Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною та зобов'язання відповідача до спростування поширеної недостовірної негативної інформації - відомостей, що не відповідають дійсності, порочать честь та гідність та порушують право на недоторканість ділової репутації позивача, шляхом виступу на телевізійному каналі Рівненської обласної державної телерадіокомпанії у передачі «Перехрестя правди» або в іншому сюжеті аналогічного формату за змістом та аудиторією. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 15.07.2014 року на каналі РТБ Рівненської обласної державної телерадіокомпанії вийшла в ефір телевізійна передача «Перехрестя Правди», в основі сюжету якої була діяльність Рівненської Митниці Міндоходів. Також, позивач вказує, що в сюжет було включено зустріч в.о. начальника Рівненської Митниці Міндоходів Андрейківа А.І. з підприємцями та представниками громадськості, під час якої директор приватного підприємства «Віліс» [PERSON] зазначив, що у 2013 році його фірма закупила нове обладнання та щоб зменшити митну вартість цього обладнання [PERSON] написав на папері 35000 доларів США. При цьому гр. [PERSON] використовував жестикуляцію, яка усталено означає, що йдеться про вимагання незаконної винагороди (хабара) - в даному разі - за зменшення митної вартості товару службовою особою Рівненської Митниці Міндоходів [PERSON]. Вказуючи, що із відповідачем ні в 2013, ні в попередні роки особисто ніколи не зустрічався, не мав ніяких, в тому числі ділових стосунків. Відповідач до Рівненської Митниці Міндоходів в 2013 році не звертався, не міг потрапити до нього кабінет. Вищезазначені відомості вважає не чим іншим, як безпідставним умисним поширенням у відношенні до нього завідомо недостовірної, негативної інформації, яка порушує його право на повагу до честі гідності та право на недоторканість ділової репутації, які можуть вплинути на його працевлаштування на державну службу чи правоохоронні органи. Письмових заперечень відповідача суду не надано. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю за підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши письмові докази, що надані у справі, в тому числі показання свідка [PERSON], та електронне відтворення телевізійної передачі «Перехрестя правди» від 15.07.2014 року на електронному носії «Тошиба» №0823 ВА 0117 К2FMN, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи, при цьому, із такого. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Встановлено, що 15.07.2014 року на каналі РТБ Рівненської обласної державної телерадіокомпанії вийшла в ефір телевізійна передача «Перехрестя Правди», запис якої було переглянуто судом. Дослідженням змісту передачі та виступів під час такої підприємців Рівненщини встановлено, що Програма містила в собі судження щодо діяльності Рівненської Митниці Міндоходів. Так, в даному сюжеті міститься виступ директора приватного підприємства «ВІЛІС» [PERSON], який зазначав, що у 2013 році його фірма закупила нове обладнання для виготовлення макаронних виробів, яке він змушений був розмитнювати на Волині, тому що такі як [PERSON] пишуть на папері 35 тис. дол. США для того, щоб зменшити митну вартість. При дослідженні сюжету не вбачається зазначене позовною заявою твердження про те, що [PERSON] вказує, що під час зазначеного виступу гр. [PERSON] використовував жестикуляцію, яка усталено означає, що йдеться про вимагання незаконної винагороди (хабара) - в даному разі - за зменшення митної вартості товару службовою особою Рівненської Митниці Міндоходів [PERSON]. Відповідно до положення ч. 1 ст. 34 Конституції України та ч. 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, за кожною людиною закріплено право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, право вільно збирати, використовувати і поширювати інформацію. У відповідності до ст. 28 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Статтею 269 ЦК України визначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Види особистих немайнових прав, перелік яких не є вичерпним, визначений статтею 270 ЦК України. Одними із таких прав є право на повагу до гідності та честі особи та право на недоторканість ділової репутації. За приписами ст. 32 Конституції України кожному гарантує судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року (надалі - Постанова № 1), визначено, що статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У відповідності з ч. 3 ст. 277 ЦК України, вважається, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. За приписами п. 19 Постанови № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію"( 2657 12), якою передбачені підстави звільнення від відповідальності, визначається, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів /вживання гіпербол, алегорій, сатири/. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. При цьому, згідно п. 5 Постанови № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У поданій позовній заяві позивач вказав, що з відповідачем ні у 2013 році, ні у попередні роки особисто не зустрічався та не мав ніяких стосунків. В судовому засіданні відповідач вказане підтвердив та пояснив, що ні особистих, ні ділових стосунків із [PERSON] не мав. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду підтвердив, що, внаслідок неналежної організзації роботи Рівненської митниці Міндоходів та непридатних для нього пропозицій посадових осіб митниці, він, як підприємець Рівненщини, що особисто щоденно займався розмитненням вантажів своєї фірми, також численні підприємці Рівненщини, в тому числі директор приватного підприємства «Віліс» [PERSON], в період роботи заступника начальника Рівненської митниці Боровського ВА.М. в 2013 році вимушено змінили та пішли на обслуговування Волинської митниці, розміщеної за 200 км. від підприємства, внаслідок чого терпіли певні незручності. Пізніше зі зміною керівництва Рівненської митниці в 2014 році підприємці повернулись на обслуговування Рівненської митниці. Щодо змісту виступу відповідача на телепередачі «Перехрестя Правди» в липні 2014 року йому невідомо. Дослідженими судом наданими відповідачем коопіями вантажно-митних декларацій за 2013-2014 роки, заявками на перевезення вантажу в міжнародному сполученні ПП «Віліс», копією ВМД та листом підприємства Чеської Республіки на ім»я директора [PERSON] за жовтень 2009 року, які не спростовані позивачем, підтверджується конфлікт інтересів відповідача, як підприємця, із Рівненскою митницею в 2009 році, обслуговування підприємця Волинською митницею із серпня 2013 року та Рівненською митницею Міндоходіві вже із липеня 2014 року. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак, на підставі досліджених належних доказів встановлено, що висловлювання відповідавча, що стали предметом паозову, не містять фактичних даних, а також висловлювання відповідача, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання відповідачем алегорії, та вважається оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню. Оцінкою вищенаведених досліджених належних доказів, з урахуванням положень чинного законодавства та керівних роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.09 року, суд прийшов до висновку, що позивач не обґрунтував і належним чином не надав жодних доказів, що поширена інформація стосується його особи, тобто позивача, та поширення інформації тягне порушення його немайнового права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed