Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем він перебуває у шлюбі з 14 вересня 2007 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що місце проживання малолітнього сина визначено за спільною згодою з відповідачем [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що відповідач забрала сина із квартири, що розташована за вищевказаною адресою щоб відвести до дитячого садочку, проте замість цього вивезла його до Республіки Молдова, де залишила у своїх батьків - [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Посилаючись на те, що відповідач самочинно без згоди на те позивача забрала малолітнього сина та змінила його місце проживання, [PERSON] просив суд: негайно постановити рішення про відібрання дитини [PERSON], [INFO] від будь кого та повернення його до України за попереднім місцем проживання. Допустити негайне виконання рішення суду у частині відібрання сина та повернення його за попереднім місцем проживання. Протягом розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, остаточно просив суд: визначивши місце проживання [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Постановити рішення про відібрання дитини [PERSON], [INFO], від [PERSON] або від третіх осіб, з якими перебуватиме дитина під час виконання рішення суду, та повернення її за попереднім місцем проживання за адресою: [ADDRESS]. Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 14 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у ВГС сектора Ришкань, мун. Кішінеу, акт шлюбу № 774, що підтверджується копією дублікату свідоцтва про шлюб [NUMBER] видане 09.03.2016 року ВГС сектора Ришкань,мун. Кішінеу. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 27.05.2016 року батьком малолітнього [PERSON] є [PERSON], матірю [PERSON]. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за вих. № 344 від 31 травня 2016 року виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області місце проживання [PERSON], [INFO] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 04.08.2015 року по даний час. Згідно довідки за вих. № 135 від 10.06.2016 року виданої відділом реєстрації місця проживання виоканвчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області місце проживання [PERSON], [INFO] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 04.08.2015 року по даний час. Відповідно до актів від 31.05.2016 та від 06.06.2016 року складеного депутатом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради виборого округу № 15 [PERSON] по зверненню [PERSON] при обстеженні проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] було встановлено, що гр. [PERSON] [INFO] та гр. [PERSON], [INFO] проживали за вказаною адресою посинаючи з вересня 2014 року, але станом на теперішній час за вищевказаною адресою не проживають. Відповідно до акту від 04.11.2016 р. складеного депутатом Петропавлівсько- Борщагівської сільської ради Києво- Святошинського, виборчого округу № 15 [PERSON] при обстеженні проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] було встановлено, що гр. [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] зареєстровані, але станом на 04.11.2016 р. за вищевказаною адресою не проживають. Позивач стверджує, що відповідач незаконно утримує дитину на території Республіки Молдова, та що цей випадок підпадає під дію Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11 січня 2006 року, цілями Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. У відповідності до статті 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:c) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та d) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Так в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року через Центральний орган Республіки Молдова із заявою про повернення дитини . Згідно з преамбулою конвенції держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримання. Статті 3, 12, 13, 20 конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13); заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13); дитина заперечує проти повернення й досягла такого віку та рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч.2 ст.13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст.20); з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст.3). Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або у випадку перебування дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.13 конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно правової позиції яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року(справа № 6-117 цс 13)вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Суд встановивши фактичні обставини на підставі наданих позивачем доказах, прийшов до переконання про відсутність достатніх підстав для задоволення позовних вимог позивача. В судовому засіданні не встановлено незаконного переміщення малолітньої дитини та незаконне утримання там цієї дитини відповідачкою без згоди її чоловіка та батька дитини, а також порушення нею норм Конвенції. Згідно ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право безперешкодного спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з яким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Позивач в підтвердження позовних вимог про відібрання дитини від матері послався на те, що відповідач самочинно змінила місце проживання їхньої малолітньої дитини порушуючи вимоги ч.3 ст.313 ЦПК України. Але доказів в підтвердження своїх вимог суду не надав. Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка вчинила протиправні дії щодо малолітньої дитини, та змінила їх місце проживання всупереч судовому рішенню або рішенню органу опіки та піклування. Як вбачається з пояснень позивача, на час розгляду справи не існувало будь-якого іншого рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з матір»ю або іншою особою, а за законом ( ст.144, 160 СК України) і мати, і батько мають рівні права щодо виховання дитини та визначають місце проживання дитини,яка не досягла 10 років, за згодою. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд звертає увагу позивача на ту обставину, що для розлучення малолітньої дитини, якою є [PERSON], 2008 року народження, з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч.2 ст.161 СК України. У свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що на правовідносини, що виникли між сторонами не розповсюджується дія ст. 162 СК України, оскільки під час розгляду справи в суді встановлено, між сторонами не було узгоджено про постійне місце проживання дитини з батьком. Судом також не встановлено, що проживання дитини з матір'ю створює небезпеку для її життя та здоров'я або суперечить її інтересам. Так позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина за адресою: [ADDRESS], не зазначаючи при цьому, що між сторонами наявний спір з цього приводу. Позивачем також не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, а саме: не зазначено доказів наявності спору між сторонами в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей, акт обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання позивача та відповідача, безпосередньо висновок відповідного органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, як це передбачено ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, інші документи, які характеризують особи сторін по справі довідки про майновий стан тощо. Повно і всебічно з'ясувавши всі обставини, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed