Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 25.07.2016 року обґрунтовуючи тим, що він працював охоронцем в КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» з 29.12.2015 року. Приймав його на роботу директор парку [PERSON] на зарплату 150 гривень за чергування, чергування проходило з 21-00 год. до 09-00 год. 05.05. 2016 року він отримав розрахунок по заробітній платі на свою розрахункову картку і 06.05.2016 року звернувся до адміністрації парку з питанням на яких підставах йому прийшов розрахунок, на що йому повідомили про звільнення і було запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням. Він відмовився, на що йому сказали, що звільнять по статті. В свою чергу, він попросив ознайомитись з наказом та розписатися в наказі, на що йому відмовили. Після того, як йому відмовили він звернувся за допомогою до Прокуратури, щодо його незаконного звільнення. Прокуратура направила звернення до головного Управління держпраці у Київській області, у відповіді зазначалось, щоб він звертався до суду з відповідним позовом. 12.05.2016 року він звернувся до Державної Фіскальної Служби України, зі скаргою про неправильно нараховану заробітну плату та незаконне звільнення. Відповіддю від 31.05.2016 року ГУ Держпраці у Київській області, його повідомили про звільнення за актом від 27.04.2016р. та 28.04.2016р. щодо не виходу на роботу. З даними актами він не ознайомлювався та не знав про їхнє існування. Він дізнався про звільнення з відповіді ГУ Держпраці у Київській області, а відповідач до цього часу його не повідомив про причини звільнення, але він продовжував працювати без вихідних по даний час. Пропрацювавши у відповідача на своїй посаді він сумлінно та професійно виконував покладені на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку обовязки. За ввесь цей час він жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності на підприємстві, а також не був притягнутий до будь-якої іншої відповідальності. Крім того, йому внаслідок незаконного звільнення було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що він безпідставно був позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сімї. Також, постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сімю, тримало його в постійній нервовій та психологічній напрузі. Незаконне звільнення призвело до того, що він постійно думає, як та куди влаштуватись на роботу, оскільки звільнення відбулось раптово, більш того без будь-яких законних підстав, що спричинило йому значні моральні та матеріальні страждання. Моральну шкоду він оцінює в 20 000 гривень. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати звільнення його з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та поновити його на роботі у КП БМР «Білоцерківському міському парку культури та відпочинку імені [PERSON]» на посаді охоронця, стягнути з КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» повний заробіток за час вимушеного прогулу з 05.05.2016 року по день винесення рішення у справі, та стягнути з КП БМР «Білоцерківського міського парку культури та відпочинку імені [PERSON]» на його користь компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та подала до суду письмові заперечення. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, покази свідків [PERSON], [PERSON] дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року (із змінами і доповненнями) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Судом встановлено, що позивач дізнався про порушення своїх прав 06.05.2016 року коли звернувся до адміністрації парку з питанням щодо підстав нарахування йому 05.05.2016 року розрахунку при звіьненні, а про підстави звільнення та винесений наказ № 34-к від 05.05.2016 року дізнався з листа Головного управління Держпраці у Київській області ( а.с.5) 31.05.2016 року, отже місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права суд вважає можливим рахувати з 31.05.2016 року, однак позивач звернувся до суду з даним позовом 25.07.2016 року, зі спливом місячного строку звернення до суду з позовом у справі про звільнення та не надав до суду належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску даного строку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, а саме п. 4 визначено що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював охоронцем в КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» з 29.12.2015 року. 24.04.2016 року відповідачем було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці 27 та 28 квітня 2016 року, що засвідчено директором КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» [PERSON], заступником директора [PERSON], головним енергетиком [PERSON] Ознайомитись з актом та надавати пояснення позивач відмовився, що зафіксовано в акті № 3 від 03.05.2016 року, засвідченого підписами директора підприємства [PERSON], заступником директора [PERSON], головним енергетиком [PERSON], головним бухгалтером [PERSON], діловодом [PERSON], що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 5,17,18). Наказом № 34 к від 05.05.2016 року ( а.с.19) позивача [PERSON], було звільнено з посади охоронця через відсутність на роботі протягом двох робочих днів без поважних причин, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України та зобовязано бухгалтерію провести остаточний розрахунок з [PERSON] та виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку ( 8 календарних днів). 05.05.2016 року позивачу було направлено лист про необхідність отримання трудової книжки, який було повернуто за закінченням терміну зберігання, 21.06.2016 року відповідачем було повторно направлено позивачу лист про отримання трудової книжки, який був отриманий останнім 29.05.2016 року, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.20-21) та не заперечується позивачем. 05.05. 2016 року позивач отримав розрахунок при звільненні на свою розрахункову картку в розмірі 4413,83 грн., що підтверджено матеріалами справи ( а.с.41). Відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Позивач зазначив, що він вимагав надання йому наказу про звільнення. Однак до суду не надано належних та допустимих доказів в підтвердження даних обставин. Згідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 року №58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 із змінами, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У п. 4.2. вищевказаної Інструкції зазначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до листів, які були направлені КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» [PERSON] від 05.05.2016 року та 21.06.2016 року вбачається, що у звязку з розірванням 05.05.2016 року укладеного з ним трудового договору, відповідно до п.4 ст.40 Кодексу законів про працю України, КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]» повідомив про необхідність прибуття за трудовою книжкою до відділу кадрів КП БМР «Білоцерківського міського парку культури та відпочинку імені [PERSON]», а також зазначив, що [PERSON] може надати згоду на відправлення йому трудової книжки поштою. У разі отримання відділом кадрів КП БМР «Білоцерківським міським парком культури та відпочинку імені [PERSON]» його письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, її буде надіслано за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач зазначив, що він не направляв відповідачу письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою та не отримував її особисто, оскільки продовжував працювати на своїй посаді. Також, позивач зазначив, що підтвердження обставин щодо його роботи є покази свідків [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] дав покази, що він працював директором КП БМР «Білоцерківським міським парком культури та відпочинку імені [PERSON]» з 02.01.2015 року по 01.01.2016 року, графік роботи позивача був оговорений в усній формі, а після нового року мала бути затверджена посадова інструкція охоронця, прийняті на роботу ще дві особи на посаду охоронця і графік мав бути сутки через двоє. Позивач в кінці робочого дня мав приходити до адміністрації до діловода, яка відмічала його присутність на роботі. 27.04.2016 року о 21:00 год. та 28 квітня 2016 року о 08:00 год. він проходив через парк і бачив позивача на роботі. Свідок [PERSON] дав покази, що він 27 та 28 квітня 2016 року працював охоронцем на канатній дорозі, яка розміщена у парку, однак неофіційно, позивач його запрошував до себе у сторожову попити чаю, вони дві ночі підряд чергували і спілкувались. Однак, суд критично відноситься до показів вказаних свідків, оскільки вони не узгоджуються з матеріалами справи та не підтверджені належними, допустимими та переконливими доказами. 31.05.2016 року [PERSON] управління держпраці у Київській області на звернення [PERSON] повідомило, що в ході проведеної перевірки встановлено, що [PERSON] дійсно працював охоронником з 29.12.2015м року у КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені [PERSON]». 27.04.2016 року та 28.04.2016 року [PERSON] був відсутній на робочому місці, що підтверджується Актом №1 від 28.04.2016 року. На підставі наказу №34-к від 05.05.2016 року [PERSON] було звільнено з роботи у звязку з відсутністю на робочому місці без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України, за погодженням профспілкого комітету. При звільненні йому нарахована заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та виплачено 05.05.2016 року на його особистий рахунок. 05.05.2016 року [PERSON]МА. надіслано лист з повідомленням зявитися на підприємство для одержання трудової книжки (а.с.5). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні судом було розяснено положення ЦПК України, щодо подання до суду належних та допустимих доказів чи витребування таких доказів, якщо у сторін є складнощі в їх отриманні, однак до суду не дало надано таких доказів та клопотань в порядку ст. 137 ЦПК України щодо їх витребування. Отже, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не доведено порушення відповідачем порядку звільнення позивача та не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували надані відповідачем акти відсутності позивача на робочому місці 27 та 28 квітня 2016 року. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, є похідними від вимог про поновлення на роботі, у задоволенні яких судом відмовлено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Outcome: dismissed