Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Київстар", в якому просив поновити його на посаді інженера з технічної експлуатації приміщень сектору обслуговування експлуатації приміщень відділу обслуговування офісів адміністративного департаменту в ПрАТ «Київстар»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток у розмірі 9 580,00 грн. за час вимушеного прогулу за період з 03.09.2016 року до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду у розмірі 19 160, 00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 04 вересня 2012 року на підставі трудового договору працював інженером з технічної експлуатації приміщень сектору обслуговування експлуатації приміщень відділу обслуговування офісів адміністративного департаменту в ПрАТ «Київстар». 27 серпня 2013 року позивачем була написана заява з проханням продовжити строк дії трудового договору до 03.09.2016 року. 01 вересня 2016 року у відділі кадрів позивача попередили про закінчення строку дії трудового договору та запропоновано подати заяву про його припинення за угодою сторін з 02.09.2016 року, щоб в подальшому зміг встати на облік у центрі зайнятості. У позивача не було бажання звільнятись з займаної посади, оскільки в нього дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а також двоє неповнолітніх дітей. Проте його було введено в оману, про що він зазначив на копії наказу №2103 про припинення трудового договору (контракту), та звільнено з посади, яку обіймав. Позивач зазначив, що його було звільнено 02 вересня 2016 року, відповідно строк, що сплив із 03 вересня 2016 року і до дня поновлення на роботі, становить його вимушений прогул, в зв'язку з чим просив стягнути на його користь середній заробіток. Крім того вважає, що його звільнено незаконно, з порушенням його прав на укладання безстрокового трудового договору, що спричинили йому також моральні страждання, які полягали в тому, що він як батько та годувальних своєї сім»ї позбавлений єдиного джерела доходу, втрата роботи порушила звичний уклад життя та спокій у сім»ї. В зв'язку з викладеним звернувся до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне. 01.09.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення його із займаної посади за угодою сторін з 02.09.2016 року з виплатою трьох посадових окладів. В зв'язку з чим, дійшовши взаємної згоди, 01.09.2016 року уклали Додаткову угоду №1 до Трудового договору №3213, якою вирішили припинити дію даного Трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за взаємною угодою сторін 02.09.2016 року. Відповідно до умов Додаткової угоди №1 від 01.09.2016 року, відповідач зобов'язався виплатити позивачу індивідуальну премію у сумі 28 740,00 грн., а також суму заробітної плати за відпрацьований період вересень 2016 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 20 календарних днів. Таким чином, 02.09.2016 року відповідачем було видано Наказ №2103-ос про припинення Трудового договору №3213 та було здійснено розрахунок з позивачем, перерахувавши на його картковий банківський рахунок грошову суму 29 766,09 грн. Представником відповідача було зазначено, що припинення трудових правовідносин між [PERSON] та ПрАТ «Київстар» відбулось у відповідності до домовленості сторін в порядку та спосіб встановлений пунктом 1 статті 36 КЗпП України, що у своїй сукупності визначає протиправність вимог позивача в частині його поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди представник відповідача також просив відмовити, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та обґрунтування розміру компенсації моральної шкоди. Позивачем не зазначено, в чому полягає вина відповідача, якими неправомірними діями чи бездіяльністю останнього заподіяна позивачу шкода, з яких міркувань виходив при визначенні розміру її відшкодування. З урахуванням наведеного просив відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 04 вересня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Київстар» та [PERSON] було укладено Трудовий договір №3213, за умовами якого Працівник приймається Товариством на роботу в сектор обслуговування інженерних систем відділу обслуговування офісів адміністративного департаменту на посаду інженера з технічної експлуатації приміщень. (п. 1.1. цього Договору). Відповідно до п. 1.2. цього Договору, Працівник зобов'язується належним чином виконувати покладені на нього трудові обов'язки з дотримання затверджений Товариством правил внутрішнього трудового розпорядку, а Товариство зобов'язується виплачувати Працівникові заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для належного виконання ним трудових обов'язків, відповідно до цього Договору та чинного законодавства України. Пунктом 1.3. Договору передбачено, що даний договір є строковим трудовим договором, що укладається на строк 1 (один) рік, з 04 вересня 2012 року по 03 вересня 2013 року (включно). Всі зміни та доповнення до Договору оформлюються Сторонами в вигляді додаткових угод, які укладаються в письмовій формі та є невід'ємними частинами цього Договору. (п. 9.3. Договору). Відповідно до п. 10.1 Договору, цей Договір набирає чинності з дати його підписання та діє протягом строку, що передбачений у п. 1.3. цього Договору. Після закінчення строку дії цього Договору, Сторони мають право, за взаємною згодою, продовжити дію Договору або укласти новий трудовий договір, на умовах, що будуть визначенні Сторонами. Наказом №1016-к від 04.09.2012 року [PERSON] прийнято на роботу з 04.09.2012р. до 03.09.2013р. за умовами строкового трудового договору. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 27.08.2013 року про продовження дії Трудового договору, Наказом ПрАТ «Київстар» №338-ос від 27.08.2013 року позивачу продовжено строк дії Трудового договору від 04.09.2012 року до 03 вересня 2016 року включно. З доданих документів вбачається, що Наказом №3114-ос від 28 листопада 2014 року внесено зміни до організаційно-кадрової структури фінансової дирекції ПрАТ «Київстар», відповідно до якого з 01.12.2014 року внести зміни до організаційно-кадрової структури та штатного розпису фінансової дирекції Компанії, з метою посилення операційної ефективності фінансової дирекції ПрАТ «Київстар» . Відповідно до п. 1.15. цього Наказу, змінено [PERSON], інженеру з технічної експлуатації приміщень сектору адміністративно-господарських питань (м. Київ, м. Дніпропетровськ, м. Харків) відділу обслуговування офісів, найменування посади на інженер з технічної експлуатації приміщень/ м. Київ, ввести цю посаду в відділ проектів та експлуатації нерухомості та підпорядкувати безпосередньо регіональному менеджеру х обслуговування об'єктів нерухомості / Центр. З відповідним Наказом від 28.11.2014 року [PERSON] був ознайомлений. З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2016 року позивач звернувся до ПрАТ «Київстар» із заявою про звільнення із займаної посади за угодою сторін. В зв'язку з чим, 01.09.2016 року була укладено Додаткова угода №1 до Трудового договору №3213 від 04.09.2012 року, відповідно до якої сторони дійшли взаємної згоди припинити дію Трудового договору №3213 на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України, за угодою Сторін, 02 вересня 2016 року (п. 1 цієї угоди). Зі змісту даної угоди вбачається, що працівник в строк не пізніше як до 02 вересня 2016 року зобов'язується передати ввірені йому товарно-матеріальні цінності та документи, що належать Підприємству, визначеній Підприємством особі, а Підприємство зобов'язується сплатити Працівникові в строк не пізніше як до 02 вересня 2016 року всю суму заробітної плати за відпрацьований період вересня 2016 року, включаючи компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 20 календарних днів, та індивідуальну премію при звільненні, в якості вихідної допомоги у розмірі 28 740,00 грн. (пп. 2-4 цієї угоди). Відповідно до п. 9 угоди, ця Додаткова угода є невід'ємною частиною Трудового договору №3213 від 04.09.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, зі змістом Додаткової угоди позивач був ознайомлений під підпис, будь якої незгоди, заперечень, претензій з предмету трудових правовідносин, які виходили з цієї угоди не повідомив. Посилання позивача про неналежність йому підпису у цій угоді та не ознайомленість із нею необґрунтовано жодними доказами, зважаючи на існування акту про відмову від підпису позивача в оригіналі наказу про звільнення і отримання трудової книжки. Крім того, сам позивач в судовому засіданні підтвердив факт підписання ним заяви про звільнення від 01.09.2016р. за згодою сторін, отримавши кошти розрахунку при звільненні і використавши їх на власний розсуд. Таким чином, ПрАТ «Київстар» видано Наказ №2103-ос про припинення трудового договору (контракту), згідно якого 02.09.2016 року [PERSON], інженера з технічної експлуатації приміщень/ м. Київ звільнено за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі Додаткової угоди №1 до Трудового Договору №3213 від 04.09.2012р. Начальником відділу кадрів [PERSON], старший інспектор з кадрів відділу кадрів [PERSON], старший інспектор з кадрів відділу кадрів [PERSON], інспектор з кадрів [PERSON] був складений та підписаний Акт від 02.09.2016 про відмову [PERSON] розписатись в наказі про звільнення за угодою сторін №2103-ос від 02.09.2016 року про ознайомлення, в особовій карточці П2 та в книзі «Обліку руху трудових книжок» за отримання трудової книжки. Пунктом 1 ч.1 ст. 36 КЗпП передбачено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Виходячи з наведених положень ст. 38 КЗпП України, у разі звільнення з роботи працівника за власним бажанням, працівник зобов'язаний подати власнику відповідну заяву, попередивши про це власника за два тижні. Положеннями ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки судом встановлено, що позивач був звільнений з роботи на підставі поданої ним 02.09.2016 року заяви про звільнення за власним бажанням, яку він не відкликав та будучи здатним повною мірою усвідомлювати й керувати своїми діями, здійснив свідомі дії, вмотивовані і відповідні поставленої мети, а тому суд вважає звільнення [PERSON] з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП є правомірним, в зв'язку з чим підстав для поновлення позивача на роботі не вбачається. Крім того,суд не приймає посилання [PERSON] на ту обставину, що відповідачем було порушено переважне право позивача на залишення на роботі, оскільки підставою для звільнення є заява про звільнення за угодою сторін, а доказів написання заяви під тиском, суду надано не було. Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні з роботи та не надано доказів порушення його трудових прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Підстав для застосування строків позовної давності не вбачається, оскільки суд відмовив у позові по суті позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed