Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON], зареєстрованого в квартирі за адресою: [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позов обґрунтований тим тим, що він та його дружина є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 26.08.2004 року. Відповідачем в даній справі є син позивача, який участі в приватизації квартири не приймав та не є власником частки квартири, відповідач у вказаній квартирі зареєстрований, але не проживає, виїхав в м. Кременчук Полтавської області з вересня 2013 року, відповідач квартирою не користується, позивач та відповідач не спілкуються, зв'язків з не підтримують, позивач жодних перешкод у користуванні житлом відповідачу не чинить, відповідач змінив своє місце проживання добровільно, позивач не має можливості оформити субсидію. Ухвалою суду від 08.02.2018 року [PERSON] залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки вона є співвласником квартири [ADDRESS] Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, пояснив, що між ним та відповідачем виник конфлікт через сварку, на даний час між ними склалися неприязні відносини, відповідач в квартирі не проживає близько восьми років, тому є всі підстави в задоволенні позову. Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав, зазначених в позові, пояснила, що відповідач з 2013 року не проживає в квартирі, позивач не чинив жодних перешкод в користуванні квартири. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що вона є власником 2/3 частки квартири, відповідач є її єдиним сином, позов її чоловіком поданий через наявність конфлікту з сином, син не проживає в квартирі близько одного року через сварку з позивачем, на квартиру оформлена субсидія та встановлені лічильники. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснив, що він приїжджає до матері, не проживає в квартирі близько одного року та вимушений з родиною винаймати квартиру, до цього він жив в квартирі батьків та їздив на роботу в м. Кременчук, в квартирі знаходяться його особисті речі: одяг, телевізор, відеомагнітофон тощо, останній раз приїжджав в вересні 2017 року, але позивач його виганяє, не пускає в квартиру, він бажає проживати в квартирі, піклуватися про матір, але позивач постійно вчиняє сварки та погрожує відповідачу. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], третя особа. Яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] є власником 2/3 частини квартири що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та свідоцтвом про право власності на житло (а.с.9,10). Відповідач є сином позивача та третьої особи, що не заперечується учасниками. З довідки, виданої КП «Житлогосп» від 11.09.2017 року № 1173 вбачається, що в квартирі [ADDRESS], зареєстровані - [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син. Відповідно до акту №529 від 20.09.2017 року, складеного майстром дільниці [PERSON] та паспортистом [PERSON] КП «Житлогосп», за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] при обстеженні квартир [ADDRESS] [PERSON] в квартирі не проживає з вересня 2013 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.150 громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За приписами ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ст.64 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 Житлового кодексу УРСР). Статтею 358 ЦК передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За приписами ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи те, що квартира як об'єкт спільної часткової власності в натурі не поділена, заперечення співвласника 2/3 частки квартири [PERSON] проти задоволення позову, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання суд зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням, тому в цій частині позов також не підлягає задоволенню Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Відповідно до пп.15.5 пп.15 п. 1 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду

Outcome: dismissed