Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] заклад «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» Херсонської обласної ради звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування коштів, витрачених на проходження інтернатури. В обґрунтування позову посилався на ту обставину, що позивач здійснив витрати на проходження інтернатури [PERSON], на загальну суму 89933,36 грн у період з 01.08.2016 року по 30.06.2018 року. Оскільки відповідач звільнилася з посади лікаря анестезіолога за власним бажанням, не виконала обовязку відпрацювати у замовника не менше трьох років, добровільно не погасила заборгованість, тому позивач просив стягнути з відповідача 86933,36 грн за навчання в інтернатурі та судові витрати у розмірі 1762,00 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, матеріали справи містять заяву про розгляд справи без участі представника позивача. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] здобула кваліфікацію лікар за спеціальністю «Педіатрія», що підтверджується дипломом спеціаліста серія С16 №032358 від 23.06.2016 року, виданого Державним закладом «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоровя України» (а.с.10). Наказом Департаменту охорони здоровя Херсонської обласної державної адміністрації № 382-К від 22.07.2016 року «Про зарахування до інтернатури [PERSON]О.», [PERSON] зараховано на посаду лікаря - інтерна зі спеціальності «Дитяча анестезіологія» до [PERSON] закладу «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» Херсонської обласної ради з 01.08.2016 року до 31.07.2018 року із подальшим працевлаштуванням на посаду лікаря-анестезіолога [PERSON] закладу «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» Херсонської обласної ради; для проходження очної частини інтернатури [PERSON] відряджена на базу Одеського національного медичного університету 1 рік - з 01.11.2016 року до 31.03.2017 року; 2 рік - з 01.02.2018 року по 30.06.2018 року; виплату заробітної плати на час проходження інтернатури, витрат щодо відряджень для проходження очної та заочної частини інтернатури [PERSON] вирішено проводити за рахунок КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» (а.с.12). Наказом [PERSON] закладу «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» Херсонської обласної ради №112-к від 25.07.2016 року, [PERSON] зараховано на посаду лікаря-інтерна консультативної поліклініки за спеціальністю «Дитяча анестезіологія» з 01.08.2016 року по 30.06.2018 року на підставі наказу №382-к від 22.07.2016 року (а.с.13). 22 липня 2016 року [PERSON] звернулася із заявою до Головного лікаря КЗ «ДОКП» ХОР про зарахування її на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Дитяча анестезіологія» поліклінічного відділення. 19.07.2018 року відповідач звернулася із заявою про переведення її на посаду лікаря-анастезіолога дитячої палати інтенсивної терапії, за результатами розгляду якої 24.07.2018 року наказом по лікарні №127-к [PERSON] - лікаря - інтерна консультативної дитячої поліклініки переведено на посаду лікаря - анестезіолога дитячого з ПІТ відділення анестезіології з палатами інтенсивної терапії з 01.08.2018 року (а.с.14-15). За наказом № 177-к від 28.09.2018 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) з виплатою компенсації за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с.18). За позовною заявою позивач стверджував, що загальний обсяг витрат КЗ «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» ХОР на проходження інтернатури [PERSON] складає 86933,36 грн. (вісімдесят шість тисяч девятсот тридцять три гривні 36 копійок). Із них за час навчання на очній частині інтернатури за цим фахом - на базі Одеського національного медичного університету [PERSON] було нараховано - протягом 1 року - з 01.11.2016 року до 31.03.2017 року 15 205,25 грн; протягом 2 року з 01.02.2018 року по 30.06.2018 року 26 248,39 грн., загалом 41453,64 грн. Указаний розрахунок заборгованості у матеріалах справи відсутній. Натомість за довідками про доходи [PERSON], виданими 17.12.2018 року [PERSON] закладом «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» №18/229, 18/228,18/230 вбачається, що: - за 2016 рік з серпня по грудень нарахована заробітна плата у розмірі 12\~600,00 грн ( серпень 2480,55 грн; вересень 2480,55 грн; жовтень 2480,55 грн; листопад 2541,47 грн; грудень 2617,38 грн); - за 2017 рік з січня по грудень включно нарахована заробітна плата у розмірі 44 361,47 грн (січень 3348,80 грн; лютий 3348,80 грн; березень 3348,80 грн; квітень 3348,80 грн; травень 3348,80 грн; червень 10220,53 грн; липень 62,31 грн; серпень 3348,80 грн; вересень 3527,31 грн; жовтень 3465,00 грн; листопад 3465,00 грн; грудень 3528,52 грн) - за 2018 рік з січня по липень нарахована заробітна плата у розмірі 29\~971,39 грн (січень 3723,00 грн; лютий 3723,00 грн; березень 3707,27 грн; квітень 3723,00 грн; травень -3723,00 грн; червень 11372,12 грн; липень 0,00 грн). Таким чином, за час проходження інтернатури позивач сплачував відповідачу заробітну плату, що вбачається із матеріалів, долучених до позовної заяви (а.с.20-22). Інших виплат позивачем відповідачу здійснено не було, зокрема відповідних доказів щодо їх нарахування позивач суду не надав. Аналіз заявлених позовних вимог з доданими позивачем доказами на підтвердження позовних вимог фактично передбачає вимогу про повернення заробітної плати, однак передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю - інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату, витратами на навчання не має. Згідно до положень\~ст.94 КЗпП України,\~заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до\~ст.127 КЗпП України\~відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України. Враховуючи, що за встановленими судом обставини справи та відповідно до норм матеріального права заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов'язків, а позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов'язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, позивач, як на підставу своїх вимог посилався на обовязок відповідача нести відповідальність за порушення зобовязань, порядок виконання яких регулюється ст.256,526,611 ЦК України, оскільки остання не відпрацювала у замовника не менше трьох років, до якого період навчання в інтернатурі не входить. Щодо вказаної підстави суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч.1,ч.2\~ст.10 ЦПК України,\~суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7ст.10\~ЦПК України). В пункті 3статті 4\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов'язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов'язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов'язків. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована\~Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Згідно з\~ст. 8 Конституції України,\~закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй. Стаття 53 Конституції України\~вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до\~ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то статтею 64 Закону України «Про вищу освіту»\~(чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Посилання позивача на обовязок випускника відпрацювати у замовника не менше трьох років, як обовязок, передбачений п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 року не відповідає вимогам дійсності, оскільки 31 травня 2017 року прийнято\~Постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» №376 від 31 травня 2017 року. Зокрема, втратила чинність і\~Постанова Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». З огляду на зазначене, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення 86933,36 грн витрат за навчання в інтернатурі не знайшли свого обґрунтування, у звязку з чим не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення суми судових витрат, суд виходив з того, що ч.1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, тому суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про стягнення судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed