Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

18.04.2018 позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] подав до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просить стягнути з [PERSON] в його користь 24 645 євро, 50 085 доларів США та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.03.2007 позивач [PERSON] видав відповідачу [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність, на підставі якої уповноважив відповідача проводити, вказані в довіреності банківські операції щодо його грошових коштів. Користуючись вказаною довіреністю, [PERSON] протягом 2007-2008 років, без відома позивача, зняв з його поточних рахунків, відкритих в ОТП-Банку, грошові кошти, а саме, 24 645 євро, 50 085 доларів США. Жодних коштів, які були зняті з рахунків, відповідач не повернув. Окрім цього, про зняття таких коштів позивачу не було відомо, відповідач про це не повідомляв ні усно, ні письмово. Про факти зняття коштів дізнався у вересні 2008 року, коли прибув до ОТП-Банку і йому повідомили, що всі перелічені поточні рахунки пусті, а кошти зняв [PERSON] на підставі довіреності. У вересні 2008 року звернувся в правоохоронні органи із відповідною заявою про злочин. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 23.08.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст.190 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних злочинів. Виходячи з того, що між сторонами існували цивільно-правові відносини, які виникли на підставі договору доручення, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний йому повернути зняті з його рахунків кошти. Ухвалою суду від 19.11.2019 відкрито провадження в справі. 27.12.2019 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить застосувати у спорі позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Згідно з протоколом повторного авторозподілу справи між суддями від 30.07.2020 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 26.08.2020 справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 09.10.2020 відповідач [PERSON] подав до суду письмові пояснення по суті справи. 13.10.2020 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності у справі. Ухвалою суду від 03.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.08.2021 представник позивача подав додаткові пояснення. У судове засідання позивач не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. Представник позивача [PERSON] , який бере участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві доводи та підстави. Зазначив, що між сторонами було укладено усний договір доручення, який був оформлений довіреністю від 29.03.2007. Відповідач на підставі цієї довіреності знімав грошові кошти з рахунку позивача, однак такі не повернув. Якщо відповідач стверджує, що повертав такі кошти, то це повинно бути підтверджено документально, зокрема розписками, квитанціями тощо. Повернення грошових коштів не може бути підтверджено лише усно. Відповідач, в силу вимог ст. 1006 ЦК України мав обов`язок негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням договору доручення, а оскільки мали місце грошові відносини, то на підтвердження повернення коштів відповідач, як повірений, повинен був подати звіт та виправдні документи. Відповідач не виконав цих обов`язків, не довів повернення ним коштів, і цього не було встановлено і під час розгляду кримінальної справи, а тому такі підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача. 26.08.2021 представник позивача подав заяву про розгляд справи 26.08.2021 у його відсутність. У судовому засіданні відповідач та його представники, які брали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у заявах по суті. Зокрема, відповідач, заперечуючи позовні вимоги в повному обсязі, пояснив, що жодних зобов`язань перед позивачем в нього не було, між сторонами не було укладено договору доручення, а була видана довіреність від імені позивача на розпорядження його коштами. Факт повернення коштів був встановлений вироком у кримінальному провадженні. Просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Представники відповідача підтримали заперечення проти позову, викладені в заявах по суті. 26.08.2021 відповідач подав заяву про розгляд справи 26.08.2021 у його відсутність. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 29.03.2007 року громадянин Італійської Республіки [PERSON] на підставі довіреності, яка була посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А., уповноважив [PERSON] , [INFO] , розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень. На підставі цієї довіреності, відповідач [PERSON] , як повірений, протягом 2007-2008 років зняв з поточного рахунку [PERSON] № [NUMBER] (EUR), відкритому в "ОТП-Банк" у м.Львів, наступні суми грошових коштів: 17.05.2007 - 1500 Євро, квитанція №37; 18.05.2007 - 2300 Євро, квитанція №25; 27.07.2007 - 45 Євро, квитанція 35; 06.09.2007 - 0000 Євро, квитанція №19; 18.09.2007 - 4900 Євро, квитанція № 25; 08.11.2007 - 2000 Євро, квитанція №39; 15.11.2007 - 5000 Євро, квитанція №22; 19.11.2007 - 5900 Євро, квитанція №8, а всього разом 24 645 Євро. Також, на підставі вказаної вище довіреності, відповідач [PERSON] , як повірений, 03.05.2007 зняв з поточного рахунку [PERSON] № [NUMBER] (USD), відкритому в ОТП-Банк такі кошти: 30.03.2007 - 6000 доларів США, квитанція №3; 02.04.2007 - 3000 доларів США, квитанція №26, 02.04.2007 - 3000 доларів США, квитанція №4, 05.04.2007 - 3000 доларів США, квитанція №12, 12.04.2007 - 200 доларів США, квитанція №14, 07.05.2007 - 3000 доларів США, квитанція №10, 08.05.2007 - 6000 доларів США, квитанція №25, 27.07.2007 - 85 доларів США, квитанція №36, 13.12.2007 - 13300 доларів США, квитанція №15, 19.12.2007 - 10000 доларів США, квитанція №35, 30.01.2008 - 2500 доларів США, квитанція №35, а всього разом 50 085 доларів США. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23.08.2016 (кримінальна справа № [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 КК України, ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів, та виправдано. Провадження у справі закрито. Цивільний позов [PERSON] залишено без розгляду. Вирок Франківського районного суду м. Львова від 23.08.2016 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 залишено без змін ухвалою Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.12.2018. Позивач покликаючись на ст. 1006 ЦК України просить стягнути з відповідача кошти, які були одержані та не передані позивачу у зв`язку з виконанням договору доручення, що в свою чергу заперечує відповідач. Вирішуючи спір, суд виходить з наступних мотивів та положень закону. Так, за змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Особа вправі вчиняти правочини самостійно або через представника. Так, згідно з положеннями ч. 1 та 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Однією з підстав, що породжують відносини представництва є договір доручення, правове регулювання якого визначено Главою 68 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України). Водночас, договір доручення і довіреність, видана на його виконання, можуть мати різну форму. Так, закон не визначає обов`язкової письмової форми для укладення договору доручення, а відтак форма договору доручення може бути як усною, так і письмовою, однак довіреність, в будь-якому випадку, укладається у письмовій формі (ч. 3 ст. 244 ЦК). З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя. Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення, у випадку укладення його в письмовій формі, - довірителем і повіреним. Довіреність може слугувати підтвердженням того, що між повіреним та довірителем укладено усний договір доручення, однак наявність довіреності не є беззаперечним свідченням того, що представництво виникло саме на підставі договору доручення, а відтак під час вирішення спору необхідно з`ясувати характер спірних правовідносин та правову природу правовідносин представництва, які виникли між сторонами. У ході судового розгляду справи суд встановив, що 29.03.2007 позивач видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив відповідача розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. У довіреності зазначено, що така видана довірителем на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до ст. 1000-1009 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача вказав, що письмового договору доручення між сторонами укладено не було, однак, у даному випадку, довіреність була видана саме на підставі цього договору і такий, власне, був посвідчений виданою довіреністю. Відповідач та його представники заперечили такі доводи, оскільки договору доручення укладено між сторонами не було, позивач видав довіреність, якою не було визначено жодних обов`язків для відповідача. Отже, суд встановив, що між сторонами на час виникнення спірних правовідносин не було укладено письмового договору доручення. Водночас, з урахуванням того, що законом не визначено форми укладення договору доручення, тому такий може бути укладений як в усній, так і письмовій формі, з наступною видачею довіреністю, що як визначає закон є обов`язковим. Перевіривши доводи та заперечення сторін в частині характеру правовідносин, які виникли між сторонами на момент видачі довіреності, суд встановив наступне. Договір доручення, виходячи з його правового визначення, закріпленого в ст. 1000 ЦК України, є, окрім іншого, консенсуальним та двостороннім. Тобто, це договір, який вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторін за всіма істотними умовами договору та договір, за яким права та обов`язки виникають в обох сторін. Стаття 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України встановлюється, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Укладення договору, зокрема і договору доручення, виходячи з загальних положень ЦК України про договори, також передбачає наявність певної мети, для досягнення якої сторони договору погоджуються на виникнення між ними взаємних прав та обов`язків. Відповідач заперечив факт укладення між ним та позивачем договору доручення, зокрема в усній формі. У свою чергу, позивачем та його представником не доведено зворотнього, в матеріалах справи відсутні докази укладення такого договору в усній формі, не надано доказів, що між сторонами існували договірні відносини, були погоджені істотні умови договору доручення, не зазначено для якої мети укладався такий договір, який у свою чергу, як двосторонній договір, передбачає виникнення взаємних прав та обов`язків для його сторін. Зазначення в довіреності від 29.03.2007 про те, що така видана на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до ст. 1000-1009 ЦК України, не є беззаперечною підставною вважати, що дійсно між сторонами мав місце факт укладення такого договору, і як наслідок, в сторін виникли взаємні права та обов`язки, враховуючи односторонню природу довіреності, видача і зміст якої жодним чином не залежать від волі зазначеного в ній повіреного. Окрім цього, що договір доручення є фідуціарним правочином, тобто таким, що ґрунтується на особливих довірчих відносинах сторін, доказів чого суду також надано не було. Відтак, позивачем не доведено, що між сторонами було досягнуто згоди щодо мети, предмета договору доручення, його істотних умов, не встановлено, що відповідача було уповноважено на створення реальних правових наслідків - виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків позивача, як довірителя. Водночас, сама лише довіреність від 29.03.2007, виходячи з її змісту, не є підтвердженням досягнення такої згоди та відповідно укладенням договору доручення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, з наведеної норми видно, що в процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який необхідно розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Водночас, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою принципу jura novit curia («суд знає закони»), який діє у процесуальному законодавстві. З урахуванням наведеного суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. У договорі доручення повинні бути зазначені конкретні юридичні дії, які повірений зобов`язаний вчинити. За наявності договору доручення, а особливо укладеного в усній формі, у довіреності необхідно вказати, які конкретні дії повинен вчинити повірений, тобто визначити обсяг його обов`язків та повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність, є актом, функцією якого є представництво, а договір доручення передбачає зобов`язання, яке встановлюється таким договором, метою якого є виконання певних дій повіреним на користь та коштом довірителя. Як видно зі змісту довіреності від 29.03.2007 (Т. 1 а.с.85), [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень. Отже, згідно з довіреністю позивача від 29.03.2007 відповідач отримав право розпоряджатися особистими рахунками, відкритими на ім`я позивача. Водночас, довіреністю від 29.03.2007 не визначено жодних обов`язків для відповідача, а навпаки, його лише уповноважено розпоряджатися усіма відкритими на ім`я позивача рахунками у будь-якому банку на території України. Тобто, за змістом довіреності, позивач уповноважив відповідача (надав право) на здійснення певних юридичних дій без покладення на нього будь-яких обов`язків. Цією довіреністю встановлено свободу розсуду повіреного і не визначено обов`язку вчинити конкретні дії. З пояснень учасників судового розгляду, наданих в судовому засіданні, поясненнях, викладених у заявах по суті, які знаходяться в матеріалах цивільної справи, суд встановив, що відповідач не заперечив той факт, що на підставі довіреності від 29.03.2007 він протягом 2007-2008 років здійснював зняття грошових коштів, належних позивачу з рахунків [NUMBER] (USD), (EUR), відкритих в ОТП-Банк у м. Львові, що в свою чергу підтверджується копіями заяв на видачу готівки, копіями виписок про рух коштів на банківських рахунках (Т. 1 а.с. 86-113). У вказаних банківських документах зазначено, що операції не пов`язані зі здійсненням підприємницької та інвестиційної діяльності. Отже, виходячи зі змісту довіреності, визначених у ній правомочностей, які позивач надав відповідачеві, суд встановив, що відповідач діяв виключно в межах наданих йому повноважень згідно з довіреністю від 29.03.2007 до відкликання такої 13.09.2008. Позивач, у свою чергу, не був позбавлений можливості контролювати рух коштів по своїх рахунках, отримувати такі відомості, зокрема в банківській установі, вимагати звіту від відповідача. Суд погоджується з доводами представника позивача, викладеними в додаткових поясненнях від 19.08.2021 про те, що представник повинен діяти в інтересах повіреного, і за встановлених обставин справи, враховуючи правову природу довіреності, її зміст, визначений обсяг прав повіреного, характер представницьких правовідносин, які виникли між сторонами, суд не встановив, а позивач не довів, що відповідач діяв всупереч інтересів повіреного чи вийшов за межі повноважень (прав), які були визначені довіреністю від 29.03.2007. Позивач уповноважив відповідача розпоряджатись усіма відкритими на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України, тобто надав право відповідачу самостійно, на власний розсуд, визначати як реалізовувати надану йому правомочність, з якою метою та в який спосіб. Щодо аргументу представника позивача, що відсутність в довіреності умови щодо повернення коштів довірителеві не звільняє повіреного від обов`язку, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України, то суд такий відхиляє, оскільки за дійсних обставин у цій справі не встановлено укладення між сторонами договору дарування. Щодо тверджень відповідача про те, що факт повернення ним коштів позивачу було підтверджено показаннями свідків, які були допитані у кримінальному провадженні (кримінальна справа № 465/4009/14-к) і, що відображено у вироку Франківського районного суду Львівської області від 23.08.2016, то суд зазначає, що в силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України відсутня преюдиція вироку суду в кримінальному провадженні, яка б давала підстави для звільнення від доказування обставин у цій цивільній справі. Водночас про допит свідків у ході судового розгляду цієї цивільної справи сторони, їх представники не клопотали. Отже, за встановлених конкретних обставин цієї справи, дійсного характеру правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, суд дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце правовідносини представництва, однак таке не виникло з договору доручення, довіреність від 29.03.2007 не відповідає вимогам ст. 1000, 1003, 1006 ЦК України, а отже до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.1000-1006 ЦК України, на які покликається позивач. Інші аргументи сторони позивача також не вказують на достатність підстав для задоволення позову, а тому суд їх відхиляє. Відтак, дослідивши всі обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів укладення сторонами договору доручення, довіреність від 29.03.2007 не містить обов`язку відповідача, як повіреного, передавати грошові кошти, звітувати та надавати підтверджуючі документи про це на вимогу довірителя, натомість його лише уповноважено (надано право) розпоряджатися усіма відкритими на ім`я довірителя рахунками у будь-якому банку на території України без покладення на нього будь-яких обов`язків, у зв`язку з чим не можна вважати, що діями або бездіяльністю відповідача були порушені права та інтереси позивача. Разом із тим, під час розгляду справи відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, яку мотивував тим, що позивач 14.10.2010 подав цивільний позов в рамках кримінального провадження. Знаючи про події 2007-2008 років, позивач знову звернувся до суду в порядку цивільного судочинства лише в лютому 2018, а отже пропустив строк звернення до суду. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, про що зазначено в ч. 4 ст. 267 ЦК України. Як наведено у правовому висновку Верховного Суду України в постанові від 11.10.2017 у справі № 6-1674цс17 позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Отже, з наведеного можна зробити висновок, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду. Беручи до уваги те, що в ході розгляду справи не було встановлено, що права позивача були порушені, тому у цій справі суд має відмовити у задоволенні позову саме за безпідставністю заявлених позовних вимог, а не через сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Outcome: dismissed