Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] із земельною ділянкою 0,0379га, на яку видано державний акт №080921 від 15 липня 2004 року. По сусідство з її земельною ділянкою знаходиться земельна ділянка, якою володіє [PERSON], державний акт оформлено на ім'я її матері [PERSON], померлої в 2001 році. Вважає, що Державний акт на ім'я [PERSON] виданий не законно, оскільки не були узгоджені межі земельних ділянок, тим самим це порушує її земельні права. Враховуючи викладене позивачка була вимушена звернутись до суду та просить визнати недійсним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS], акт КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 13.09.2011 року, визнати розмір ширини земельної ділянки №180 по червоній лінії рівним 7,80м, а 8,35м помилкою, зобов'язати відповідачку [PERSON] не перешкоджати встановлювати паркан на межі з її земельною ділянкою. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні просила визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду з позовом, оскільки державний акт на ім'я [PERSON] був нею отриманий в грудні 2012 року, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та пояснила, що земельна ділянка дісталась їй у спадщину після смерті батька, який приватизував ділянку в 2000 році, на той момент вже існував спір з сусідами. Коли [PERSON] приватизувала свою ділянку до позивачки ніхто не підходив, вважає, що родичі відповідачки забрали землю самовільно, оскільки до зйомки в 1956 році розмір ділянки був більший, а після зйомки зменшився. Представник позивачки [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Співвідповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснила, що ніколи не перешкоджала позивачці доглядати за її домоволодінням з її сторони ділянки. Будинок позивачки розташований на межі, у зв'язку з чим їй не вистачить місця для будівництва паркану. Також відповідачка просила застосувати строк позовної давності, оскільки ще 12.12.2003 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON], 15.07.2004 року отримала Державний акт про право власності на земельну ділянку, в якому вказана площа належної їй земельної ділянки, доказів поважної причини пропуску позовної давності [PERSON] не надано. Представник співвідповідачки [PERSON]- [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, застосувати строки позовної давності. Представник співвідповідача КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр»- Воєвутко К.В., яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала заперечення, в яких вказала, що причина пропуску позовної давності, вказана позивачкою, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки, як вбачається з обставин, викладених у позовній заяві, суміжники не узгодили акт узгодження та встановлення меж землекористування [PERSON] саме з підстав, на їх думку невідповідності у ширині земельної ділянки №180. Тобто суміжні землекористувачі ще у 2000 році мали сумніви в правильності документів та фактичного землекористування і ніхто не звернувся до суду для рішення даного спору. В діючому на період 2001 року законодавстві відсутній жодний документ, в якому б зазначалась необхідність обов'язкового узгодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами. Акт винесення та закріплення межі земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] був складений відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку за №318 від 15.07.2014 року та був узгоджений [PERSON] Первісний документ , підтверджуючий право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] був виданий 30.03.2000 року. Всі заміри та графічні матеріали на отримання державного акту на ім'я [PERSON] були проведені та виготовлені рулеткою, у зв'язку з відсутністю на той період спеціальних технічних засобів та точного геодезичного обладнання. У послідуючому, при переоформленні права власності на земельну ділянку у зв'язку із зміною власника домоволодіння, надання у власність можливо лише у межах, наданих первісному власнику нерухомого майна. На підставі викладеного просила в задоволенні позову відмовити. 29.12.2014 року до судового засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява щодо розгляду справи за його відсутності. Представник третьої особи МКП "Маріупольське бюро технічної інвентаризації" до судового засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява щодо розгляду справи за їх відсутності. Представник третьої особи Управління Держземагенства у м.Маріуполі Донецької області- Зінов'єв І.Г., в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради, що на даний час є законним і вимог про його скасування не вбачається. Жодного доказу, який би підтвердив факт перешкоди встановлення паркану зі сторони [PERSON] позивачці не наведено. Що стосується визнання недійсним та скасування акту КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» відсутні підстави, оскільки експертом не вірно взята точка підрахунку, самостійно не проведені заміри, тому ґрунтуватися на його висновку не можливо. Представники третьої особи Маріупольської міської ради- Юдін О.С., Харитонова І.І., які діють на підставі довіреності, в судовому засіданні просила в задоволенні позові відмовити, надали заперечення в яких, вказали, що оскаржуваний державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], №1852 від 10.08.2014 року, виданий [PERSON]на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 20.06.2001 року №231/4, що на даний час є законним, обґрунтованим та прийнятим відповідно до повноважень. У зв'язку з тим, що на момент прийняття виконавчим комітетом Маріупольської міської ради рішення від 20.06.2001 року №231/4, земельна ділянка по [ADDRESS], належала на праві комунальної власності територіальній громаді м.Маріуполя, враховуючи що рішення Маріупольської міської ради від 20.06.2001 року є діючим, законним, то вимоги позивачки щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку безпідставними. Скасовувати акт узгодження меж земельних ділянок є неумісним, оскільки він є частиною проектної документації та носить рекомендаційний характер. Вважають, що на сьогоднішній день пропущено строк позовної давності. 29.12.2014 року до судового засідання не з'явились, в матеріалах справи міститься клопотання щодо розгляду справи за їх відсутності. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0379га, розташована по [ADDRESS] в Іллічівському районі м.Маріуполя на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2003 року, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку. [PERSON] на підставі Рішення Маріупольської міської ради народних депутатів від 20.06.2001 року №231/4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0431га, розташована по [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 10.08.2001 року. В рішенні виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.03.2000 року за №90/4 вбачається, що у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка, розташована по [ADDRESS]. По квартальній зйомці 1956 року земельна ділянка по [ADDRESS], має ширину 8,35м, а ділянка по [ADDRESS]- 7,3м. Згідно з висновками погодженої комісії та актом встановлення меж земельних ділянок по [ADDRESS] та по [ADDRESS] фактичні розміри земельних ділянок неможливо привести до згоди з правовстановлюючими документами, тому що в натурі ширина земельної ділянки менше документальної, в зв'язку з чим виконком прийшов до рішення надати у приватну власність [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS], площею 379м.кв, яка перебуває у його користуванні В матеріалах справи міститься акт про встановлення меж земельної ділянки від 26.04.2001 року, згідно якого межі земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] узгоджені з суміжними землекористувачами [PERSON], [ADDRESS], [PERSON], [PERSON], [ADDRESS], проходження загальних меж погоджено. 13.09.2011 року КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» складено Акт винесення та закріплення межі земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS], з яким ознайомлена позивачка [PERSON], про що свідчить її підпис. На місцевості межі земельної ділянки проходять по існуючій огорожі та стіні будівлі. У відповіді КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 16.02.2012 року [PERSON] роз'яснено про наявність акту винесення та закріплення меж земельної ділянки по [ADDRESS], складений відповідно до проведеної зйомки та узгоджений з [PERSON] Поквартальна зйомка земельної ділянки 1956 року генеральний план БТІ 1956 року, а також генеральний план БТІ 1990 року не є правовстановлюючими документами на земельну ділянку. Згідно відповідей КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» від 04.03.2013 року, 03.04.2014 року всі заміри проводились по фактичному землекористуванню з урахуванням правовстановлюючого документу на земельну ділянку по [ADDRESS], а саме державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН №080921 від 15.07.2004 року, та з прив'язкою до меж суміжних земельних ділянок у присутності [PERSON] Частиною 3 ст.10, ст.60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Захист порушених прав та інтересів особи здійснюється із застосуванням передбачених законом належних способів захисту, здатних відновити порушене право позивача. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Одним із таких способів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Тобто, з наведених вище норм випливає, що вимагати захисту порушених прав на землю має право власник чи користувач земельної ділянки, чиї права на землю оформлені та зареєстровані у встановленому законодавством порядку. Із системного аналізу вищенаведених правових норм також слідує, що при зверненні за захистом права землекористування позивач зобов'язаний довести набуття ним в установленому порядку прав на землю, які він вважає порушеними та на захист яких ним подано позов. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Саме такого правового висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 квітня 2012 року. Виходячи з вищенаведеного, позов є недоведеним, і у його задоволенні слід відмовити. Таким чином, у зв'язку з тим, що на момент прийняття виконавчим комітетом Маріупольської міської ради рішення від 20.06.20001 №231/4, земельна ділянка по [ADDRESS] належала на праві комунальної власності територіальній громаді м.Маріуполя, враховуючи, що рішення Маріупольської міської ради від 20.06.2001 №231/4 є діючим, законним, обґрунтованим, прийнятим відповідно до повноважень, то вимоги позивача щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку є безпідставним. Вимоги позивачки в частині визнання недійсним та скасування акту КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр», про винесення та закріплення межі земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] від 13.09.2011 року та вимоги щодо визначення ширини земельної ділянки №180 по червоній лінії 7,80м, а 8,35м- помилкою, також не можуть бути задоволені з наступних підстав. Первісний документ, підтверджуючий право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], був виданий 30.03.2003 року. Всі заміри та графічні матеріали на отримання державного акту на ім'я [PERSON] були проведені та виготовлені рулеткою, у зв'язку з відсутністю на той період спеціальних технічних засобів та точного геодезичного обладнання. При оформленні права власності на земельну ділянку у зв'язку із зміною власника домоволодіння, господарських будівель та споруд, надання у власність можливе лише у межах, наданих первісному власнику нерухомого майна. КП «Госпрозрахунковий земельно-кадастровий центр» складено акт винесення та закріплення межі земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS], відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку за №318 від 15.07.2004 року, та був узгоджений з [PERSON] Наявність чи відсутність будь-яких неспівпадань у правовстановлюючому документі на земельну ділянку та фактичному землекористуванні може бути встановлено лише судово-технічною експертизою. В ході судового розгляду справи проведена судово-технічна експертиза, за висновком якої має місце накладення земельної ділянки [ADDRESS] з розміром 8,35м по червоній лінії на суміжну земельну ділянку №182 по ул.Рельефной по держактам. Накладення земельної ділянки становить (7,8 + 0,55 + 7,5-0,2 = 0,35м) по червоній лінії забудови за фактичними замірами. Згідно розрахунку накладення становить 350мм. Допитаний в судовому засіданні експерт Спиридонов В.А пояснив, що для вирішення спору проводив перевірку по червоним лініям забудов відстань між земельними ділянками. Виникли розбіжності з розрахунками земельно-кадастрового центру, тому що вони при визначенні точки відрахунку не врахували виніс стіни будинку №184, товщину стіни будинку і в підсумку різниця в розрахунках з ними склала 234мм. У додатку №1 точка №1 визначена експертом, а точка №2 кадастровим центром. Експерт за точку відрахунку брав стіну будинку №184, однак на підставі яких норм законодавства пояснити не зміг, вказав, що це є його суб'єктивною думкою. Самостійно заміри земельних ділянок не робив, керувався замірами проведеними ЧП «П А Л Е». Від точки №1 відкладав всі розміри, по держактам виходив на те, що, як і в 1946 році відстань між будинками №180 і №184 такі самі розміри. У 1946 році ділянка №182 мала розмір 7,5м, зараз фактично 7,3м. Ділянка [PERSON] в 1946 році- 7,8м, надалі в 1956 році стала 8,35м, перебір склав 55см. Накладення ділянки [PERSON] на ділянку [PERSON] становить 35см. Суд критично відноситься до даного експертом висновку, оскільки проводячи дослідження зазначав, що технічні паспорта БТІ та технічні паспорта на земельні ділянки не є правовстановлюючими документами. На підставі ст.ст.78, 92, 126 ЗК України доказами, що посвідчують право на земельну ділянку є державний акт. Разом з тим, надає висновок, виходячи з даних 1946 року, не враховуючи обставини, що домоволодіння [ADDRESS] перебудовувалось, збільшився його розмір. Також перебудовувався і будинок [ADDRESS]. Крім того експерт ані в своєму висновку, ані в судовому засіданні не пояснив з яких підстав за точку відрахунку брав стіну будинку [ADDRESS], керується замірами проведеними ЧП «П А Л Е». Отже, у суду відсутні підстави задовольнити вимоги щодо визнання недійсним та скасування державний акт про право власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS], Вимоги позивачки щодо усунення перешкод встановлювати паркан на межі з земельною ділянкою відповідачки не підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду не надано жодного доказу, який би підтвердив факт перешкоди встановлення паркану зі сторони [PERSON], а також позивачка не зазначає яким чином їй здійснювали перешкоди у встановленні паркану. Позивач просить суд відновити строк для звернення до суду з дійсним позовом, визнавши причину пропуску поважною. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заявили клопотання щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст 257 ЦК України). Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що 01.09.2009 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя винесено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до Маріупольської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання права на спадщину за законом і визнання права власності на самовільно збудовані будівлі, де [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки в них був спір відносно видачі державного акту на земельну ділянку на якій розташовані спірні будівлі, тобто про існування даного акту позивачу достовірно було відомо ще у вересні 2009 році, однак, [PERSON] звернулася із позовом до суду про визнання недійсним державного акту лише у серпні 2013 року після спливу 3 років 11 місяців. Враховуючи вищевказані обставини справи та норми чинного законодавства, суд вважає, що вимоги [PERSON] не можна визнати обґрунтованим, оскільки доказів на підтвердження своїх вимог позивач не надав, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, тому позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Також, судом встановлено, що позивач допустив сплив терміну позовної давності, і законних, обґрунтованих причин пропуску цього строку не навів.

Outcome: dismissed