Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

07 липня 2017 року позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно Наказу відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради м. Києва від 24.01.2000 р. №388 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11.08.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1303 позивач являється власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] Іншими співвласниками квартири є відповідач [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2015 р. (справа №754/13165/15-ц) позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користування житловим приміщенням - задоволено. Встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] у м. Києві, за якого в користування [PERSON] виділити кімнату плошею 12,1 кв.м. з балконом, в користування [PERSON], [PERSON] кімнати площею 12,3 кв.м. та 17,2 кв.м. з балконом. Коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та вбиральню залишити в спільному користуванні співвласників. Зобов'язано [PERSON], [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] В позовній заяві позивач зазначає, що оригінали правовстановлюючих документів на житло знаходяться у відповідачів. У зв'язку з тим, що позивач виявив бажання зареєструвати своє право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] - А у м. Києві, шляхом внесення відомостей до реєстру речових прав на нерухоме майно, звернувся до відповідачів з проханням надати оригінал Свідоцтва про право власності на житло, виданого 24.04.2000 р. Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради м. Києва. Однак сестра позивача, відповідач у справі [PERSON] відмовила. Позивач ще двічі звертався до відповідачів з листами від 25.01.2017 р. та від 19.05.2017 р., однак вимоги були проігноровані. З даного приводу позивач звернувся із заявою про вчинення правопорушення до Деснянського УП ГУНП в м. Києві. Листом від 21.03.2017 р. «Про розгляд звернення» позивача було повідомлено, що заява про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] розглянута та встановлено, що правовідносини, що виникли між ними містять цивільно-правовий характер. Зазначає, що відповідачі не визнають право власності позивача на 1/3 частину квартири [ADDRESS] - А у м. Києві, а у відповідності до п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав може проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. На підставі викладеного позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] у м. Києві. У судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні та у поданому Відзиві на позовну заяву, заперечували проти задоволення позову, вважає його необґрунтованим, а позовні вимоги незаконними. В наданому відзиві на позову заяву представник відповідачів зазначає, що 11.08.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено Договір дарування 1/3 частини квартири, зареєстрований в реєстрі №233. Відповідно до умов даного Договору [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] 1/3 частку права власності на квартиру. Таким чином відповідач-1 [PERSON] немає будь-якої частки права власності на квартиру. Представник відповідачів наголосив, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки право власності позивача не оспорюється відповідачами. Позивач не надав доказів невизнання відповідачами його право власності. Вимоги позивача щодо стягнення судового збору за подання позовної заяви з відповідачів, вважають наміром завдати шкоди відповідачам, а також зловживанням правом. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено судом та вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 19.02.2018 р., квартира [ADDRESS] належить сторонам у справі в рівних долях, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, серія та номер: б/н, виданий 24.04.2000 р. Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради м. Києва. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 24.01.2000 р. №388 . 11.08.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер №1303, відповідно до якого позивач являється власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] Іншими співвласниками квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2015 р. встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] за якого в користування [PERSON] виділео кімнату плошею 12,1 кв.м. з балконом, в користування [PERSON], [PERSON] кімнати площею 12,3 кв.м. та 17,2 кв.м. з балконом. Коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та вбиральню залишити в спільному користуванні співвласників. Зобов'язано [PERSON], [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] Згідно договору дарування від 18.02.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №233 відповідач [PERSON] передала безоплатно у власність (дарує) [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] Як встановлено в судовому засіданні, позивач виявив бажання зареєструвати своє право власності на 1/3 частину спірної квартири, шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак жодних правовстановлюючих документів у позивача немає. Оригінали правовстановлюючих документів на житло від 24.04.2000 р. знаходяться у відповідачів. Позивач двічі письмово звертався до відповідачів з листами від 25.01.2017 р. та 19.05.2017 р. про надання документів, однак отримати примірники правовстановлюючих документів на спірну квартиру та для проведення державної реєстрації права власності, були проігноровані (а.с.9-10, 11-12). Крім того, позивач звертався до Деснянського УП ГУНП з заявою про вчинення правопорушення. Листом від 21.03.2017 р. №3884/125/49-2017 «Про розгляд звернення» на заяву позивача Деснянське УП ГУНП повідомило [PERSON], що заява останнього розглянута, відносини, що склалися з сестрою [PERSON], містять цивільно-правовий характер та до компетенції поліції не відносяться. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті13,41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. За нормами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зазначеній нормі передбачено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальний відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК Україниє відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Під час судового розгляду встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно Наказу відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради м. Києва від 24.01.2000 р. №388 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11.08.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером №1303 позивач являється власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] Належних доказів про визнання недійсним вказаного свідоцтва або скасування реєстрації права власності у справі немає. Суд не може погодитися з доводами представника відповідача щодо невірного обрання позивачем способу захисту. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Оскільки, іншим чином, ніж в судовому порядку, визнати право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за позивачем неможливо, відвідачем не надається оригінал свідоцтва про право власності на житло, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині пред'явлення позовної вимоги до відповідача-2 [PERSON], оскільки відповідач -2 [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] Що стосується позовної вимоги про стягнення судового збору з відповідачів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З урахуванням вказаних положень процесуального закону, суд вважає, що на відповідача має бути покладений обовязок по відшкодуванню судових витрат. З урахуванням такого принципу суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78,80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved