Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

21 травня 2014 року позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що з відповідачем [PERSON] вона підтримувала фактичні шлюбні відносини протягом періоду з січня до квітня 2013 року. Від цих стосунків вона завагітніла. Довідавшись про це, відповідач став наполягати на перериванні вагітності, проти чого вона заперечувала. Після цього [PERSON] припинив всяке спілкування з нею, змінив номер мобільного телефону, у зв'язку із чим втратила будь який зв'язок з ним. [INFO] від [PERSON] у позивачки народилася донька - [PERSON]. Запис про батька дитини в книзі реєстрації народжень при реєстрації доньки було вчинено за прізвищем матері, а саме як - [PERSON], а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері як - [PERSON]. Після народження доньки позивачем було зроблено декілька спроб сповіщення відповідача про народження у нього доньки, але все було марно. На підставі вищевикладеного позивач просить суд прийняти рішення, яким визнати батьківство відповідача відносно дитини - [PERSON], [INFO] та стягнути з відповідача на користь позивача щомісячно аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття; допустити рішення суду до негайного виконання в межах платежу за один місяць; стягнути з відповідача понесені позивачем витрати зі сплати судового збору, оплати правової допомоги адвоката та судової експертизи. Присутня у судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві. Суду пояснила, що з відповідачем [PERSON] в офіційному шлюбі не перебувала. Їх відносини з відповідачем продовжувалися на протязі чотирьох місяців, з січня до квітня 2013 року. За цей час бачилися тричі, весь інший час спілкувалися по телефону. У м. Кривому Розі відповідач з позивачем ніколи не зустрічалися, позивач всі рази приїжджала до м. Київ де вони проводили час у котеджі, який на її думку належить відповідачеві або членам його сім'ї, точної адреси не пам'ятає. Пояснила, що їх відносини носили серйозний характер, відповідач не заперечував проти офіційного оформлення їх відносин та проти того, щоб у них з'явилася спіла дитина. З рідними відповідача знайома не була, але зі слів самого [PERSON] їй відомо, що той двічі був жонатий, має двох синів, займається перевезеннями вантажів. Після того, як вона завагітніла і сповістила про це відповідача, то останній припинив з нею всяке спілкування, що було розцінено нею, як розтавання. Відповідач до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судові повістки повертаються на адресу суду за закінченням строку зберігання. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. 30 вересня 2014 року до канцелярії суду позивачем було подано заяву, в якій вона просила суд в порядку ст.78 ЦПК України оголосити розшук відповідача [PERSON], в задоволенні якої їй було відмовлено у зв'язку із тим, що положеннями ст.180 СК України передбачено, що саме на батьків покладено обов'язок по утриманню дітей. Суб'єктом цивільних правовідносин по утриманню дітей до їх повноліття (аліментні правовідносини) є особа, записана як матір або батько у свідоцтві про народження дитини, або особи, прирівняні до статусу батьків: усиновлювачі, вітчим, мачуха, особа, що взяла дітей на постійне виховання або на утримання за умови, що обов'язок сплати аліментів покладений на цих осіб рішенням суду. На час розгляду справи судом по суті вимоги позивача стосовно визнання відповідача [PERSON] батьком дитини позивача та стягнення з нього аліментів на її утримання судом не вирішено, запис у свідоцтво про народження дитини стосовно батьківства відповідача органом РАЦСу не внесено. Вислухавши пояснення позивача, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так відповідно до положень ст.135 Сімейного кодексу України, при народжені дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Згідно ст.128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу. Відповідно до ст.134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у ст.126 Сімейного Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку,що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Так зі слів позивача судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існували певні відносини, які зі слів самого позивача носили характер фактичних шлюбних відносин, які тривали з січня по квітень 2013 року. [INFO] народилася [PERSON], про що у книзі про народження Дзержинським відділом державної РАЦС реєстраційної служби КМУЮ у Дніпропетровській області було зроблено відповідний актовий запис №28. Державна реєстрація щодо народження дитини проведено відповідно до положень ч.1 ст. 135 СК України (а.с.6). Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Причому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст.60 ЦПК України). При подачі позову до суду позивачем не надано жодного із вище перелічених доказів, які б могли слугувати доказовою базою в обґрунтування вимог. Вся справа ґрунтується лише на поясненнях самої позивачки. Розгляд справи не може ґрунтуватися на припущеннях та фактах нічим не підтверджених. Судом встановлено, що окрім як направлення телеграми позивачем не було вчинено жодних дій на сповіщення відповідача про свою вагітність для вирішення з ним питання про їх майбутнє та майбутнє самої дитини (а.с.11,12). При розгляді справи позивач в супереч вимогам ч.1 ст.60 ЦПК України самоусунулася від участі у співпраці із судом стосовно розгляду справи шляхом подачі до суду низки непотрібних, та нічим не обґрунтованих клопотань. Сам суд позбавлений можливості забезпечити явку відповідача у судове засідання у зв'язку із тим, що судові повістки, які направлялися на адресу місця реєстрації відповідача поверталися до суду за закінченням строку зберігання. При спробі співробітників суду зв'язатися із відповідачем та його рідними шляхом телефонного зв'язку судом було встановлено їх небажання брати участь у даній справі. У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем. Позивачем [PERSON] не надані належні та допустимі докази для підтвердження пред'явлених нею позовних вимог. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України підстави віднесення судових витрат на відповідача відсутні. На підставі ст.ст.128, 135 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed