Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У вересні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із позовом, уточнивши який просила визнати квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], а також визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування спадщини за законом, яка відкрилась після померлого сина [PERSON] 12.08.2014 року. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та на його обгрунтування стверджував, що позивачка є рідною матірю померлого 12.08.2014 року [PERSON] Під час шлюбу син позивачки та відповідачка [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Відповідно до норм чинного законодавства позивачка,як мати померлого входить до першої черги спадкоємців. 18.12.2014 року позивачка разом із третьою особою, який є батьком померлого звернулись до 16-ї Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. За порадою державного нотаріуса позивачка відмовилась від спадщини на користь свого чоловіка. В подальшому державним нотаріусом було відмовлено третій особі у видачі свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи тим, що ним не було надано правовстановлюючий документ на спадкове майно. Рішенням суду від 25.08.2015 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково з підстав того, що у спадковій справі відсутня заява [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь чоловіка, тому визнано за ним право власності на 1/6 частину зазначеної квартири. Позивач, як спадкоємиця першої черги, просить визнати за нею право власності на 1/6 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування спадщини за законом, яка відкрилась після смерті сина [PERSON] 12.08.2014 року з підстав, передбачених ст.ст.328, 392, 1261, 1267 ЦК України та ст. 60 СК України. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що відповідачка не оспорює, що спірна квартира є спільної сумісною власністю, але заперечує проти задоволення позову з тих мотивів, що позивачка не відмовилась від своєї заяви про відмову від спадщини, пропустила строк прийняття спадщини, визначений законом, а також не зверталась до суду з заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини.. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та правовідносини, які їх регулюють. 12.08.2014 року у віці 38 років помер [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про смерть від 22.10.2014 року, та про що 15.08.2014 року складено відповідний актовий запис за № 727 ( а.с.4). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS]. Родинні відносини померлого з позивачкою та третьою особою підтверджуються копією свідоцтва про народження серії l-БК № 416500, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] є батьками померлого, (а.с. 4). Відповідачка [PERSON] з 05.06.2005 року перебувала в шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ОК № 166629 (а.с. 38). Під час шлюбу [PERSON] придбала спірну квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 26.11.2012 року. Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 04.12.2012 року - вказана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.7-8, 10). Наведених обставин сторони у судовому засіданні не оспорювали. Як спадкоємці першої черги, відповідно до положень ст.1261 ЦК України в межах передбаченого законом шестимісячного строку із заявами про прийняття спадщини за законом до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори звернулись: дружина померлого [PERSON]- позивачка по справі, відповідачка [PERSON] та батько спадкодавця [PERSON] - третя особа у справі (а.с. 33-48). Позивачка [PERSON] в межах строку на прийняття спадщини звернулась до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належної їй частини спадкового майна \\ спірної квартири\\ на користь чоловіка третьої особи [PERSON] (а.с. 37). 12.03.2015 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори третій особі [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з тих мотивів , що ним не було надано нотаріусу правовстановлюючих документів на спадкове майно, які б доводили, що нерухоме майно належало його померлому сину (а.с. 46). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.08.2015 р. за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сина (а.с. 11-12). В задоволенні позову про визнання за [PERSON] права на спадщину за законом на частку квартири, від якої відмовилась позивачка [PERSON] було відмовлено з тих мотивів, що позивачем не надано у судовому засіданні доказів звернення [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, або відмову від неї, при цьому під час розгляду справи спадкова справа за клопотанням учасників процесу не була витребувана та не була досліджена у судовому засіданні. Зазначене рішення сторонами не оскаржене та на день розгляду цієї справи у встановленому законом порядку не скасоване, Дослідженням спадкової справи встановлено, що позивачка [PERSON] 18.12.2014 року, тобто в межах строку для прийняття спадщини зверталась до нотаріуса з заявою, якою відмовилась від належної їй частини спадщини на користь свого чоловіка [PERSON], при цьому нотаріусом було розяснено позивачці зміст ст.1273 ЦК України а також її право відкликати дану заяву протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Обговорюючи доведеність та обгрунтованість позовних вимог в частині визнання спірної квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], суд враховує, що ані відповідачка ані її представник у судовому засіданні не оспорювали тієї обставини , що спірна квартира була придбана [PERSON] у період шлюбу з померлим [PERSON] та є спільним сумісним майном подружжя. Також судом враховується, що за загальними правилами цивільно-процесуального судочинства - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3\~ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, наявність рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.08.2015 р., а також відсутність спору між сторонами, що до визнання спірної квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити з мотивів його необґрунтованості та безпідставності. Обговорюючи законність та обґрунтованість позовних вимог в частині визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування спадщини за законом суд враховує наступне. Статтею 1273 ЦК України визначено, що \~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до положень ч 6 ст.1273 ЦК України - відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно положень ч.ч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених\~статтями 225,\~229-231\~і\~233\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 67\~Закону України "Про нотаріат"\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. п. 23, 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» -\~ разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої\~статті 1272 ЦК України. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З метою сприяння обєктивному розгляду справи перед початком її розгляду судом розяснювалось позивачці та її представнику право звернення до нотаріуса з заявами про відкликання її заяви від 18.12.2014 року в порядку ст.1273 ЦК України, про прийняття спадщини, а також до суду з заявою про надання додаткового строку для прийняття спадщини, у разі вмотивованої відмови нотаріуса про задоволення зазначених заяв. У судовому засіданні представником надані листи нотаріуса про відмову у задоволенні заяв позивачки що до відкликання заяви від 18.12.2014 р. та прийняття спадщини. Разом з тим, на пропозицію суду що до звернення позивачки до суду з додатковим позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини представник позивача у судовому засіданні відмовився що до вчинення зазначеної процесуальної дії. Також судом враховується, що на час розгляду цієї справи позивачка не зверталась до суду з позовом про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною з підстав, встановлених\~статтями 225,\~229-231\~і\~233\~ ЦК України. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадщину за законом слід відмовити виключно з мотивів відсутності звернення позивачки з позовом про визнання відмови від прийняття спадщини від 18.12.2014 р. недійсною з підстав, встановлених\~статтями 225,\~229-231\~і\~233\~ ЦК України та про надання додаткового строку для прийняття спадщини, При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що відмова у задоволенні позову в цій частині не позбавляє права позивачку звертатись з зазначеними позовами до суду на загальних підставах. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Обговорюючи позиції представника позивачки та третьої особи, а також пояснення зазначених учасників судового процесу на обґрунтування зазначеної позиції, суд визнає зазначені позиції необґрунтованими та такими, що суперечать сукупності наведених обставин та вимог закону. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідачки не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed