Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

02 грудня 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 04 квітня 2007 року між ним та [PERSON] укладений кредитний договір №\~б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 10 400,00 грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких, позичальник надає згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у розмірі, встановленому Тарифами Банку, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Договору. У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно п.2.1.1.12.2.1. Договору клієнт сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно п.2.1.1.12.6.1 Договору на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. [INFO] позичальник [PERSON] помер. 09 жовтня 2017 року позивачем на виконання вимог ч. 2\~ст. 1281 ЦК України, направлена претензія кредитора до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. та відповіддю останнього від 08 листопада 2017 року йому повідомлено, що спадкоємцем померлого є його донька [PERSON] , яка у визначений законодавством строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 28 грудня 2017 року спадкоємцю [PERSON] банком було направлено лист-претензію щодо задоволення вимог кредитора повністю за кредитним договором, проте ніяких дій не було виконано. За наведених вище обставин, позивач посилається на те, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, в тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника, спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3\~ст.1268 ЦК України, так як відповідач не відмовлявся від спадщини у передбачені законом строки. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на дату смерті позичальника [PERSON] за кредитним договором б/н від 04 квітня 2007 року утворилась заборгованість в розмірі 9893,86 грн., яка з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості складається з: нарахованих процентів за користування кредитом в розмірі 5230,52 грн. та пені в розмірі 4663,34 грн. Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 06 квітня 2018 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 03 жовтня 2018 року закрите підготовче провадження, справа призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 23 серпня 2019 року в якості третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] . У судове засідання представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк`не з`явився, але надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти проведення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 04 квітня 2007 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №\~б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку№ [NUMBER] у розмірі 1 900,00 грн., який в подальшому банком був збільшений до 10 400,00 грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивачем на підтвердження отримання кредиту зі встановленим вище розміром ліміту надано довідку, згідно якої банком було видано позичальнику кредитну картку № [NUMBER] , яка перевипускалась 20 квітня 2013 року, строк її дії до 08/16. Таким чином, при укладенні кредитного договору та отримання кредитної картки позичальником [PERSON] виникли кредитні зобов`язання перед банком. У заяві зазначено, що [PERSON] згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти в зазначеному розмірі. При укладенні договору сторони керувалися ч.1\~ст. 634 ЦК України\~і укладений між ними договір є договором приєднання, друга сторона не може пропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що заборгованість позичальника [PERSON] станом на 04 січня 2018 року складає 9893,86 грн., з яких: нарахованих процентів за користування кредитом в розмірі 5230,52 грн. та пені в розмірі 4663,34 грн. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 червня 2016 року, виданого Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, позичальник [PERSON] помер [INFO] в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, актовий запис № 185 від 02 червня 2016 року. Спадкова справа № 85/2016 заведена 18 листопада 2016 року, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру № 45826720 від 18 листопада 2016 року. З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцями після смерті позичальника [PERSON] , померлого [INFO] є його діти: відповідач [PERSON] , [INFO] та третя особа [PERSON] , [INFO] , які 18 листопада 2016 року, кожен окремо, звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Встановлено, що на час смерті спадкодавця [PERSON] , він та його діти проживали за однією адресою: [ADDRESS] . Зокрема, в матеріалах спадкової справи міститься заповіт від 24 квітня 2013 року, складений спадкодавцем за життя, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Кібець Л.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 169, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] належну йому 19/75 частин домоволодіння, що складається з двох житлових будинків, розташованого за адресою: [ADDRESS] заповів своїй доньці [PERSON] , [INFO] . Відомості щодо видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті спадкодавця відсутні. Судом також було встановлено, що 09 жовтня 2017 року банком на виконання вимог ч. 2\~ст. 1281 ЦК України, направлена претензія кредитора до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. та відповіддю останнього від 08 листопада 2017 року позивачу повідомлено, що спадкоємцем померлого є його донька [PERSON] , яка в установлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 28 грудня 2017 року спадкоємцю - [PERSON] банком було направлено лист-претензію щодо задоволення вимог кредитора повністю за кредитним договором, проте ніяких дій останньою не було виконано. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми закону. Статтею 12 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із\~ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у\~статті 1219 ЦК України\~(ст.1218,\~1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2\~ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1\~ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та в\~ст. 1269 ЦК України. Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України\~"Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України\~«Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1\~ст. 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5\~ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3\~ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. В той же час, згідно зі\~ст. 1282 ЦК України\~спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Системне тлумачення ст.16 та ч. 2 ст.1282\~ЦК України дозволяє зробити висновок, що: -по-перше, норма ч. 2ст.\~1282\~ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; -по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором). Тобто, аналіз ч. 2ст.1282\~ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на спадкове майно. За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог банку, оскільки вони необґрунтовані та належними доказами не підтверджені. Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати в розмірі 1921,00 грн. покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed