Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2013 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, відмовлено. На це рішення позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2014 року дану справу повернуто для ухвалення додаткового рішення, оскільки щодо вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі 400 гривень, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні питання необхідності винесення додаткового рішення підтримав, оскільки вважає, що судом при винесенні рішення не вирішено позовну вимогу про зміну розміру сплачуваних аліментів, які стосувалися призначення саме твердої грошової суми у розмірі 400 гривень щомісяця, що є вищим від мінімального можливого розміру аліментів для дитини відповідного віку, зокрема 363 грн. щомісячно це 30 % від прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для відповідного віку дитини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти винесення судом додаткового рішення, оскільки всі позовні вимоги суду були вирішені та належним чином мотивовані. Рішення суду є повним, обґрунтованим і законним. Просить відмовити у винесенні додаткового рішення. Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги зауваження апеляційного суду Закарпатської області, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення", ухвалене рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, обов'язково мати вступну, описову, мотивувальну і резолютивну частини і викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України. Резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші необхідні за законом питання. Згідно з п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторонами подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч.2 ст.51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог ст.180 СК України , батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зокрема матеріальне становище і сімейний стан особи, зобов'язаної надавати утримання, та особи, яка одержує аліменти, не є незмінними чинниками, оскільки аліментні правовідносини, як правило, існують тривалий час. Внаслідок того, що матеріальне становище і сімейний стан осіб, зобов'язаних до сплати аліментів, і осіб, на користь яких вони стягуються, можуть протягом часу існування аліментного зобов'язання змінюватися, закон передбачає, що за позовом кожної з зазначених осіб суд має право змінювати встановлений розмір аліментів, шляхом збільшення або зменшення розміру аліментів ( ст.192 СК ). В контексті позовної заяви позивач просить не тільки змінити розмір аліментів, але і визначити аліменти у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, як зазначено у ч. 1 ст. 184 СК, можливе тоді, коли платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або коли частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Така вимога на думку суду не узгоджується із нормами статті 192 СК України. Саме мається на увазі збільшення або зменшення розміру стягуваних аліментів, визначених за домовленістю між сторонами або рішенням суду, в даному випадку зменшення частки ? на меншу частину від доходів батька. Присудження аліментів у часті від доходу батька (матері) або у твердій грошовій сумі є способом виконання батьками обов'язку утримувати дитину. Таким чином ст. 192 СК України не проголошує порядку та можливості зміни способу виконання батьками обов'язку утримувати дитину, а передбачає виключно зменшення або збільшення розміру вже стягуваних аліментів, наприклад зменшення чи збільшення частки від доходів одного з батьків або навпаки щодо твердої грошової суми. Зміна способу виконання зобов'язання вирішується в іншому встановленому законом порядку, зокрема в порядку ст. 373 ЦПК України. Разом з цим в силу ст. 182 СК України умова про мінімальний розмір аліментів на одну дитину, за якою він не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не поширюється на визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Тому, за даних обставин, позовні вимоги про зміну стягнення аліментів з частки від доходу на тверду грошову суму, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed