Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся серпні 2016р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Управління патрульної поліції в м.Івано-Франківську та Головного управління державної казначейської служби в Івано-Франківській області про стягнення матеріальних збитків в сумі 874.20грн., моральної шкоди 4000грн., стягнення судового збору. В судове засідання позивач не зявився, однак в п.4 позовних вимог просив розглядати справу за його відсутності. Представники відповідача 1 позовні вимоги не визнали, вказуючи на їх безпідставність. Відповідач 2 не зявився до суду, належним чином повідомлений про розгляд справи. Заслухавши пояснення відповідача 1, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.03.2016р. щодо позивача була винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення , встановивши порушення водієм [PERSON] ПДР п.15.9Е, а саме здійснення зупинки ТЗ за 7 м. від посадкового майданчику маршрутних ТЗ (а.с.5). При відсутності водія [PERSON] на місці правопорушення тобто в ТЗ, його транспортний засіб був затриманий працівниками УПП та евакуйований на шрафмайданчик. Однак, постановою Івано-Франківського міського суду від 19.04.2016р.дана постанова у справі про адміністративне правопорушення від 12.03.2016р. була скасована (а.с.6-7). Ухвалюючи дану постанову суд пояснення сторін не заслуховував, так як останні в судове засідання не зявилися, викладені обставини в адміністративному позові не спростували. При цьому позивач у позові зазначив, що зупинявся на відстані 35-40 м.від місця зупинки маршрутних ТЗ, а його автомобіль несподівано заглох, у звязку з чим було ввімкнено аварійний сигнал. В судовому засіданні по розгляді цивільної справи, представники відповідача зазначили, що евакуйовуючи ТЗ позивача жодних аварійних сигналів не було ввімкнено, а у разі якщо б автомобіль позивача знаходився на відповідній дозволеній відстані від місця зупинки маршрутних ТЗ, то евакуація б не могла і відбуватися так як відсутній би був склад правопорушення (а.с.9). Дійсно підтвердили про неявку в судове засідання по адміністративній справі з поважних підстав. Досліджуючи матеріали справи та встановлені постановою суду обставини, суд вказує на те, що постановою суду не визнано неправомірними дії працівників УПП при складанні скасованої постанови про адмінправопорушення. За статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. А за ст.. 1174 ЦК, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Отже, шкода має бути завдана особі саме неправомірними та незаконними діями чи рішеннями, що має бути обовязково встановлено судом. Така неправомірність дій відповідача 1 щодо позивача судом не встановлена. Окрім того, в підтвердження обґрунтування вимог позову, позивач надав неналежний доказ, а саме копію незасвідчену у встановлено порядку чи звірену б судом понесених витрат: оплату позивачем МВС «Інформресурси» за зберігання ТЗ на штраф майданчику в сумі 144грн. (а.с.10) та оплата ПКФ Марс за евакуацію автомобіля в сумі 720грн. (а.с.11). Понесені витрати на банківські послуги є взагалі голослівними. Суд оцінює доводи чи заперечення поданих суду зацікавленою стороною належних та допустимих доказів. Так, за вимогами ст..57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як слідує з норми ст..58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. А для підтвердження понесених витрат, це обовязок сторони, що доводить такі витрати. Крім матеріальної шкоди, позивач просить відшкодувати йому завдану моральну шкоду в сумі 4000грн., яка на думку позивача полягає у обмеження його на свободу пересування та позбавлення права користування ТЗ, зрив життєвих планів через неправомірність дій, створення для нього стресової ситуації що повпливао на стан здоровя., та як наслідок на відносини в сімї та колегами по роботі. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Проте, позивач взагалі не довів суду про завдання йому такої шкоди, при цьому що суд також і не встановив неправомірність дій відповідача 1, тому дана вимога не підлягає також до задоволення. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed