Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом . У обґрунтування позову у судовому засіданні навела наступне. З 08.08.2008р. по 03.10.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] Від шлюбу з відповідачем 14.08.2008р. народився син [PERSON]. Син, за згодою чоловіка зареєстрований та проживає з [PERSON] Батько не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його здоровя, розвиток, матеріальне становище , не сплачує аліменти. [PERSON] має можливості і намір оздоровити сина за кордоном та подорожувати з ним, але відповідач за її проханням не надає нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон України. Вважає , що таким чином, внаслідок відмови відповідача надати дозвіл сину на виготовлення проїзного документа, порушуються права та інтереси дитини, а тому виник спір, який просить розглянути в суду та прийняти рішення про надання дозвілу малолітньому [PERSON], [INFO] на виїзд за кордон України з матір»ю [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON]. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав . Суду пояснив, що він може дати згоду тоді, коли позивачка вкаже строк на який збирається вивезти сина з України, термін перебування та країну перебування . Якщо це буде країна безпечна для перебування він дасть таку згоду у нотаріуса. Суд, вислухав сторони , дослідив матеріали справи , прийшов до наступного висновку. [PERSON] , [INFO] має батьків : мати - [PERSON] та батька - [PERSON]. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог\~статті 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України\~визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2\~ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього\~Закону\~право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З огляду на викладене суд , ухвалюючи рішення, позбавлений можливости задовільнити позов , оскільки позивачка не визначила загальний термін надання такого дозволу\~, не зазначила при цьому часового проміжку перебування дитини у іноземній державі. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавляють батька можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним. У відповідності до вимог ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач фактично просить дозволити виїзд дитини за кордон без згоди батька до будь-якої країни на будь-який час до досягнення дитиною повноліття. Зазначені вимоги позивача суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу. Крім того , чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому. За таких обставин дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено.

Outcome: dismissed