Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Так, відповідно до позовної заяви сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 16.09.1995 року. Від шлюбу неповнолітній дітей не мають. Позивачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись на те, що фактичне подружнє життя між сторонами припинене з 2018 року. Неможливість спільного проживання викликана протилежними поглядами на шлюб та сімейне життя. 22.01.2019 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено головуючою суддею Величко Т.О. 28.01.2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та справу призначено у підготовче судове засідання. 03.12.2019 року ухвалою суду закрите підготовче проадження у справі, справу призначено до судового розгляду та відмовлено у прийнятті зустрічного позову відповідача про поділ спільного майна подружжя. Ппозивачка та її представни в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач та його представник у судове засідання не з"явились, про судові засідання були повідомлені належним чином, належних доказів на підтвердження відсутності не надали, а тому суд вбачає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами по справі 16.09.1995 року укладено шлюб у відділі реєстрації актів громадянсьного стану Шевченківського районну м.Києва, актовий запис 886 (а.с.4). Від даного шлюбу у сторін неповнолітній дітей не має. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що причини, що спонукали сторони на розірвання шлюбу є обґрунтованими, оскільки судом достовірно встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження сім"ї не можливе, сторни на протязі довгого часу не ведуть спільно господарство, бюджет окремий, сторони не підтримують шлюбних стосунків, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved