Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

04 грудня 2018 року [PERSON] , звернулася до суду із позовом до Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на неї. В позовній заяві зазначає, що [INFO] в с.Бишів Радехівського району Львівської області помер чоловік [PERSON] - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть від 15.04.2003 р., виданим Бишівською сільською радою Радехівського району Львівської області, актовий запис №6. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами (будинковолодіння), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дане будинковолодіння належало колгоспному двору, головою якого був спадкодавець [PERSON] на праві особистої власності. Належність будинковолодіння до колгоспного двору підтверджується Свідоцтвом про право особистої власності на будівлі від 27.01.1988 р., виданим виконавчим комітетом Радехівської районної ради народних депутатів Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому №12, довідкою Бишівської сільської ради Радехівського р-ну Львівської обл. від 03.01.2004р. № 302 та довідкою КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» від 03.04.2018р. №3046. На даний час [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS]. Також на випадок своєї смерті чоловік - [PERSON] зробив розпорядження у вигляді заповіту від 11.12.2002 р., посвідченого секретарем Бишівської сільської ради Радехівського р-ну Львівської обл. та зареєстрованого в реєстрі за № 101, що підтверджується, зокрема, довідкою Бишівської сільської ради Радехівського р-ну Львівської обл. від 03.01.2004р. № 302 та довідкою КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» від 03.04.2018р. №3046. Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, [PERSON] заповів позивачці [PERSON] , належне на праві приватної власності все його майно. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним, як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Після смерті чоловіка позивачка в установленому порядку та строки звернулася до Радехівської державної нотаріальної контори із заявою про відкриття спадщини, на підставі якої державним нотаріусом Луців І.П. 11.03.2004р. було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстр. в реєстрі за № 716. Із змісту даного Свідоцтва, позивачка успадкувала 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться в с. Бишів Радехівського р-ну Львівської обл. На даний час позивачка виявила бажання зареєструвати за собою право власності на іншу 1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак реалізувати таке право не може, так як у неї відсутні правовстановлюючі документи на нього, в зв`язку з тим, що останнє мало до 01.07.1990р. статус колгоспного двору. За таких обставин позивачка не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Просить ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] , як членом колгоспного двору, долю у спільній сумісній власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель (будинковолодіння), який знаходиться по [ADDRESS] . в розмірі 1/2 (однієї другої) частини та визнати право власності на вказану частину нерухомого майна, як частку в майні колгоспного двору. У судове засідання представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просять задоволити. Представник відповідача Радехівської міської ради Львівської області в судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила постановити рішення про задоволення позовних вимог. Представник Бишівського старостинського округу в судове засідання не з`явився, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі представника (а.с.42). За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданого Бишівською сільською радою Радехівського району Львівської області 15 квітня 2003 року (а.с.10). Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 27.01.1988 року, виданим виконавчим комітетом Радехівської районної ради народних депутатів Львівської області на підставі рішення Радехівського райвиконкому №12 від 21.01.1988 року, будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON] (а.с.11). З довідки №302 від 2004 року, виданої виконкомом Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області вбачається, що померлий [PERSON] постійно по день смерті проживав в [ADDRESS] . Заповіт від імені померлого посвідчувався виконкомом сільської ради II грудня 2002 р. за 101. Згідно записів із погосподарської книги за № 186 членами бувшого колгоспного двору на 1.07.1990 року був лише головою двору [PERSON] , та членами двору, дружина [PERSON] ,1952 р.н. В спадковому будинку гр. [PERSON] постійно проживала і була прописана [PERSON] з 1983 р. Відсутність заборони на належний померлому житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку пл .. 1.0585 для ведення товарного с/г використання, яка розташована на території Бишівської сільської ради, перевірено (а.с.12). Згідно довідки №3046 від 03.04.2018 року, виданої КП «ЧМБТІ», станом на 31.12.2012 року, в КП ЛОР "Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації " житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві власності: 1/2 частина будинку за колгоспним двором головою якого є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 27.01.1988 року, виконкомом Бишівської сільради, на підставі рішення Радехівського райвиконкому №12 від 21.01.1988 року, та записано 27.01.1988 року в реєстрову книгу за № 160; 1/2 частина будинку за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Радехівською держнотконторою 11.03.2004 року, зареєстровано в реєстрі за №716, та записано 04.03.2009 року в реєстрову книгу за №160 (а.с.13). З довідки №239 від 23.04.2018 року, виданої виконкомом Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області, вбачається, що в лютому 1991 року рішенням сесії XXI скликання [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до довідки №228 від 16.04.2018 року, виданої виконкомом Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області, членами бувшого колгоспного двору станом на 01.07.1990 року в [ADDRESS] , були [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.16). З Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серії ВВВ №590666 , від 11.03.2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №716, вбачається, що [PERSON] успадкувала 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с.15). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Відповідно до ст.112 ЦК Української PCP (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ст..120 ЦК УРСР (в редакції, що діяла до 16.12.1993р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно вищенаведених документів (доказів), можна зробити висновок, що після 15 квітня 1991р., із вступом в силу Закону України «Про власність» майно вказаного колгоспного двору не змінилося, а спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991р. не було переведено до іншої суспільної групи. Також підстав вважати його самочинно збудованим майном не вбачається. Отже, кожен із зареєстрованих осіб до 15.04.1991р. у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] має (мав) право на частку у зазначеному житловому будинку, а саме господар будинку - [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/2 частину будинку; його дружина - [PERSON] на 1/2 частину будинку. Проаналізувавши обставини справи, можна прийти до висновку про доведеність належними та допустимими доказами позивачем обставин, на які така посилається в якості підстави своїх позовних вимог, а відтак позов є підставним та підлягає до задоволення повністю. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved