Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 07.09.2012 року звернувся позивач, вказуючи, що 25.04.2007 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/0044/82/73744, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 136 374,00 доларів США зі сплатою 13,75% річних, а позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти в строк до 25.04.2017 року та сплатити проценти. 29.07.2016 року позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою, зазначаючи, що в подальшому, 23.04.2010 року між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої змінювались та доповнювались умови вищезазначеного кредитного договору. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору банк вдався до нечесної підприємницької практики з порушенням його прав як споживача, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, так як узгоджені в договорі розмір процентної ставки, ціна та розмір фактичного здорожчання кредиту у кінці періоду кредитування не відповідають тим, що фактично встановлені в договорі; волевиявлення позичальника не відповідає його реальній волі, оскільки волі позичальника відповідало отримання кредиту на умовах сплати процентної ставки, вказаної в договорі, а не реальної ставки, вказаної в розрахунку заборгованості; банк приховував від позичальника повну та об'єктивну вартість кредиту і вказав у договорі занижені показники істотних умов; кредитний договір та додаткова угода до нього містять умови, що є несправедливими по відношенню до споживача, а саме щодо права банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку. Враховуючи викладене, позивач просить визнати кредитний договір №014/0044/82/73744 від 25.04.2007 року та додаткову угоду №014/0044/82/73744/1 від 23.04.2010 року до кредитного договору №014/0044/82/73744 недійсними з моменту укладення. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. В письмових запереченнях зазначив, що при укладенні договору сторонами погоджено всі істотні умови договору, що засвідчено підписом позивача, тож відсутні будь-які підстави для визнання договору та угоди недійсними. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.04.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/0044/82/73744, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 136 374,00 доларів США зі сплатою 13,75% річних, а позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти в строк до 25.04.2017 року та сплатити проценти. 23.04.2010 року між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Додаткову угоду №014/0044/82/73744/1 до кредитного договору, згідно якої змінювались та доповнювались умови вищезазначеного кредитного договору, зокрема встановлено дату остаточного погашення кредиту до 25.10.2020 року, а також врегульовано заборгованість, строк сплати якої настав. Згідно довідки, наявної в матеріалах кредитної справи, [PERSON] як поручитель надав згоду на зміну умов кредитного договору відповідно до вищезазначеної Додаткової угоди. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 2.1. кредитного договору, кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі. Згідно п. 1.4 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом складає13,75%. Згідно інфляційного застереження сторони домовились, що кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника коригувати (змінювати) процентну ставку протягом дії договору у випадках, передбачених п.1.5.-1.6. договору, та з дотриманням порядку, передбаченого п. 6.2. цього договору. Згідно п. 1.5. кредитного договору, кредитор має право без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника приймати рішення про зміну процентної ставки протягом строку дії цього договору за умови: або зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої чи виконавчої влади, то/або НБУ, та/або внаслідок рішення кредитора; або зміни ставок на фінансових ринках, що не контролюються кредитором. Згідно п. 6.2. кредитного договору кредитор протягом 7 календарних днів повідомляє позичальника про зміну процентної ставки. Згідно п. 1.6. кредитного договору сторони домовились, що процентна ставка збільшується на 5 відсотків річних від ставки, вказаної в п. 1.4 договору, в разі невиконання позичальником ряду обов'язків. Позивач вважає, що умови договору про право банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки є несправедливими та такими, що суперечать вимогам ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 203, 638, ч. 3, 4 ст. 1056-1 ЦК України. Однак, суд не погоджується з доводами позивача та зазначає, що вирішуючи питання щодо правомірності включення певних умов до договору суд має керуватись законодавством, чинним на момент укладення договору. Так, станом на 25.04.2007 року ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була передбачена можливість зазначити, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Судом встановлено, що умови укладеного кредитного договору повністю відповідають положенням зазначеної статті. До того ж ні Закон України «Про банки та банківську діяльність» ні ЦК України (Кодекс доповнено статтею 1056-1 згідно із Законом № 661-VI від 12.12.2008; із змінами, внесеними згідно із Законом № 1822-VI від 21.01.2010; текст статті 1056-1 в редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011) на час укладення договору не містили жодних обмежень щодо можливості зміни процентної ставки в односторонньому порядку. До того ж, суд враховує положення п. 28 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Досліджуючи на предмет відповідності дійсності доводи позивача щодо протиправного збільшення банком розміру процентної ставки на 5%, суд встановив, що згідно п. 1.6. кредитного договору сторони домовились, що процентна ставка збільшується на 5 відсотків річних від ставки, вказаної в п. 1.4 договору, в разі невиконання позичальником ряду обов'язків, зокрема в разі несвоєчасного надання кредитору договору страхування застави/іпотеки та/або життя (або страхування від нещасного випадку) позичальника та документів, що підтверджують повну сплату страхового платежу. З матеріалів справи вбачається, що банк неодноразово направляв на адресу позивача повідомлення про необхідність здійснити страхування майна та попередження про збільшення відсоткової ставки на 5 % річних. Жодних доказів виконання позичальником умов договору щодо здійснення страхування у встановлені за домовленістю сторін строки позивачем не надано, тож суд вважає правомірним збільшення банком відсоткової ставки до рівня 18,75 % річних. Відповідно, спростовуються і будь-які доводи позивача стосовно невідповідності волевиявлення позичальника його реальній волі в частині сплати відсотків в розмірі 18,75% річних, заниження банком в договорі показників істотних умов та наявності несправедливих умов в частині права на збільшення в односторонньому порядку процентної ставки. Відхиляючи посилання позивача на укладення кредитного договору на несправедливих для нього умовах, зокрема шляхом домовленості щодо погашення заборгованості ануїтентними платежами, суд виходить з наступного. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Судом встановлено, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору. Згідно п. 8.1. позичальник зазначив, що усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, що засвідчено його власним підписом. Таким чином, суд не вбачає жодних ознак несправедливості умов кредитного договору. З аналогічних висновків суд не вбачає правових підстав для визнання недійсною і додаткової угоди до кредитного договору. Суд також відхиляє посилання позивача на невідповідність п. 7 додаткової угоди до кредитного договору ст. 257 ЦК України, оскільки ч. 1 ст. 259 ЦК України прямо передбачена можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін при умові укладення договору в письмовій формі. Сторони скористались даним правом та збільшили строк позовної давності до 70 років. Суд також вважає недоведеними посилання позивача на наявність в діях відповідача ознак нечесної підприємницької діяльності. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Позивачем не надано доказів, а судом не встановлено жодних ознак, які б свідчили про наявність в діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 203 ЦПК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, на підставі повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин справи, судом не встановлено підстав для застосування до правовідносин, що склались між сторонами по справі, положень ст.ст. 215, 203 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed