Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати її колишнього чоловіка [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2015 року вона є власником ? частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. На час придбання ? частки будинку, вона перебувала в шлюбу з відповідачем, однак зазначене майно було придбано нею за особисті кошти. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 16.02.2015 року шлюб між ними було розірвано, однак відповідач продовжує проживати в належному їй житловому приміщенні, при цьому своєю поведінкою створюючи їй нестерпні умови проживання: відповідач зловживає алкоголем, вчиняє сварки, принижує її, висловлюється на її адресу грубою нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою. З приводу протиправних дій відповідача вона неодноразово зверталась до поліції, однак її права захищені так і не були. Оскільки відповідач не є власником нерухомого майна, на даний час не являється членом її сім'ї, просить визнати його втративши право користування житловим приміщенням та виселити. 04.07.2018 року від представника позивача надійшла заява про уточнення обставин справи, відповідно до якої шлюб між сторонами було розірвано 16 липня 2015 року, а не 16 лютого 2015 року, як вказано в позовній заяві. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що [INFO] помер її рідний дядько [PERSON], яку належав будинок [ADDRESS]. Оскільки вона до цього часу проживала в будинку, який винаймала разом з братом, то родичі, спадкоємці після смерті [PERSON], запропонували їй переїхати до будинку останнього, що вона й зробила невдовзі після похорону дядька, при цьому домовившись, що викупить будинок в майбутньому, сплачуючи його вартість частинами. Хоча вони й перебували в шлюбу з відповідачем, однак він проживав окремо. У відповідача є племінниця, до дітей якої вони з відповідачем завжди відносились як до своїх онуків. Вона забрала дітей до себе на літо і відповідач попросився пожити в неї доки там живуть діти. Однак коли дітей забрали, відповідач залишився жити далі без її на те згоди. 17.02.2015 року, між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу ? частки спірного будинку. На цей час вона ще перебувала з відповідачем в шлюбі, але при укладені договору останній написав заяву, що не заперечує проти того, що майно вона купила за власні кошти. Вона неодноразово зверталась до поліції з проханням виселити відповідача в зв'язку з його неправомірною поведінкою відносно неї, однак, їй сказали, що доки вони перебувають в шлюбу, нічого зробити не можуть. За цей час відповідач вже встиг перевести до будинку свої речі, зробив це доки вона була на роботі. Відповідач ніяких платежів за будинок не робив, комунальні платежі теж не сплачує. Представник позивача підтримав позицію останньої, при цьому зазначив, що оскільки відповідач є власником ? частки будинку і згоди на проживання відповідача не давала, то останній проживає в будинку буз жодних правових на те підстав. В судовому засіданні відповідач позов не визнав та пояснив, що жодних неправомірних дій по відношенню до позивача він не вчиняв, про що свідчить те, що ні кримінальної, ні до адміністративної відповідальності у зв'язку з цим, він не притягувався. Поліцію позивач зазвичай викликала, коли у нього виникав конфлікт з братом останньої, який також проживає в будинку і час від часу щось у нього краде. З приводу крадіжок він навіть звертався в поліцію, однак потім жалів брата позивача і його до кримінальної відповідальності ніхто не притягував. Він в будинку не проживає, а проживає в приміщенні, яке використовується як баня і яке він переобладнав під майстерню для себе, оскільки часто ремонтує електроприлади, які йому дають люди. Крім того, проживати в будинку йому дозволив онук спадкоємця [PERSON], який подав заяву про прийняття спадщини, він особисто бачив цю заяву, однак доки не переоформив, бо на даний час не має коштів для цього. Відповідач також підтвердив, що дійсно написав заяву про те, що майно позивач, яка на той час була його законною дружиною, купує за власні кошти. Хоча він офіційно і не платить ніяких коштів за будинок, однак доки працював неофіційно, до кінця грудня 2016 року, постійно давав гроші позивачу в сумі 70-80 грн. в день, які остання витрачала на власні потреби. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є тіткою позивача і тому їй достовірно відомо, що відповідач часто приводить до двору різних осіб, з якими вживає алкогольними напоями, а потів вчиняє сварки та ображає позивача. Відповідач майже щодня вживає алкогольні напої і відповідно щоразу вчиняє сварки. Раніше вона неодноразову була особисто присутня під час таких сварок, відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння стає дуже агресивним, іноді вчиняє не тільки сварки а й бійки. На даний час за станом здоров'я вже не ходить до позивача, однак не раз чула як відповідач ображав останню по телефону. Відповідач неодноразово влаштовував бійки з братом позивача. Вона навіть ходила разом з племінницею до міської ради, щоб вжили якихось заходів щодо виселення відповідача, їм пообіцяли, що приїде дільничний і розбереться, однак останній так і не приїхав. Позивач разом з братом живе в будинку, а відповідач - в приміщенні бані, однак обидва приміщення знаходяться на території одного домоволодіння. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним братом позивача та проживає з нею в одному будинку. На території домоволодіння є приміщення, яке використовується як баня, там проживає відповідач. Відколи відповідач, який зловживає алкоголем, проживає разом з ними, то він весь час влаштовує сварки, були випадки коли він кидався на нього з ножем, він навіть інколи боявся вийти з будинку, коли відповідач був стані алкогольного сп'яніння, оскільки останній стає дуже агресивним. Сестра неодноразово викликала поліцію, однак останні нічого не роблять. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК УРСР). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 16.10.1990 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб між сторонами. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 16.07.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. 06.02.2015 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Приходько О.М. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частки спадкового майна, а саме житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цариченко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №109, [PERSON] придбала у [PERSON] ? частку житлового будинку з відповідною часткою господарського-побутових будівель під [ADDRESS]. Зазначений факт підтверджується також витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №33741386 від 17.02.2015 року. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-350232952015 від 16.12.2015 року на праві власності [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0610, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Олександрійської міської ради від 17.07.2015 року №1696 [PERSON] було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) орієнтовно площею 0,1610 га за адресою: [ADDRESS]. За завою позивача було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) у розмірі ? частки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка площею 0,0610 га за адресою: [ADDRESS]. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-1568цс16 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно пункту 17 зазначеного договору купівлі-продажу від 17.02.2015 року покупець, [PERSON], засвідчила, що вищевказану частку житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель вона набула за особисті кошти, в особисту приватну власність, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з яким проживає однією сім'єю та від якого отримана заява про згоду на купівлю ? частки житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель під [ADDRESS], нею в особисту приватну власність, за кошти, які є її особистою власністю, яка посвідчена тим же нотаріусом що і договір купівлі-продажу 17.02.2015 року за реєстровим №108. Крім того, відповідач в судовому засіданні підтвердив той факт, що зазначене майно позивачем було придбане хоча й в період шлюбу з ним, але за власні кошти. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до спадкової справи № 27/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON], на підставі заяви [PERSON], яка зареєстрована 22.07.2014 року за №77, останньому 06.02.2015 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за №170) на 1/2 частки спадкового майна, а саме житлового будинку [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу ? частину спадкового майна до цього часу не видано. Законодавець визначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцям із часу її відкриття. Юридичним оформленням права на спадщину є видача нотаріусом за місцем відкриття спадщини спадкоємцям, які прийняли спадщину, свідоцтва про права на спадщину. При видачі такого свідоцтва нотаріус зобов'язаний встановити факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за заповітом або за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається це свідоцтво, та перевірити факт належності такого майна спадкодавцю, наявність претензій кредиторів. На підтвердження цих обставин спадкоємцями повинні бути подані нотаріусу відповідні документи. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному спадкоємцю окремо з визначенням його частки в спадковому майні. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Отримання такого свідоцтва є правом спадкоємця, яке він може реалізувати у будь-який час по закінченні строку, встановленого для прийняття спадщини. Разом з тим, відповідно до статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В матеріалах спадкової справи є заява [PERSON], [INFO], який є онуком спадкодавця, про прийняття спадщини, однак з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину останній не звертався. Статтею 9 ЖК України передбачається, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у цьому праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. За змістом статті 116 ЖК України виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Тобто, для виселення наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які проживають разом з ним, без надання іншого жилого приміщення відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК України необхідна одна із вимог, зазначена в цій нормі житлового законодавства. Під порушенням правил сумісного проживання слід розуміти не просто створення певних незручностей для мешканців будинку або безпосередньо для наймача чи власника, а вчинення умисних дій, пов'язаних із зневагою до соціальних норм сумісного проживання. Зневага до соціальних норм сумісного проживання - це вчинення сварок, бійок, нанесення образ, ігнорування вимог про дотримання тиші, тощо. Із роз'яснень, які містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", із подальшими змінами, вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно інформації, наданої виконкомом Ізмайлівської сільської ради від 31.10.2016 року №364, [PERSON], 1959 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак за вказаною адресою тривалий час не проживає. Надані позивачем документи свідчать про те, що остання зверталась до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки відповідача по відношенню до неї, а саме: відповідно до довідки Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області № 6549/02/113-2016 від 09.06.2016 року [PERSON] 24.10.2015 року, 20.11.2015 року та 28.03.2016 року зверталась до Олександрійського ВП із заявами, які було зареєстровано в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події Олександрійського МВ УМВС (ВП ГУНП) в Кіровоградській області, щодо протиправної поведінки відповідача, однак, складеними за результатами перевірки зазначених фактів висновками: №8495 від 30.10.2015 року, №372 від 25.11.2015 року та №2538 від 31.03.2016 встановлено, що у діях [PERSON] відсутні ознаки кримінального правопорушення, а вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, за порушення яких останнього буде притягнуто до адміністративної відповідальності. Як свідчать долучені до матеріалів висновків заяви позивача, відповідач неодноразово вчиняв з нею сварки, погрожував фізичною розправою та відмовляється добровільно залишати її будинок. Допитані в судовому засіданні свідки також підтвердили, що відповідач неодноразово влаштовував сварки з позивачем. Разом з тим, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однак, як свідчить позовна заява та пояснення, надані позивачем в судових засіданнях, остання просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS] виселити відповідача з останнього. При цьому, як пояснили в судовому засіданні самі сторони та свідки, відповідач проживає не в будинку, а в приміщенні яке находиться на території домоволодіння та раніше використовувалось як баня. Відповідно до житлового законодавства житлом визнається приміщення, призначене для постійного чи тимчасового проживання людей (будинок, квартира). До складових частин жилого приміщення можуть входити приміщення, які використовуються для відпочинку, зберігання майна або задоволення інших потреб людини. За змістом житлового права не визнаються житлом приміщення, не призначені й не пристосовані для постійного чи тимчасового проживання (відокремлені від жилих будівель - погреби, гаражі, інші будівлі господарського призначення). Не є житлом також кімната в готелі, дача, садовий будинок тощо. Позиція судів щодо поняття «житло» визначена в п.30 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності» від 25 грудня 1992 р. № 12, де закріплено, що житло - це приміщення, яке призначене для постійного чи тимчасового проживання людей (приватний будинок, квартира, кімната в готелі, дача, садовий будинок тощо), а також ті його складові частини, які використовуються для відпочинку, зберігання майна або задоволення інших потреб людини (балкони, веранди, комори тощо). У Постанові також вказується, що не можуть визнаватися житлом приміщення, не призначені і не пристосовані для постійного чи тимчасового проживання, відокремлені від жилих будівель погреби, гаражі, інші будівлі господарського призначення. Придатність жилого приміщення для проживання повинна визначатися встановленими санітарними і технічними вимогами, державними стандартами, правилами планування та забудови населених пунктів, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. № 173, та вимогами державних будівельних норм. Відповідно до наказу Держбуду України від 18 травня 2005 р. № 80 про затвердження Державних будівельних норм «Будинки і споруди. Жилі будинки. Основні положення. ДБН В.2.2-15-2005» житлове приміщення - це опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізуючого випромінювання. Крім того, встановити факт чи придатне для проживання приміщення, де на даний час проживає відповідач, неможливо, оскільки, відповідно до наданої позивачем технічної документації на належне їй домоволодіння, а саме, будинок [ADDRESS], приміщення бані не внесено до плану як господарсько-побутова будівля. Отже, враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] виселення з будинку, однак при цьому доказів проживання відповідача саме в будинку не надано, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає, а отже в задоволені позову необхідно відмовити. Оскільки підстави для задоволення позовних вимог судом не встановлені, судові витрати, відповідно вимог ст. 141 ЦПК України, суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed