Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відносно нього у перших числах (точна дата невідома) грудня 2011 року УБОЗ Миколаївської області було заведено незаконну оперативно-розшукову справу №201101161 та розпочато проведення незаконних оперативно-розшукових дій, які порушили його права, як людини та громадянина; 23 грудня 2011 року заступником генерального прокурора України [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 368 КК України за №49-3366 (№212/7180/12); 27 грудня 2011 року, він був підданий особистому обшуку, працівниками УБОЗ Миколаївської області, на території подвір'я Миколаївського районного суду Миколаївської області серед своїх колег та чисельних глядачів з застосуванням спеціального підрозділу УБОЗ «Сокіл»; 27 грудня 2011 року оперуповноважений УБОЗ Миколаївської області [PERSON] та 4-ри працівники УБОЗ ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В.) з 17 години 10 хвилин до 22 години проводили обшук квартири [ADDRESS], у якій позивач мешкає, в присутності його дружини та малолітнього сина; 27 грудня 2011 року органами досудового слідства був проведений незаконний обшук робочого кабінету №7 позивача, під час якого незаконно, у порушення вимог законодавства, було отримано копії цивільної справи №2-1089 на 16 арк.; з 10 години 27 грудня 2011 року до 03 години 28 грудня 2011 року органами досудового слідства позивач був позбавлений можливості спілкуватися з захисником, позбавлений можливості їсти та пити, позбавлений можливості повідомити свою дружину про те, де знаходиться, весь вказаний час, у порушення вимог діючого законодавства, він примусово утримувався під охороною в приміщенні УБОЗ в Миколаївській області, за адресою вул. Спаська, 12, місто Миколаїв, у 4й годині 28 грудня 2011 року оперативні працівники та органи досудового слідства дали можливість покинути приміщення УБОЗ, але відібрали усі особисті гроші, що виключило можливість викликати таксі, щоб вночі добратися до дому, який знаходиться у іншому районі міста Миколаїв; постановою слідчого в особливо важливих справах генеральної прокуратури України [PERSON] від 28 січня 2011 року обраний запобіжний засіб у вигляді підписки про невиїзд; під впливом тиску та погроз слідчий Кривов'яз Д.А. змусив позивача відмовитися від захисника про що виніс відповідну постанову про прийняття відмови від захисника від 28 січня 2011 року; 05 січня 2012 року позивача було викликано до генеральної прокуратури України, міста Київ, де було предявлено обвинувачення - постанова про притягнення у якості обвинуваченого від 05 січня 2012 року, протокол про предявлення обвинувачення від 05 січня 2012 року; 10 січня 2012 року постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України був накладений арешт на все майно позивача, рухоме та нерухоме - постанова від 10 січня 2012 року. 28 лютого 2012 року за поданням Генеральної прокуратури України рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України позивач був відсторонений від займаної посади судді Миколаївського районного суду Миколаївської області. Вказане підтверджено витягом з офіційного сайту http://vkksu.gov.ua/ua/news/visha-kvalifikatsiyna-komisiya-suddiv-ukraini-vidstoronila-4-suddiv-vid-zaymanoi-posadi/. 21 березня 2012 року органами досудового слідства проведено повторний незаконний обшук робочого кабінету позивача в приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області - протокол обшуку від 21.03.2012 р.. Вироком Суворовського районного суду міста Херсон від 19 січня 2015 року по справі №2120/7180/12 позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. з позбавленням права обіймати посади, повязані з виконанням функцій представника влади в судових та державних органах строком на 1 рік; за ч. 3 ст. 368 КК України виправдано за відсутністю події злочину. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року по справі №2120/7180/12 на вирок Суворовського районного суду міста Херсон від 19 січня 2015 року в частині визнання винним позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, скасовано, за відсутністю складу злочину, провадження в цієї частині закрито. Запобіжний захід відносно позивача у вигляді підписка про невиїзд також скасовано. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року по справі №5-2706км15 ухвала апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року по справі №2120/7180/12 залишена без змін. Посилаючись на зазначені обставини та на право на відшкодування шкоди, завданої на підставі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного захисту підписку про невиїзд, на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», [PERSON] просив відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 49042 грн. 65 коп. та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн. У мотивування моральної шкоди, позивач зазначив, що кримінальна справа була дуже важливою для нього, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, адже на протязі чотирьох років та трьох місяців (з 23 грудня 2011 року до 24 лютого 2016 року) перебував під слідством, весь цей час перебував на підписці про невиїзд, за злочини, яких він не скоював та не мав змоги вільно розпоряджатися своїм майном, адже воно було арештовано. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під слідством йому було завдано нестерпних душевних страждань, які зокрема виразилися у втраті сенсу продовжувати життя та думках про самогубство, руйнування життєвих планів та соціальних звязків, відриві від сім'ї на час чисельних поїздок в місто Київ для допитів, на час прийняття участі у судових засіданнях, негативному впливі на честь та гідність. Позивач є суддею, тобто публічною людиною, яка на собі відчула беззаконня та приниження своєї гідності, як людини, громадянина та представника судової влади держави Україна, який призначений на посаду по життєво. В результаті незаконного засудження за злочин він зазнав великих моральних страждань, зневірився в правоохоронних органах та судовій системі. У нього значно погіршився стан здоровя, зявилися соматичні захворювання. Під час постійних допитів у нього мали місце психічні розлади у вигляді істерії, а також загострення наявних хвороб. За час тривалого перебування під слідством порушилися його особисті та професійні звязки, він був позбавлений можливості будувати своє життя відповідно до своїх бажань та прав. Він весь час перебування під кримінальним переслідуванням, страждаючи та ніяковіючи від сорому за безпідставні звинувачення у скоєнні злочину, намагався привернути увагу суспільства на те, що він є чесною та порядною людиною, змушений був виправдуватися та доводити свою невинність. У судовому засіданні позивач змінив позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та прохав стягнути моральну шкоду в розмірі 800 000 грн. і матеріальну шкоду в розмірі 49042 грн. 65 коп., які підтримано ним та його представником з підстав викладених в позові. Представник Державної казначейської служби у судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутністю, заперечень проти позову не надав. Представник Генеральної прокуратури у судовому засідання заперечував проти задоволення позовних вимог, подав відзив по суті позовних вимог, у якому заперечував проти позову, з підстав його необґрунтованості, підтримавши раніше надані письмові заперечення, згідно яких прокуратура вважала взагалі недоведеним розмір моральної шкоди, а вимоги позивача такими, що не ґрунтуються на Законі. При цьому, Генеральна прокуратура у відзиві зазначила, що позивачем жодним чином не доведено, що внаслідок дій посадових осіб органів прокуратури йому завдано моральної шкоди, позивачем не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходив визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 1500 000 гривень та якими належними та допустимими доказами підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань саме органами прокуратури, недоведений факт завдання матеріальної шкоди. Представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області в судове засідання не зявився, надав відзив в якому зазначив, що Національна поліція не є правонаступником міліції, а тому не є належним відповідачем по справі. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так в судовому засіданні встановлено, що у перших числах (точна дата невідома) грудня 2011 року УБОЗ Миколаївської області було заведено відносно [PERSON] оперативно-розшукову справу №201101161 (аркуш 6-й том 1 кримінальної справи №212/7180/12) та розпочато проведення оперативно-розшукових дій, які порушили його права, як людини та громадянина. 23 грудня 2011 року заступником генерального прокурора України [PERSON] стосовно позивача було порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 368 КК України за №49-3366 (аркуш 1 та 2 том 1 кримінальної справи №212/7180/12). 27 грудня 2011 року, позивач був підданий особистому обшуку, працівниками УБОЗ Миколаївської області, на території подвір'я Миколаївського районного суду Миколаївської області. Вказане підтверджено протоколом особистого обшуку від 27.12.2011 р. (аркуш 63-64 том 1 кримінальної справи №212/7180/12). Під час обшуку у позивача оглядали руки з використанням люмінесцентної лампи, але свічення рук не було виявлено, робили змиви з рук, які теж нічого не дали. Працівники УБОЗ Миколаївської області провели обшук особистого автомобіля «Шевроле», знов нічого не виявивши, були вилучені особисті гроші 3 купюри номіналом 1 грн., 5 грн. та 500 грн. 27.12.2011 року працівниками УБОЗ Миколаївської області з 17 години 10 хвилин до 22 години проводили обшук квартири [ADDRESS], у якій позивач мешкає, в присутності його дружини та малолітнього сина. Вказане підтверджено протоколом обшуку від 27.12.2011 р. (аркуш 93-95 том 1 кримінальної справи №212/7180/12). Під час обшуку квартири було вилучено: рішення в справах №2-05-575/2010, №22ц-1797/2011; пістолет моделі ФОРТ-12РМ №115983, системний блок білого кольору домашнього компютера, 2 купюри номіналом по 100 доларів США - серія КА 05456750 А та НС 89669406. 27 грудня 2011 року органами досудового слідства був проведений обшук робочого кабінету №7 позивача у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області. Вказане підтверджено протоколом обшуку від 27.12.2011 р. (аркуш 68-70 том 1 кримінальної справи №212/7180/12), під час якого, було отримано копії цивільної справи №2-1089 на 16 арк. Постановою слідчого в особливо важливих справах генеральної прокуратури України [PERSON] від 28 січня 2011 року відносно позивача обраний запобіжний засіб у вигляді підписки про невиїзд. (аркуш 97-98 том 1 кримінальної справи №212/7180/12). 05 січня 2012 року позивача було викликано до генеральної прокуратури України, міста Київ, де було предявлено обвинувачення. Вказане підтверджено постановою про притягнення у якості обвинуваченого від 05 січня 2012 року, протоколом про предявлення обвинувачення від 05 січня 2012 року (аркуш 115-117 том 1 кримінальної справи №212/7180/12). 10 січня 2012 року постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України був накладений арешт на все майно позивача, рухоме та нерухоме. Вказане підтверджено відповідною постановою від 10 січня 2012 року (аркуш 129 том 3 кримінальної справи №212/7180/12). 28 лютого 2012 року за поданням Генеральної прокуратури України рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України позивач був відсторонений від займаної посади судді Миколаївського районного суду Миколаївської області. Вказане підтверджено витягом з офіційного сайту http://vkksu.gov.ua/ua/news/visha-kvalifikatsiyna-komisiya-suddiv-ukraini-vidstoronila-4-suddiv-vid-zaymanoi-posadi/. 21 березня 2012 року органами досудового слідства проведено повторний обшук робочого кабінету позивача в приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області. Вказане підтверджено протоколом обшуку від 21.03.2012 р. (аркуш 203205 том 2 кримінальної справи №212/7180/12), в результаті якого було вилучено комп'ютерний системний блок робочого компютеру позивача. Вироком Суворовського районного суду міста Херсон від 19 січня 2015 року по справі №2120/7180/12 позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. з позбавленням права обіймати посади, повязані з виконанням функцій представника влади в судових та державних органах строком на 1 рік; за ч. 3 ст. 368 КК України виправдано за відсутністю події злочину. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року по справі №2120/7180/12 на вирок Суворовського районного суду міста Херсон від 19 січня 2015 року в частині визнання винним позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, скасовано, за відсутністю складу злочину, провадження в цієї частині закрито. Запобіжний захід відносно [PERSON] у вигляді підписка про невиїзд також скасовано. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року по справі №5-2706км15 ухвала апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року по справі №2120/7180/12 залишена без змін. Зазначені обставини, щодо неправомірності дій та рішень, представником Генеральної прокуратури визнані у повному обсязі, тому вбачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що у зв'язку з неправомірними рішеннями та діями, вчиненими щодо нього органами, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування і прокуратури та суду, які виразилися у незаконному проведенні оперативно-розшукових заходів, застосуванні запобіжних заходів, незаконному затриманні, незаконному накладенні арешту на майно, незаконному притягненні до кримінальної відповідальності та незаконному засудженні йому було завдано моральної та заподіяно матеріальної шкоди, на відшкодування яких направлений позов. Отже, правовідносини, що склалися між сторонами спору, виникли в результаті здійснення органами, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури та суду функцій з розслідування вчинених злочинів, передбачених ч.3 ст.368, ч.1 ст.366 КК України, підтримання в суді державного обвинувачення з метою притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. Вирішуючи даний спір суд виходить з такого. Конституцією України встановлена відповідальність держави перед людиною, в статті 3 якої зазначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Основного Закону України). За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.56 Основного Закону України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Галузеву конкретизацію вказаних конституційних правил вміщено в положеннях ст.1176 ЦК України, відповідно до частини першої якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК України). З цього слідує, що право на відшкодування завданої в названих правовідносинах шкоди, виникає у випадку вчинення правопорушником делікту, який містить склад цивільного правопорушення, особливістю якого є те, що вина правопорушника не має будь-якого правового значення для виникнення обов'язку з відшкодування завданої шкоди. Отже, умови відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною першою ст.1176 ЦК України. Враховуючи наявність у даній статті бланкетних норм, то вказані правовідносини є предметом регулювання також Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» N 266/94-ВР (далі - Закон). Так, відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У даному випадку завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону). Положеннями частини другої ст.1176 ЦК України та п.1 ч.1 ст.2 Закону визначено, що право на відшкодування шкоди виникає у випадках скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього ( досудового слідства). Таким чином, в даному випадку умовами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду є те, що шкода була завдана діями, про які зазначено в ч.1 ст.1176 ЦК України та в ч.1 Закону, а також наявність скасованого обвинувального вироку та постанови про закриття справи у відношенні позивача. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» межі відшкодування моральної шкода визначаються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи. Верхня межа розміру відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду законодавством не встановлена. Судом встановлено, що [PERSON] страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, адже на протязі чотирьох років та трьох місяців (з 23 грудня 2011 року до 24 лютого 2016 року) перебував під слідством, весь цей час перебував на підписці про невиїзд, за злочини, яких він не скоював та не мав змоги вільно розпоряджатися своїм майном, адже воно було арештовано. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під слідством йому було завдано нестерпних душевних страждань, які зокрема виразилися у втраті сенсу продовжувати життя та думках про самогубство, руйнування життєвих планів та соціальних звязків, відриві від сім'ї на час чисельних поїздок в місто Київ для допитів, на час прийняття участі у судових засіданнях, негативному впливі на честь та гідність. Позивач є суддею, тобто публічною людиною, яка на собі відчула беззаконня та приниження своєї гідності, як людини, громадянина та представника судової влади держави Україна, який призначений на посаду по життєво. В результаті незаконного засудження за злочин він зазнав великих моральних страждань, зневірився в правоохоронних органах та судовій системі. У нього значно погіршився стан здоровя, зявилися соматичні захворювання. Під час постійних допитів у нього мали місце психічні розлади у вигляді істерії, а також загострення наявних хвороб. За час тривалого перебування під слідством порушилися його особисті та професійні звязки, він був позбавлений можливості будувати своє життя відповідно до своїх бажань та прав. Він весь час перебування під кримінальним переслідуванням, страждаючи та ніяковіючи від сорому за безпідставні звинувачення у скоєнні злочину, намагався привернути увагу суспільства на те, що він є чесною та порядною людиною, змушений був виправдуватися та доводити свою невинність. Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України встановлено, що ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Позивача, як публічну людину, як суддю, змусили страждати та доводити свою невинуватість. Вказане підтверджується публічним записом прес-конференції: https://www.youtube.com/watch?v=wmT1nwAv5Hg http://novosti-n.org/news/read/36256.html http://novosti-n.org/analitic/read/1064.html Встановлюючи розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд керувався тим, що шкода заподіяна [PERSON], який не тільки є людиною та громадянином України, але ще є суддею. Вказане зазначає, що закон покладає на нього певні обмеження та обовязки що не є притаманними особам які не займають посаду судді, у тому числі високі моральні стандарти. Відповідно до п. 1.6, 4.2. Бангалорських принципів поведінки суддів Суддя виявляє та підтримує високі стандарти поведінки суддів з метою укріплення суспільної довіри до судових органів, що має першочергове значення для підтримки незалежності судових органів; постійна увага з боку суспільства покладає на суддю обов'язок прийняти ряд обмежень, і, незважаючи на те, що пересічному громадянину ці обов'язки могли б здатися обтяжливими, суддя приймає їх добровільно та охоче. Поведінка судді має відповідати високому статусу його посади. В звязку з тим, що вказані вимоги принципів встановлюють відносно судді вищі вимоги стосовно моральності то, відповідно до принципу справедливості, доречним буде встановлення більш вищої міри компенсації заподіяної моральної шкоди за незаконні дії та рішення. Відповідно до частини 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку визначеному законом. Згідно зі ч.2 ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України ( Казначейство України), яке зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З цих підстав суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст.267 ЦПК України визначити й порядок виконання судового рішення, а саме стягненню на користь [PERSON] 800000 гривень - моральної шкоди з Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України, за бюджетною програмою, у рахунок відшкодування шкоди. Відповідно до абзацу 3 п. 10 Положення затвердженого наказом міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року Про затвердження Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" передбачено, що відповідно до п.4 ст.3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Під час зазначених дій позивач ніс матеріальні втрати, які складаються з відплатної правової допомоги адвокатом [PERSON] (договір від 13 січня 2012 року), адвокатом [PERSON] (договір від 28 червня 2012 року), адвокатом [PERSON] (договір №27 від 27 січня 2015 року), тобто 32000 грн. (гонорар [PERSON]В.) + 14000 грн. (гонорар [PERSON] В.В.+ 1500 грн. (гонорар [PERSON]Є) = 47500 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. У наданих позивачем копіях договорів про надання правової допомоги адвокатами є застереження про сплату та отримання зазначених грошових сум. Окрім вказаного, поніс матеріальні втрати на придбання автобусних, залізничних квитків, щоб доїхати з міста Миколаєва до міста Київ, Генеральної прокуратури України, для допитів, а також до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на судове засідання в сумі 1542 грн. 65 коп. Таким чином слід стягнути з держави на користь позивача 49042 грн. 65 коп. заподіяної матеріальної шкоди: 47500 грн. + 1542 грн. 65 коп. = 49042 грн. 65 коп. Представником Генеральної прокуратури України не надано суду на виконання вимог ст.ст.76-81 ЦПК України належних доказів на підтвердження заперечень проти вказаних позовних вимог позивача. Оскільки обов'язок доказування лежить на сторонах, то останні не звільненні від обов'язку доказування, і підстав, визначених ст.82 ЦПК України для звільнення їх від доказування, ними не зазначено та не встановлено судом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову(ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року по справі №2120/7180/12 на вирок Суворовського районного суду міста Херсон від 19 січня 2015 року в частині визнання винним [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, скасовано, за відсутністю складу злочину, провадження в цієї частині закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року по справі №5-2706км15 ухвала апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2015 року по справі №2120/7180/12 залишена без змін. Тобто судом, що повинен розглядати позов, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», має бути Суворовський районний суд міста Херсона. Але, Указом Президента України №15/2016 від 19 січня 2016 року «Про ліквідація та утворення місцевих загальних судів», Суворовський районний суд міста Херсона ліквідовано та замість нього утворено Херсонський міський суд Херсонської області, якому підсудна позовна заява.

Outcome: approved