Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за несвоєчасне виконання вироку суду. Свій позов мотивує тим, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2011 року відповідача засуджено за ч.3 ст.190, ч.2 ст.364 КК України та задоволено його цивільний позов, яким стягнуто з [PERSON] в його користь 60000 грн. матеріальної шкоди, 27032, 76 грн. компенсації втрати частини доходів від заборгованих коштів з урахуванням величини приросту індексу споживчих цін та 2000 грн. моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2012 року вирок Червоноградського міського суду було змінено в частині обов'язків передбачених ст. 76 КК України, в решті частині вирок залишено без змін. Постановою Державного виконавця від 11.04.2013 року відкрито виконавче провадження № 37531276 про стягнення боргу. Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже є грошовим зобов'язанням. Розмір простроченого зобов'язання з 16 березня 2012 року становить 89 032, 76 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку 3% річних за період з 16.03.2012 року по 01.11.2016 року становить 12374, 00 грн., інфляційне збільшення боргу з 16.03.2012 року по 01.11.2016 року становить 85068, 68 грн. Відтак, просить стягнути з [PERSON] в його користь за несвоєчасне виконання вироку суму грошових коштів з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 85068, 68 грн., 3% річних від простроченої суми - 12374, 00 грн.. 20.06.2017 року представник позивача подав суду письмове клопотання про збільшення позовних та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 88 451,92 грн. та три відсотки річних в сумі 12798,43 грн.. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились. Представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити. Вказав, що відповідач несвоєчасно виконав рішення суду, що є грошовим зобов'язанням, тому просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що вважає його безпідставним. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача підтримав пояснення відповідача. 11.05.2017 року подав заперечення на позовну заяву. Вказав, що з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають. Такі виникають з актів цивільного законодавства, про що і зазначено у ст.11 ЦК України, оскільки рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Вважає, що позивач невірно застосував норму матеріального права, а отже не має права на стягнення сум, передбачених ст.625 ЦК України. Крім того, 12.05.2017 року представник позивача подав заяву про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення учасників, оцінивши зібрані матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Згідно зі ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пункт 3 ч.2 ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Судом встановлено, що що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2011 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.190 ч.3, ст.358 ч.2 КК України, та призначено кримінальне покарання. Також цим вироком задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на його користь 60000 грн. матеріальної шкоди, 27032,76 грн. компенсації втрати частини доходів від заборгованих коштів з урахуванням величини приросту індексу споживчих цін та 2000 грн. моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2012 року вирок Червоноградського міського суду було змінено в частині обов'язків передбачених ст.76 КК України та зазначено, що [PERSON] слід вважати позбавленим права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в громадських організаціях терміном на два роки, в решті частині вирок залишено без змін. Позивач вважає, що таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд вважає, що по цій справі існують підстави відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі №6 - 113цс14, оскільки в 2016 році Верховний Суд України свою правову позицію щодо застосування норми частини 2 ст.625 ЦК України до правовідносин по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, які виникли на підставі судового рішення, фактично змінив, хоча про це у відповідних постановах прямо не зазначено. Так, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-3019цс15, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст.625 ЦК України. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15, відповідно до ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При розгляді справ про передбачену ст.625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст.625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 2.03.2016 року у справі №6-2491цс15, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Вироком суду в даному випадку стягнуто грошові суми на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок деліктних (недоговірних) правовідносин. Вказане судове рішення перебуває на примусовому виконанні, а правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», тому підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли між сторонами по цій справі, відсутні.

Outcome: dismissed