Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

10 квітня 2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 01.08.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку вартістю 510007,00 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1588459112101. Також 01.082018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0238 га, вартістю 42002,00 грн., цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:09:413:0031. Правочином обумовлено, що продавець зобов`язується передати у власність покупця житловий будинок та земельну ділянку, а покупець зобов`язується прийняти та сплатити за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму. Відповідно до п.2.1 договору, сторони підтвердили повний розрахунок за житловий будинок і земельну ділянку. Однак правові наслідки, які спрямовані на реальне настання за договором купівлі-продажу не вчинялися. Відповідачем не були перераховані грошові кошти на поточний рахунок продавцю ні до правочину, ні після. Вказаний правочин було вчинено фіктивно на прохання відповідача. Т.ч. договір купівлі-продажу житлового будинку від 01.08.2018 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2018 року є фіктивними та підлягають визнанню недійсними. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 01.08.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстрований за №2869; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстрований за №2867; стягнути з відповідача судові витрати по справі, що складаються з витрат на надання правової допомоги у розмірі 20000 грн., а також суми сплаченого судового збору у розмірі 1552,17 грн. 19 квітня 2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі (а.с. 17-18). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Також пояснила, що [PERSON] мала отримати кошти за продажу будинку, однак операція не відбулась, кошти не були передані, передача майна не відбулась. Договори викладені з порушенням закону, а тому вважаються недійсними. Також ми будемо просити стягнути витрати на правову допомогу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що щодо продажу будинку їй нічого не відомо, кошти від відповідача вона не отримувала, відповідач за вказаною адресою не проживає. Оцінку майна робив відповідач, вона не збиралась продавати будинок він їй не погрожував та нічого не обіцяв, довіреність для замовлення технічного паспорту вона йому давала, навіщо вона підписала договір їй не відомо, навіщо відповідач так вчинив їй також не відомо. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що заперечує проти задоволення позовних вимог, умисел відповідача на укладення фіктивного договору не доведений, передача коштів підтверджується самим договором. Відповідач не покращив своє матеріальне становище, а тому фіктивність не доведена. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримувала позовні вимоги та пояснила, що відповідач є її чоловіком, однак разом вони не проживають. Він зателефонував та сказав приїхати до нотаріуса підписати договір. Її мати, позивач по справі, підписала договір, гроші їй передані не були. Вона підписала згоду на придбання її чоловіком будинку та земельної ділянки, навіщо підписала їй не відомо. Вислухавши пояснення учасників судового засідання, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 01.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку вартістю 510007,00 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] вищезазначений будинок, що підтверджується відповідним договором, який посвідчено приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (а.с. 6). 01.08.2018 року також між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0238 га, вартістю 42002,00 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується відповідним договором, який посвідчено приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (а.с. 7). Позивач посилається на ті обставини, що їй відповідачем не було сплачено грошові кошти у розмірі 552009,00 грн. відповідно до умов договору, та вона не мала наміру продавати майно, т.ч. правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому є фіктивним. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є сином позивача, йому відомо, що наразі будинок належить відповідачу. Про договір купівлі-продажу він дізнався близько півроку тому, йому розповіла мати та пояснила, що відповідач говорив їй одне, а по факту здійснив купівлю-продаж будинку. Грошей він не бачив, щодо майнового стану відповідача та його заробітної плати йому нічого не відомо. З якою метою мати підписала договір купівлі-продажу йому не відомо. Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року справа №607/15555/17-ц, провадження № 61-2594св19. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. В матеріалах справи міститься витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого, [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки №2867 від 01.08.2018 року є власником земельної ділянки площею 0,0238 га, за адресою [ADDRESS] , а також згідно договору купівлі-продажу житлового будинку № 2869 від 01.08.2018 року є власником житлового будинку за вищезазначеною адресою (а.с. 73-74). Позивач в судовому засідання не змогла пояснити умислу як її, так і відповідача щодо фіктивності оскаржуваного правочину, як не надала пояснень щодо причин підписання договорів купівлі-продажу, і т.ч. не довела суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed