Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

29.01.2015 року перший заступник прокурора Чернігівської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON] про визнання незаконним і скасування п.1.25 рішення [PERSON] міської ради від 27.10.2011 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0957 га по вул. Словянська, 1 у м. Чернігові для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №459138 від 23.01.2012, виданого на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0957 га по вул. Словянська, 1 в м. Чернігові (кадастровий номер 7410100000:01:047:5227), зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №741010001000728; скасування запису про державну реєстрацію права власності згідно вищевказаного державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №459138 від 23.01.2012. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно рішення [PERSON] міської ради від 27.10.2011 року [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,0957 га, по вул.. Словянській, 1 у м. Чернігові для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В подальшому, 23.01.2012 року [PERSON] отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №459138. Зазначає, що при передачі у власність земельної ділянки [PERSON] міською радою порушено ст. 123 Земельного кодексу України. Всупереч законодавству рішення про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою взагалі не приймалося. Крім того, встановлено, що земельна ділянка по вул.Словянській, 1 у м. Чернігові розташована в межах території памятки археології місцевого значення ІІІ-V, ХІ-ХІІІ ст..поселення «Гора», взятої на державний облік рішенням виконкому [PERSON] обласної ради народних депутатів від 17.11.1980 р. №551, в охоронній археологічній зоні №2, затвердженої рішенням [PERSON] міської ради від 31.05.2007 року. Вказує, що з метою захисту обєктів археології надання земельних ділянок в межах памяток археології здійснюється за погодженням з відповідними органами охорони культурної спадщини, проте, документація із землеустрою, видана на імя [PERSON] з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок [PERSON] не видавався. Також вказує, що не розроблення проекту землеустрою відведення даної земельної ділянки стало причиною іншого порушення у вигляді не проходження обовязкової державної експертизи, як це передбачено в ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку виданий з порушенням законодавства, суперечить закону і вимога про визнання його недійсним є похідною від вимоги щодо визнання недійсним рішень. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилалися на підстави викладені в позовній заяві. Представник третьої особи на стороні позивача - Департаменту культури і туризму, національностей та релігій [PERSON] обласної державної адміністрації, якого залучено до розгляду справи ухвалою суду від 23.04.2015 року, підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, надав письмові пояснення. Зазначив, що археологічна спадщина і земельні ділянки, на яких розташовані памятки архітектури повинні перебувати виключно у державній власності. Передача у приватну власність земельних ділянок під памятками археології можлива лише за умови проведення охоронних археологічних досліджень на всій площі земле відводу, в повному обсязі, коли предмет охорони буде вилучено. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у звязку з чим надала письмові заперечення (а.с.59-63). Пояснила, що при прийнятті оскаржуваного рішення [PERSON] міської радою було дотримано всі вимоги чинного на той час законодавства, зокрема, до технічної документації було надано дозволи управління архітектури та містобудування, управління земельних ресурсів. Крім того, просила застосувати строк позовної давності до даних правовідносин. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала відповідно до письмових заперечень, які долучено до матеріалів справи (а.с.83-84). Крім того, просила застосувати строк позовної давності до даних правовідносин. Зазначила, що прокурор був присутній на сесії, на якій було прийнято оскаржуване рішення і тому саме з 27.10.2011 року необхідно рахувати строк позовної давності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і наданих суду доказах, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 15.04.2009 року, який зареєстровано в Державному реєстрі правочинів (а.с.20), [PERSON] є власником 3/4 частин житлового будинку № 1 по вул. Словянській у місті Чернігові (а.с.18-19,20). Рішенням [PERSON] міської ради від 27.10.2011 року [PERSON] було передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0957 га по вул. Словянській,1 у місті Чернігові для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.41). Частиною 1 ст.126 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. На підставі даного рішення, 16 лютого 2012 року [PERSON] було видано державний акт про право власності на вищевказану земельну ділянку серія ЯК №459138 (а.с.29). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звернувся із клопотанням до [PERSON] міської ради про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0957 га по вул. Словянській,1 у місті Чернігові для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.10). На замовлення [PERSON] виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.12). Позивач, як підставу для задоволення позову, зазначає, що [PERSON] міською радою рішення про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою не приймалося, при цьому посилається на ст..123 ЗК України, крім того, технічна документація [PERSON] не погоджувалась органом охорони культурної спадщини, а земельна ділянка знаходиться на території земель історико-культурного призначення. У відповідності до ст.ст.14, 19 Конституції України право власності на землю громадянами набувається виключно відповідно до закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 116 ЗК України (в редакції від 04 червня 2004 року, що діяла на час прийняття оспорюваного рішення ради), громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У відповідності до положень ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Проте, суд вважає доводи представників позивача щодо порушення вимог ст..123 ЗК України при прийнятті оскаржуваного рішення необґрунтованими, оскільки норми ст..123 ЗК України регулюють порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, до відповідача [PERSON], у відповідності до положень ч.2 ст.120 ЗК України, перейшло право користування. Крім того, порядок видачі державних актів на право власності на земельні ділянки, на час виникнення спірних правовідносин, регулювався Наказом №45 Держкомзему України від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання\~державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі». Відповідно до положень зазначеної інструкції не передбачається надання місцевого радою дозволу на розроблення документації із землеустрою. Згідно ст. 84 Земельного кодексу України, в редакція на час прийняття оскаржуваного рішення, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під історико-культурними обєктами. Як вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка у м. Чернігові по вул. Словянській, буд.1 у місті Чернігові, розташована на території пам'ятки археології місцевого значення ІІІ-V, ХІ-ХІІІ ст. поселення «Гора», в охоронній археологічній зоні № 2, взята під державну охорону і облік, паспортизована (а.с.31-34). Вказана територія є обєктом культурної спадщини в розумінні ст.1 Закону України Про охорону культурної спадщини і належить до земель державної власності в розумінні ч.4 ст.84 Земельного Кодексу України. Посилання представників відповідачів на те, що межі зазначеної памятки не визначені в натурі не спростовує незаконності рішення [PERSON] міської ради та видачі державного акту, оскільки саме до повноважень органів охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить визначення меж територій пам'яток місцевого значення та затвердження їхніх зон охорони (ст.6 Закону України "Про охорону культурної спадщини"). Крім того, як убачається з наданих документів, віднесення території, де знаходиться спірна ділянка, до охоронної археологічної зони, було зроблено ще рішенням виконавчого комітету [PERSON] обласної ради народних депутатів від 17.11.1980 року № 551, коли діяв Закон УРСР „Про охорону і використання памяток історії та культури. У відповідності до п.10 ст.6 та ч.3 ст.37 Закону України Про охорону культурної спадщини від 08.06.2000 року із наступними змінами доповненнями, в редакції яка діє як на даний час, так і на час постановлення оскаржуваного рішення [PERSON] міської ради, надання земельних ділянок здійснюється за погодженням відповідних органів охорони культурної спадщини. Як вбачається із матеріалів справи (а.с.30), документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок [PERSON] не видавався. Тобто, доведеним є той факт, що спірна земельна ділянка, знаходиться в межах археологічної пам'ятки місцевого значення, а тому повинна була бути погоджена документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини. Таким чином, п.1.25 рішення [PERSON] міської ради від 27.10.2011 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0957 га по вул. Словянська, 1 у м. Чернігові для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд суперечать чинному законодавству. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що прокурор не зазначив в інтересах якого органу звернувся із позовом, а тому є неналежним позивачем, суд вважає необґрунтованими і такими, що не відповідають приписам ч.2 ст.45 ЦПК України, згідно якої прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Отже, перший заступник прокурора Чернігівської області звернувся до суду з даним позовом у відповідності до вимог ст. 45 ЦПК України. При цьому, також слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України, [PERSON] міська рада діяла як субєкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на той час законодавства. [PERSON]., як правонабувач, не мав і не міг мати можливості перевірити правильність рішень [PERSON] міської ради щодо реалізації нею наданої законодавством компетенції. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» суд акцентує увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції. Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон. Таким чином, відповідач [PERSON], який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинен нести відповідальність за помилки допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки. Однак, відмовляючи у позові, суд враховує, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна даність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою, до винесення ним рішення. Згідно з п. 7 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» Генеральний прокурор України відповідно до законів України видає обов'язкові для всіх органів прокуратури накази, розпорядження, затверджує положення та інструкції. Відповідно до п.п.2, 10 наказу Генерального прокурора України «Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України» від 12 квітня 2011 року N 3гн (чинного на час прийняття міською радою оспорюваного рішення) правозахисну діяльність організовувати та здійснювати шляхом нагляду за додержанням і застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та відомствами, іншими центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами. Періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів. В судовому засіданні встановлено, що оскаржуване рішення [PERSON] міської ради прийнято 27.10.2011 року. З витягу зі списку запрошених на пленарне засідання 14 сесії 6 скликання вбачається, що на ньому був присутній прокурор м. Чернігова [PERSON] (а.с.64). Враховуючи зазначені приписи законодавства, суд дійшов висновку, що прокурор мав дізнатись про порушення закону під час ухвалення [PERSON] міською радою 27.10.2011 року оспорюваного рішення, а тому строк позовної давності на час звернення до суду з даним позовом сплив. З матеріалів справи вбачається, що позивачем подано позов до суду 29 січня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] міської ради та представник відповідача [PERSON] в запереченнях, наданих до суду, просили застосувати строк позовної давності (а.с.59-63, 83-84). Представниками позивача не надано суду доказів наявності поважних причин пропуску такого строку позовної давності, тому суд вважає, що строк позовної давності пропущено без поважних причин і відсутні підстави для його поновлення. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представників позивача на лист Науково-дослідного та проектного інституту землеустрою від 17.12.2014 року (а.с.38-39) та лист Департаменту культури і туризму, національностей та релігій [PERSON] обласної державної адміністрації від 03.12.2014 року (а.с.30), як на підтвердження відсутності пропуску строку позовної давності, оскільки такі листи не спростовують того, що прокурор мав бути ознайомленим з оспорюваними рішеннями ради, як того вимагав наказ Генерального прокурора України. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed