментів за Договором про сплату аліментів на дитину від 22 липня 2004 року, у зв'язку із чим виникла заборгованість з урахуванням індексів інфляції та штрафних санкцій у загальному розмірі 123490,36 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 07 грудня 2017 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються та заяви про розгляд справи без його участі не надав. Суд, вислухавши пояснення позивача, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до приписів ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Судовим розглядом встановлено, що з 06 серпня 1999 року по 14 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний. Від спільного подружнього життя мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з матір'ю. 22 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою Ю.В. договір про сплату аліментів на дитину. Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що [PERSON] зобов'язується сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі не менш як 350 грн., які сторони домовилися рахувати як еквівалент 50 євро щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, пунктом 3 Договору передбачено, що аліменти повинні сплачуватися [PERSON] щомісячно, не пізніше дванадцятого числа поточного місяця шляхом сплати цієї суми матері дитини - [PERSON], грошовим переказом через відділення зв'язку. Відповідно до п. 11 Договору в разі несвоєчасного виконання умов Договору і виникнення заборгованості по аліментам з вини [PERSON], останнім сплачується на користь [PERSON] пеня у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем свої зобов'язань щодо сплати аліментів за Договором про сплату аліментів на дитину від 22 липня 2004 року, та просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментам з урахуванням індексу інфляції з 2004 року по 2017 рік у розмірі 85335,63 грн. та пеню за прострочення аліментів за період з 2004 року по 2017 рік у розмірі 38154,73 грн. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що між сторонами вже досягнуто згоди щодо аліментних зобов'язань, шляхом укладення договору в добровільному порядку та посвідчення в нотаріуса. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.07.2017 року, залишеного в силі рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 05.10.2017 року встановлено, що позивач протягом 2004-2016 років отримувала аліменти на утримання доньки, а до суду звернулась через 12 років після укладення договору. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. В судовому засіданні позивач пояснила, що підставою звернення до суду з даним позовом є те, що [PERSON] не виконує умови договору та своєчасно не сплачує аліменти на утримання доньки. Також підтвердила той факт, що [PERSON] сплачуються аліменти на утримання доньки і в 2017 році, про що нею також зазначалось в своїх розрахунках. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 10 Договору, у разі невиконання [PERSON] обов'язку по сплаті аліментів аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса, а останній є підставою для примусового виконання умов договору. Так, згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» до виконавчих документів, зокрема, належить і виконавчий напис нотаріуса. Враховуючи вищевказане, суд зазначає, що в разі невиконання [PERSON] аліментних зобов'язань, позивач має право звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, який потім подається до органів державної виконавчої служби для примусового виконання обов'язку по сплаті аліментів. Аналогічна думка висвітлена і в ч. 2 ст. 189 СК України, а саме, у разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Також в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначено, що у разі невиконання батьком (матір'ю) свого обов'язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. Таким чином, стягнення аліментів за укладеним між сторонами договором відбувається у позасудовому порядку за виконавчим написом нотаріуса. Посилання позивачки в судовому засіданні на те, що вона зверталась до нотаріуса за одержанням виконавчого напису, проте їй в усній формі було відмовлено не гуртуються на вимогах закону, оскільки, жодних письмових доказів того, що [PERSON] зверталася до нотаріуса за одержанням виконавчого напису, нею надано не було. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивачкою не надано доказів звернення до нотаріуса за одержанням виконавчого напису, суд відмовляє позивачу у задоволенні її позовних вимог повністю.

Outcome: dismissed