Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач пояснює тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ААМ № 148578, він є власником житлового будинку за адресою: Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Василя Симоненка (Жовтнева), 4. У 2003 році у даному будинку були зареєстровані відповідачі, але з часу реєстрації вони витрати по утриманню майна не несуть, комунальні послуги та квартплату не платять. З 2013 року не проживають у вказаному будинку. Зважаючи на те, що відповідачі створюють перешкоди для позивача, як власника майна у відповідності до ст.ст. 317,319 ЦК України, а позивач зняти з реєстраційного обліку відповідачів без їх участі не може, на підставі ст. 72 ЖК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України звернувся з даним позовом. Від відповідачів надійшли заперечення, згідно яких позовні вимоги не визнані, оскільки між відповідачем та позивачем було укладено договір найму житла (будинку по вул. Жовтневій, 4 в м. Золотоноша), тому правовідносини з приводу користування даним будинком регулюються не ЖК України, а ЦК України. Оскільки договір найму житла не розірвано та не припинено, відповідачі на законних підставах користуються даним будинком. Позивачем не доведено відсутність відповідачів у даному будинку більше одного року, а свідки вказують, що відповідачі були відсутні у даному будинку нетривалий період, їх відсутність ніколи не була більше року. Також позивачем не наведено доказів порушення, невизнання або оспорювання його прав. Позивач у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. У судовому засіданні 17.01.2018 року представник позивача [PERSON] позов також підтримав і просив його задовольнити. Відповідачі та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, наведених у запереченні та відзиві. Також відповідач [PERSON] вказувала, що вона періодично зявляється в будинку, оскільки там знаходяться її речі. Відповідач [PERSON], зазначила, що на даний час, вона проживає у даному будинку, а позивач постійно будь-яким чином чинить їй та її матері, [PERSON], перешкоди у проживанні в даному будинку. Суд, вислухавши доводи позивача та його представника, відповідачів та представника відповідача [PERSON], встановив наступні обставини. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 952 від 29.05.1998 року, та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16906907 від 04.12.2007 року, [PERSON] є власником будинку по вул. Жовтневій, 4 в м. Золотоноша. Згідно копії будинкової книги на будинковолодіння по вул. Жовтневій, 4 в м. Золотоноша, та довідки управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 06-15-адв/3-15 від 12.08.2016 року, у даному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] 05.01.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму житла, відповідно до умов якого [PERSON] надав відповідачам в користування/найм будинковолодіння по вул. В. Симоненка (Жовтневій), 4 в на невизначений строк. Таким чином, правовідносини між сторонами, з приводу користування житловим будинком по вул. В. Симоненка (Жовтневій), 4 в м. Золотоноша врегульовані договором найму житла. Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 28.1.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому, хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім'ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім'ї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого статтею 71 ЖК УРСР, є неправильним. Суддям необхідно мати на увазі, що сутність права на чужу річ полягає у встановленні спеціального режиму щодо речі (частина п'ята статті 403 ЦК) та наданні особливого захисту володільцю сервітуту (частина шоста статті 403 ЦК), в тому числі встановленні спеціальних випадків його припинення (стаття 406 ЦК). Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, за вказаних обставин, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку із чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Під час розгляду справи було допитано свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які дали показання про те, що відповідач [PERSON] протягом останніх пів року проживає у даному будинку (вул. [PERSON] (Жовтнева),4 ). З 2003 року відповідачі періодично навідувалися до даного будинку, проводили там ремонт, провели газ та воду, поставили паркан та постійно доглядають за будинком. Позивач фактично виганяв відповідачів на вулицю, намагався відрізати електрику та газ. У даному будинку позивач не проживає, а відповідачі не були відсутні у даному будинку більше одного року. Показаннями свідків спростовується довідка виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 15.09.2016 року, про те, що відповідачі не проживають у вказаному будинку, а інших доказів відсутності відповідачів в даному будинку понад 1 рік позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивачем не доведено, тих обставин, що відповідачі понад один рік не користуються житловим будинком по вул. В. Симоненка (Жовтневій), 4 в м. Золотоноша. Щодо доводів позивача про порушення його права користування та розпорядження своїм майном суд зазначає наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позивачем, як у позовній заяві так і під час розгляду справи в суді не надано будь-яких доказів, про те, що відповідачами порушується його право власності чи законного володіння на будинок по вул. В. Симоненка (Жовтнева),4 в м. Золотоноша, хоча відповідно до принципу змагальності закріпленого у ст.ст. 12, 81 ЦПК України, саме на сторони покладено обовязок доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог. За вказаних обставин, зважаючи на те, що позивачем не доведено відсутність відповідачів у будинку по вул. В. Симоненка (Жовтнева),4 в м. Золотоноша понад один рік та порушення відповідачами його права власності чи законного володіння на вказаний будинок, у задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що між позивачем та відповідачами було укладено договір оренди житла. Відомостей про те, що даний договір розірваний, суду також надано не було. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed