Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання правочину удаваним, покликаючись на те, що 28 лютого 2015 року вона уклала з її дядьком [PERSON] , батьком [PERSON] , бабусею [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . При укладенні даного договору відповідачі мали намір подарувати їй таку квартиру, однак уклали саме договір купівлі-продажу, оскільки це було дешевше. Жодних грошових коштів за даним договором вона не сплачувала. ЇЇ батько [PERSON] досі зареєстрований ку даній квартирі. Просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] удаваним. Відповідачів належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у\~справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, яке отримане відповідачами 11 вересня 2019 року та 12 вересня 2019 року, однак відповідачами не подано до суду відзив на позовну заяву, а відтак, суд вважає, що справу слід розглянути на підставі наявних у ній даних та доказів. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартира [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 28 лютого 2015 року. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У відповідності до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.\~ Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року а удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів щодо дійсного наміру укладення саме договору дарування сторонами, а також що позивачем за оспорюваним договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] нею не сплачувались грошові кошти, а відповідачі розуміли та бажали настання наслідків саме за договором дарування. Крім того,\~позивачем з\~метою надання\~суду належних,\~допустимих,\~достатніх,\~достовірних доказів\~щодо дійсного\~наміру укладення\~оспорюваного договору\~не заявлялись\~жодні клопотання\~щодо витребування\~будь-яких\~доказів чи\~допиту свідків,\~а суд,\~згідно ч.\~7\~ст.\~81\~ЦПК України, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed