Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 09.12.2013 року близько 08 години в с. Над'ярне Сумського району відповідач, побив [PERSON] В наслідок побиття [PERSON] отримала тілесні ушкодження, які спричинили розлад здоров'я потерпілої. В наслідок отриманих тілесних ушкоджень, [PERSON] перебувала на лікарняному з 09.12.2013 року по 19.12.2013 року. У зв'язку з чим, Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було проведено оплату 4 днів періоду тимчасової втрати працездатності [PERSON] та сплачено останній 468,96 грн. Посилаючись на положення ст. 1191, 1195 ЦК України просять стягнути з відповідача на свою користь 568,96 грн. в рахунок відшкодування завданих позивачеві збитків. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала. Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, але до суду не з'явився. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані суду докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 09.12.2013 року по 19.12.2013 року [PERSON] перебувала на лікарняному з діагнозом забій м'яких тканин тім'яної області справи, що підтверджується лікарняним листком. Позивачем виплачено [PERSON] як застрахованій особі втрачену за час перебування на лікуванні заробітну плату в розмірі 468,96 грн. В обґрунтування свої вимог позивач посилається на те, що тимчасова непрацездатність [PERSON] виникла в наслідок умисних, протиправних дії відповідача, які містять ознаки злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. В той же час, суду не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Посилання позивача, в обґрунтування своїх вимог на постанову Сумського РВ від 26.12.2013 року (а.с. 8) не заслуговує на увагу. Оскільки, як вбачається з вказаної постанови слідчого про закриття кримінального провадження: тілесні ушкодження були спричинені [PERSON] неумисними діями та в діях [PERSON] відсутній склад злочину передбачений ч. 1 ст. 125 КК України. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України о особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, а також ст. 1195 ЦК України, що містяться в главі 82 ЦК України та регулюють правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - Основи) та Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" (далі - Закон). Зазначені нормативні акти визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Основами також передбачено право страховика припинити виплати і надання соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням застрахованій особі з підстав, зазначених у ст. 27 Основ, та право неналежного страховика, яким здійснено виплати застрахованій особі, звернутися до належного страховика з вимогою про відшкодування понесених ним витрат. Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов'язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом. Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами страхування є: страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник - роботодавець; застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров'ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. Враховуючи наведені вище обставини та норми закону, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а відтак у їх задоволенні належить відмовити за їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed