Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

04 лютого 2019 року [PERSON] (далі позивач) звернувся з позовом до Комунального підприємства "Муніципальна варта" Дніпровської міської ради (далі відповідач) з вимогою про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням їх уточнення) зазначив, що 27.07.2017 року його було прийнято на посаду інспектора відділу інспекторів в КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради», згідно наказу № 81-к від 25.07.2017 року. З 02.10.2017 року за наказом №100-к від 29.09.2017 року його було переведено на посаду старшого інспектора відділу інспекторів. З 01.12.2017 року на підставі Наказу № 127-к від 30.11.2017 року [PERSON] було переведено на посаду інспектора відділу інспекторів. Під час наради 01.10.2018 року [PERSON] повідомили, що за наказом керівника його було звільнено. В цей же день, його повідомили, що звільнення відбулось на підставі «його особистої заяви за угодою сторін». Враховуючи, що він не писав заяву, на підставі якої його було звільнено, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ № 88-к (Розпорядження) про припинення трудового договору від 01.10.2018 року, а також поновити його на роботі на посаду інспектора відділу інспекторів в КП «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради». Також, позивач зазначає, що відповідачем було порушено строк розрахунку при звільненні. Так, позивачу були нараховані виплати у розмірі 2034,44 гривні без врахування податків та обов`язкових платежів, які складаються з окладу та компенсації за невикористану відпустку. Нарахування вказаної суми, відповідно до вимог чинного законодавства, повинно було бути здійснено в день звільнення, а саме 01.10.2018 року, однак кошти надішли на його банківську картку лише 18.10.2018 року. Враховуючи зазначене, просив стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. На підставі того, що його було звільнено незаконно, просив стягнути з відповідача суму середнього заробітку за період вимушеного прогулу. З 09.10.2018 року і по теперішній час, позивач працевлаштований в КП «Січ» ДОР» на посаді інструктора з військового патріотичного виховання молоді, тому за період з 02.10.2018 року по 08.10.2018 року з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 2601,43 гривні, без врахування податків та обов`язкових платежів. Крім того, зазначає, що в КП «Січ» ДОР» його заробітна плата значно нижче, тому просить стягнути з відповідача на його користь різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, а саме з 09.10.2018 року по 01.02.2019 року, в розмірі 28018,93 гривень (79 днів * на різницю в заробітку за один день в розмірі 354,67 гривень). \~ \~ \~ \~Незаконним звільненням йому було спричинено душевних страждань, тому просить також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 05 лютого 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 20 лютого 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. 06 березня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначила, що доводи позивача про відсутність бажання припинити трудові відносини з відповідачем спростовуються Наказом (Розпорядження) № 88-к від 01 жовтня 2019 року Про припинення трудового договору (контракту), де у графі «з наказом ознайомлений» позивач поставив свій підпис, тим самим виразив волевиявлення на припинення трудових відносин. Також зазначене підтверджується власноручним підписом [PERSON] в «Особовій картці працівника» та тим, що позивач отримав трудову книжку. Також представником позивача зазначено, що посилання позивача на те, що заява про звільнення не була написана ним особисто, не впливає на його бажання припинити трудові відносини, оскільки законодавцем прямо не передбачено оформлення письмового документа, що ініціює звільнення працівника, тому така ініціатива може бути висловлена працівником та прийнята роботодавцем в усній формі. Жодних доказів на підтвердження спричинення позивачу моральної, фізичних чи душевних страждань не надано, тому стягнення моральної шкоди є недоцільним. Кінцевий розрахунок з позивачем КП «Муніципальна варта» ДМР було здійснено у строки, передбачені Колективним договором, а саме 18.10.2018 року. Враховуючи, що посилання позивача не відповідають дійсним обставинам, а посилання на порушення трудового законодавства не підтверджено жодним доказом і ґрунтуються на припущеннях, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 13 березня 2019 року позивачем надано суду відповідь на відзив, згідно якого зазначає, що відповідач помилково тлумачить законодавство. Трудові відносини між сторонами припинені Наказом (Розпорядження) № 88-к від 01.10.2018 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а саме за угодою сторін. Таким чином, для припинення трудових відносин є обов`язковою наявність угоди між сторонами. Позиція відповідача є помилковою і зведено до змішування підстав та наслідків звільнення. Відсутність власноручно написаних заяв чи інших звернень позивача свідчать про відсутність домовленості, а звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України може бути виключно результатом такої домовленості між сторонами. Посилання представника відповідача про здійснення кінцевого розрахунку без затримок, а саме у строки, передбачені колективним договором є безпідставними, оскільки строки розрахунку при звільненні встановлені ст. 116 КЗпП України. 21 березня 2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно з яким представник позивача зазначає, що посилання позивача на незаконність звільнення та порушення його трудових прав зводиться до самовільного тлумачення норм права. Так, законодавством не передбачений порядок обов`язкового письмового оформлення згоди працівника на припинення трудових відносин на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, наявність такої згоди може бути висловлена усно. Згода [PERSON] на звільнення була висловлена шляхом надання до відділу кадрів заяви про звільнення. Чинним законодавством не передбачений порядок перевірки роботодавцем достеменності заяви про звільнення. Всупереч доводам позивача про відсутність домовленості між сторонами на припинення трудових відносин, волевиявлення позивача відобразилось у підписі в особовій картці працівника із зазначенням дати і підстави звільнення, отриманні трудової книжки та особистим підписом позивача про отримання. Також позивачем жодним чином не зазначено сутності моральної шкоди, не розкрито причинного зв`язку між шкодою та діянням, що свідчить про відсутність моральної шкоди. Кінцевий розрахунок з позивачем, відповідачем здійснено 16.10.2018 року, що підтверджується платіжними дорученнями № 190, № 193, № 195, № 199 від 16.10.2018 року, реєстром бюджетних зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів від 16.10.2018 року № 41, реєстром бюджетних зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів від 16.10.2018 року № 52, відомістю по рахункам від 18.10.2018 року. Враховуючи викладене, просила відмовити в задоволенні позову, оскільки заперечення позивача є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. В судовому засіданні 15 квітня 2019 року позивачем було надано додаткові письмові пояснення відповідно до яких останній зазначає, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки, позивачем помилково зазначено, що кількість робочих днів за період з 01.10.2018 року по 16.10.2018 року склала 12 робочих днів, замість вірного - 10 днів. Враховуючи зазначену помилку, зазначив, що з відповідача підлягає стягненню розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 6503,57 гривень. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2019 року за клопотанням позивача, по справі призначено судову почеркознавчу експертизу та провадження у справі зупинено на час проведення вказаної експертизи. На виконання ухвали, 09 серпня 2019 року експертом Дніпропетровським НДІСЕ надано висновок експерта № 2459-19 від 17.07.2019 року (т. 1 а.с. 176-196) Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2019 року відновлено провадження по цивільній справі. У судовому засіданні\~позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, що викладені в ньому та уточненої позовної заяви. Пояснив суду, що його було прийнято на посаду інспектора Відділу інспекторів Комунального підприємства «Муніципальна варта» ДМР. Він сумлінно виконував покладену на нього роботу, однак під час наради 01.10.2018 року дізнався, що його було звільнено на підставі наказу № 88-к (Розпорядження) про припинення трудового договору від 01.10.2018 року, згідно\~ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, на підставі його особистої заяви. Позивач зазначив, що ніякої заяви про звільнення його за угодою сторін він не писав, на адресу відповідача не надавав та його було звільнено незаконно, що і стало причиною звернення із зазначеним позовом до суду. Зазначив, що розрахунок при звільненні було здійснено з порушенням строків, визначених законодавством. Крім того, вказані дії відповідача спричинили йому моральної шкоди. Також пояснив, що строк звернення з позовом був пропущений з поважних причин. Представник відповідача Гришина К.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у її заявах по суті справи. Зазначила, що звільнення [PERSON] з роботи за його власною заявою є законним, останньому було видано, що підтверджується підписом останнього в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до долученої до матеріалів справи копії трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , 27.07.2017 року прийнято на роботу на посаду інспектора Відділу інспекторів Комунального підприємства «Муніципальна варта» ДМР. 01.10.2017 року [PERSON] переведено на посаду старшого інспектора відділу інспекторів Комунального підприємства «Муніципальна варта» ДМР, 01.12.2017 року переведено на посаду інспектора відділу інспекторів Комунального підприємства «Муніципальна варта» ДМР та 01.10.2018 року [PERSON] звільнено за угодою сторін, відповідно до ст. 36 КЗПП України. Такі відомості також підтверджуються Наказом (Розпорядження) № 81-к від 25 липня 2019 року, Наказом № 100-к від 29.09.2017 року, Наказом № 127-к від 30.11.2017 року та Наказом № 88-к (Розпорядження) про припинення трудового договору від 01.10.2018 року. Позивач вказує, що наказ № 88-к (Розпорядження) про припинення трудового договору від 01.10.2018 року та його подальше звільнення з посади інспектора відділу інспекторів Комунального підприємства «Муніципальна варта» ДМР є незаконним, що порушує його трудові права. Проте, реалізація такого права позивачем не є безмежною та обмежується позовною давністю, якою відповідно до положень\~статті 256 ЦК України\~є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.4\~ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до положень\~ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В той же час, ч. 1 ст. 258 ЦК України\~передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Така спеціальна позовна давність для вимог пов`язаних із порушенням законодавства про працю встановлена ст. 233 КЗпП України, положеннями якого визначено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст.\~234\~КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. З аналізу наведених правових норм випливає, що позивач вправі був оскаржити наказ № 88-к (Розпорядження) про припинення трудового договору від 01.10.2018 року, протягом одного місяця з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачем зазначено, що причини пропущення строку є поважними, оскільки ним, у визначений законом строк, до Дніпропетровського окружного адміністративного суду було подано позов до Відповідача, який ухвалою суду від 05.11.2018 року було передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, оскільки предмет спору підлягає вирішенню в цивільному судочинстві. В подальшому з цих же причин, ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2018 року було відмовлено у відкритті провадження. Разом з тим, зі змістом даної ухвали позивач був ознайомлений на електронному порталі Єдиний державний реєстр судових рішень лише 24.01.2019 року. \~ \~ \~ \~Враховуючі дані, зазначені позивачем, суд визнає поважними причини пропуску строків подачі позову до суду та поновлює ці строки. Відповідно до ч. 5 ст.267 ЦПК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно положень\~статті 89\~ЦПК України суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу № 88-к (Розпорядження) про припинення трудового договору від 01.10.2018 року та поновлення на роботі, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ч. 1 ст. 21КЗпП України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України,\~підставою припинення\~трудового договору\~є угода сторін. Відповідно до наказу № 88-к (Розпорядження) про припинення трудового договору від 01.10.2018 року, [PERSON] звільнено з посади інспектора групи інспекторів КМ «Муніципільна варта» ДМР, за угодою сторін, на підставі особистої заяви [PERSON] . Позивач зазначає, що на підставі наказу (Розпорядження) № 88-к про припинення трудового договору від 01.10.2018 року, [PERSON] звільнено з посади інспектора групи інспекторів КП «Муніципільна варта» ДМР, за угодою сторін, на підставі особистої заяви [PERSON] , при цьому заяв про звільнення він не писав та не надавав, а дізнався про існування такої заяви лише після фактичного звільнення. Згідно з висновком експерта № 2459-19 від 17.07.2019 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 202/913/19, рукописні записи в Заяві про звільнення за згодою сторін від 01.10.2018 року, що починаються зі слів: «Директору КП «Муніципальна варта...» та закінчуються: «...за згодою сторін І.В. Гура» - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в Заяві про звільнення за згодою сторін від 01.10.2018 року, що починаються зі слів: «Директору КП «Муніципальна варта...» та закінчуються: «...за згодою сторін І. [PERSON] . Гура» - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний запис дати «01.10.18г» в Заяві про звільнення за згодою сторін від 01.10.2018 року, що починаються зі слів: «Директору КП «Муніципальна варта...» та закінчуються: «...за згодою сторін І. [PERSON] Гура» - виконаний саме [PERSON] . Суд приймає вказаний висновок експерта як належний та допустимий доказ, оскільки він складений уповноваженою особою, є науково обґрунтованим, містить докладний опис проведених досліджень та відповіді на питання, які мають істотне значення для розгляду справи. Враховуючи, що в Наказі (Розпорядження) № 88-к про припинення трудового договору від 01.10.2018 року підставою звільнення зазначено «Особиста заява [PERSON] », при цьому рукописні записи та підпис в Заяві про звільнення за згодою сторін від 01.10.2018 року - виконані не [PERSON] , що встановлено експертом під час проведення судової почеркознавчої експертизи (висновок експерта № 2459-19 від 17.07.2019 року), суд приходить до висновку, що [PERSON] було звільнено з посади інспектора відділу інспекторів Комунального підприємства «Муніципальна варта» ДМР без законної підстави, тому вважає необхідним визнати незаконним і скасувати наказ № 88-к (розпорядження) від 01.10.2018 року Комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] . Відповідно до положень ст. 235 ЦПК України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки, суд встановив незаконність звільнення [PERSON] із займаної посади, останній на підставі ч. 1\~ст. 235 КЗпП України\~підлягає поновленню на роботі. Доказів на підтвердження зазначених у відзиві на позовну заяву доводів, щодо законності звільнення [PERSON] з посади, матеріали справи не містять і за час розгляду справи Відповідачем не надано. Відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу слід зазначити наступне. Згідно ч. 1\~ст. 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100, середньоденна заробітна плата позивача, про що свідчить також і довідка про доходи, видана позивачу 12 жовтня 2018 року № 864, складає 650,36 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що незаконне звільнення [PERSON] відбулось 01.10.2018 року, при цьому працевлаштованим на іншу роботу він був 09.10.2018 року. Таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу - 4 робочі дні, становить (650,36 грн.* 4) 2601,43 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Відповідачем будь-яких альтернативних розрахунків на адресу суду не надано, тому суд приймає розрахунок позивача, як належний та об`єктивний. Посилання представника відповідача на те, що відповідач як комунальне підприємство не є розпорядником бюджетних коштів та не може здійснити розрахунок в день звільнення є безпідставним. Так, згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд зазначає наступне. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що [PERSON] було звільнено з посади інспектора групи інспекторів КП «Муніципальна варта» ДМР 01.10.2018 року, при цьому розрахунок при звільненні роботодавцем було здійснено лише 16.10.2018 року, що підтверджується наданими представником відповідача платіжними дорученнями № 190, № 193, № 195, № 199 від 16.10.2018 року, реєстрами № 41, № 52 від 16.10.2018 року, відомістю по рахункам від 18.10.2018 року та не оспорюється позивачем. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Учасники справи не зазначали про наявність спору про розмір виплати належних [PERSON] сум при звільненні, при цьому представником відповідача не надано жодних доказів на спростування посилань позивача, щодо затримки здійснення виплат при звільненні. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в період з 01.10.2018 року по 16.10.2018 року, що складає 10 робочих днів та становить (сума середньоденного заробітку у розмірі 650,36 гривень * 10 днів) 6503,60 гривень. Щодо позовних вимог відносно стягнення з відповідача різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Відповідно до абз. 2 п. 32\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Згідно довідки № 142 від 30 січня 2019 року, [PERSON] працює в КП «Січ» ДОР» з 09.10.2018 року на посаді інструктора з військового патріотичного виховання молоді по теперішній час, його дохід за період з 09.10.2018 року по 31.12.2018 року становить 16531,77 гривень, без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів, а саме: за жовтень 2018 року 4408,47 гривень; листопад 2018 року 6061,65 гривень; грудень 2018 року 6061,65 гривень. Крім того, відповідний запис, про прийняття [PERSON] на вказану посаду зроблено у трудовій книжці серії [NUMBER] . Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100, середньоденна заробітна плата позивача в КП «Січ» ДОР складає 295,69 гривень. Вказаний середньоденний заробіток значно нижче, ніж середньоденний заробіток [PERSON] на посаді інспектора групи інспекторів КП «Муніципальна варта» ДМР, який відповідно до попередніх розрахунків складає 650,36 гривень, тому за період з 09.10.2019 року по 01.02.2019 року (79 робочих днів) ця різниця у розмірі ((650,36 грн.295,69 грн.)*79 роб. днів) 28018,93 гривень підлягає стягненню з відповідача. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн., необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст.\~23\~Цивільного кодексу\~України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак, за результатами аналізу доводів позивача з приводу заподіяння моральної шкоди, суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено, що протиправним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, а саме: якими доказами вона підтверджується, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. З врахуванням наведеного, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди, а відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди. При цьому суд вважає, що скасування незаконного наказу про звільнення, а також поновлення позивача на роботі з присудженням належних йому виплат само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією для порушеного права позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;. Відповідно до ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на зазначене, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial