Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом. Згодом, уточнивши позовні вимоги вказала, що вона постійно проживає та зареєстрована за адресою: [INFO]Fянськ, [ADDRESS]. Вона є споживачем газу від відповідача ТОВ «ХАРКІВГАЗЗБУТ». Окрім газової плити ніяких приладів, які б споживали газ, в квартирі немає. Всупереч діючим нормам споживання газу їй нараховано за споживання газу з січня 2018 року по квітень 2018 року більше ніж 28,4 куб. м. щомісячно: за січень 2018 року - 159, 84 куб. м., за лютий 2018 року F 138, 87 куб.м., за березень 2018 року F 162,07 грн., у звFязку з чим заборгованість станом на 01 квітня 2018 року становить 3937,60 грн. Договір про встановлення норми споживання газу більше ніж 7 куб.м. вона не підписувала. Таким чином, позивач вважає, що мало місце порушення її прав як споживача щодо встановлення норми споживання газу щомісячно в більшому, ніж встановлено нормативним актом розмірі, тому просить суд зобовFязати ПАТ «ХАРКІВГАЗ» зробити перерахунок норми споживання газу з 01 січня 2018 року по 01 квітня 2018 року з розрахунку 7, 1 куб.м на одну особу, що встановлено постановою КМУ F 203 від 23.03.2016 року. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просять їх задовольнити. Від відповідача ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ТОВ ««ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» з 01.07.201 5року здійснює господарську діяльність з постачання природного газу на підставі ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, видана Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг України, згідно рішення F 1588 від 21.05.2015 р. Постановою КМУ від 01.10.2015 р. F 758 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обовFязків на субFєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» затверджено перелік постачальників природного газу, на яких покладено спеціальні обовFязки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям. Так, на території ліцензованої діяльності з розподілу природного газу, на якого покладено спеціальні обовFязки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям, визначено ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ». На виконання п.17 ч.3 ст. 4 ЗУ «Про ринок природного газу» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постановою від 30.09.2015 р. F 2496 затвердила Правила постачання природного газу. Відповідно до п.2 розділу ІІІ Правил постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, які є однаковими для всіх побутових споживачів України. Відповідно до п.4 розділу ІІІ Правил для забезпечення приєднання умов договору постачання природного газу побутовим споживачам усіх діючих побутових споживачів, обFєкти яких знаходяться в межах закріпленої території постачальника із спеціальними обовFязками , останній в установленому порядку надсилає кожному побутовому споживачу заяву-приєднання до умов договору. Якщо споживач не повернув постачальнику заяву-приєднання, фактом приєднання, фактом згоди споживача про приєднання до умов договору є сплачений споживачем рахунок постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обовFязками - і факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору таким постачальником. Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» опубліковано в місцевій газеті «Слобідський край» F 156 від 31.12.2015 р. Відповідно до даних газорозподільного підприємства ПАТ «Харківгаз», що здійснює розподіл природного газу на території Харківської області, ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» формує вартісні показники, які відображаються в квитанціях про сплату по кожному абоненту окремо. Від відповідача ПАТ «ХАРКІВГАЗ» до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, ПАТ «ХАРКІВГАЗ» як газорозподільне підприємство не є власником природного газу, який знаходиться в газорозподільній системі України. Відповідно до заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що є побутовим) ПАТ «ХАРКІВГАЗ» здійснює розподіл природного газу для задоволення потреб споживачів позивача за Типовим договором розподілу природного газу. Згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «ХАРКІВГАЗ» у багатоквартирному житловому будинку F 1 по вул. 1 Травня в м. КупFянськ 01.04.2017 року встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Акт введення в комерційну експлуатацію оформлений у відповідності до вимог діючого законодавства та укладений з балансоутримувачем будинку КП ЖКП-1 КупFянської міської ради. Зняття та фіксація показань будинкового ВОГ за вказаною адресою здійснюється в останній день місяця або у перших числах місяця наступного за звітним. Під час зняття показань можуть за бажанням присутні представники відповідних державних органів, мешканців будинку. Щомісяця засобом телефонного звFязку КП ЖКП-1 інформується про дату та час зняття показань будинкового ВОГ. Порядок проведення розрахунків між постачальниками, операторами газорозподільних систем та споживачами природного газу у разі використання загальнобудинкових вузлів обліку природного газу визначається постановою КМУ від 27.01.2016 р. F 46 «Про внесення змін до постанови КМУ від 16.05.2002 F 620». У періоди з 01.10.2017 р. по 31.12.2017 р. нарахування оплати за спожитий природний газ по особовим рахункам споживачів, що не мають квартирних лічильників газу у вказаному будинку здійснювалося за нормами споживання природного газу населенням за відсутності газового лічильника в разі використання плити газової за відсутності централізованого гарячого водопостачання, затвердженого постановою КМУ від 23.03.2016 р. F 203(зі змінами), яка з 19.08.2017 р. складає 5,4 куб. м природного газу на одну особу на місяць, оскільки загальнобудиноковий прилад обліку газу був демонтований на півроку. 30.03.2018 року позивач встановила індивідуальний лічильник газу згідно якого на даний час здійснюються розрахунки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві, підтримав та просить відмовити у задоволенні позову. Треті особи в судове засдіання не з'явились, надавши заяви про розглдя справи без їх участі, позов просять задовольнити. Суд, заслухавши думку позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 серпня 2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 грудня 2008 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: Харківська область, м. КупFянськ, [ADDRESS] (а..с 11,12). З довідки про склад сімFї F 12-13/1449 від 26 жовтня 2018 року вбачається, що за адресою: Харківська область, м. КупFянськ, вул. 1Травня[ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). На імFя [PERSON], як споживача газу, оформлено особовий рахунок F [NUMBER]. На час виникнення спірних правовідносин індивідуальний лічильник газу у позивача не встановлений. 30 березня 2017 року комісією у складі представників ПАТ «ХАРКІВГАЗ» та представником підприємства, що експлуатує будинок - гол.інженером КП ЖКП-1 КупFянської міської ради Харківської області [PERSON], складено акт введення в комерційну експлуатацію будинкового вузла обліку газу за адресою: Харківська область, м. КупFянськ, вул. 1 Травня, буд. 1 (а.с. 74). Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги»(у редакції, чинній на час звернення до суду), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Відповідно до статті 1 цього Закону житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як наведено у статті 3 зазначеного Закону, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першоїстатті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи. Зокрема, перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно з частиною першоюстатті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону). Згідно з пунктом 1 частини другоїстатті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено у частині першій статті 30 зазначеного Закону державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах: доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор ГРМ - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. На території ліцензованої діяльності з розподілу природного газу ПАТ «ХАРКІВГАЗ» постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обовFязки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям, визначено ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ». Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначеніЗаконом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року F 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об'єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об'єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу»та Кодексі газорозподільних систем. Матеріали справи свідчать про те, що позивач приєдналась до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує, хоча і не в повному обсязі, рахунки за його споживання. Згідно зпунктом 2.1 цього Типового договору Оператор ГРМ зобов'язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов'язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимогстатті 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами. Порядок та підстави забезпечення населення приладами обліку природного газу врегульований Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Законом України «Про ринок природного газу», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.04.2012 року F 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладного) обліку природного газу», Главою 5 розділу XI Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року F 2494, Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 року F 620 (далі - Тимчасове положення ), Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року F 2498 та Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року F 2500. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2016 року F 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» встановлено норму споживання природного газу населенню у разі виду споживання «плита газова за наявності централізованого гарячого водопостачання» 4,4 куб.м. Застосування вищезазначених норм споживання здійснюється з 01 лютого 2016 року. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року; для інших споживачів - з 1 липня 2011 року. Частиною 1 статті 6 статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції на час виникнення правовідносин було встановлено, що суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. Згідно з п.10 глави 2 Розділу Х Кодексу газорозподільних систем установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Статтею 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Відповідно до пункту 1 глави 5 розділу ІХ Кодексу газорозподільних систем, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об'єднань співвласників багатоквартирного будинку). Відповідно до пункту 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року F 620, можливість об'єднання споживачів в єдину групу для поліпшення ведення обліку природного газу визначається схемою газопостачання. Рішення про необхідність об'єднання споживачів в єдину групу приймає оператор газорозподільної системи. Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку. Власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов'язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі неврегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Дійсно, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". Між тим, статтю 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» було доповнено зазначеною частиною другою згідно із Законом України від 21.12.2017 р. N 2260-VIII, тобто після встановлення загальнобудинкового лічильника у будинку позивача. Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку про те, що встановлення загальнобудинкового вузла обліку та проведення розрахунків на підставі його показників на час виникнення правовідносин не суперечило діючому законодавству, такий спосіб проведення розрахунків за спожитий газ було прямо передбачено Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року F 620, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України F 46 від 27.01.2016, на встановлення загальнобудинкового лічильника згода окремого мешканця передбачена не була. Доказів, що позивач зверталася до відповідача із вимогою безоплатно встановити їй індивідуальний лічильник, не надано. За таких обставин, дії відповідачів щодо нарахування позивачу з січня 2018 року по квітень 2018 року обсягу та плати за споживчій газ за показниками загальнобудинкового газового лічильника відповідали вимогам законодавста, що діяло на той час, отже не порушували права позивача, як споживача послуг газопостачання. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed