Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, та у березні 2018 року уточнив свої вимоги (а.с. 45 - 46) до [PERSON] , та просить продовжити строк на прийняття спадщини, а саме на 1/4 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] після смерті батька [PERSON] ; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] від 14.03.2005 року, реєстр №2-128 спадкової справи №173/2005 виданого на ім`я [PERSON] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] його батько - [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , проте, про існування даної квартири йому стало відомо лише в травні 2017 році від матері позивача. Таким чином в червні 2017 він звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, у видачі свідоцтва йому було відмовлено, з тих причин, що [PERSON] (мати померлого) оформила спадщину на своє ім`я та отримала свідоцтво про право на спадщину. Позивача зазначає, що [PERSON] при оформленні спадщини не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців, тобто, приховала той факт, що є ще один спадкоємець першої черги, а саме малолітній син - [PERSON] , у зв`язку з чим просить його позовні вимоги задовольнити. 05.06.2019 року позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив поновити строк позовної давності у справі про визнання права власності на 1/4 квартири, у зв`язку з тим, що дізнався про наявність спадкового майна лише в 2017 році (а.с.73). Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2017 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 10 жовтня 2017 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Галасюку Р.А. для розгляду, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира Галасюка Р.А. від 06.06.2018 прийнято справу до провадження та призначено судове засідання. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Адамовичу О.Й. для розгляду, у зв`язку зі звільненням 01.08.2019 року судді Галасюка Р.А. у відставку. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 03.10.2019 прийнято дану справу до провадження, розгляд справи проводиться за правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.11.2019 постановлено витребувати з Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Кочетов Л.Г., діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 18 листопада 2019 року (а.с.91), позовні вимоги підтримали з підстав вказаних у позовні заяві та просили позов задовольнити. 28.02.2018 до суду подано заперечення від відповідача [PERSON] , в яких остання просила відмовити в задоволенні позову. Вказала, що оскільки мати позивача в установлений законом строк не звернулася в його інтересах до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому позивач не вважається особою, яка прийняла спадщину після смерті свого батька та втрачає право на звернення з позовом до інших спадкоємців про визнання права на спадщину (а.с.33-34). Разом з тим, заявою від 28.02.2018 [PERSON] просила застосувати строк позовної давності, оскільки позивач не навів переконливих доказів того, що раніше 2017 року він не міг дізнатися щодо оформлення спадкових прав на частину квартири. Крім того, відповідачем 26.10.2018 року до суду подано заперечення на уточнення позовних вимог, в яких остання просить відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що 23 жовтня 2011 року позивач досяг повноліття, проте, в позовній заяві позивач не навів причини, об`єктивні істотні труднощі, які не дозволили йому з зазначеної дати протягом шести років звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , тому позов [PERSON] про продовження строку для прийняття спадщини задоволення не підлягає. Крім того, не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності на майно в порядку спадкування, оскільки спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст. 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після якого вважається таким, що прийняв спадщину. А щодо вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину, то з цією вимогою може звернутися лише особа, яка прийняла спадщину (а.с.58-60). Представник відповідача - адвокат Корчевна І.М., діюча на підставі довіреності від 06 листопада 2017 року (а.с. 42), позовні вимоги заперечила та просила відмовити у їх задоволенні з наведених вище підстав. Представник третьої особи - Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся. Звернулись до суду із заявами про розгляд справи за відсутності представника через велике навантаження у роботі, при вирішення даної справи покладаються на розсуд суду (а.с. 83,89,102,146). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін й згідно поданої третьою особою заяви про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи й, у тому числі, матеріали спадкової справи, витребувані судом, заперечення на позов, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні з наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №24645 від 15.12.1997, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Виконкому Житомирської міської ради народних депутатів, зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 09 січня 1998 року за реєстром №12691, у [PERSON] та [PERSON] (батько позивача) на праві спільної сумісної власності перебувала квартира [ADDRESS] (а..с. 115). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 111). Згідно довідки Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №9 від 02.02.2005р. в квартирі [ADDRESS] на день смерті [PERSON] були прописані: [PERSON] та [PERSON] (мати). Після смерті [PERSON] в квартиру ніхто на прописувався (а.с. 114). 14.03.2005 р. відповідач звернулася до першої житомирської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 110). [INFO] , спадщина [PERSON] , яка відкрилась після його смерті у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS] була успадкована за законом його матір`ю (бабусею позивача) - [PERSON] (свідоцтво про право на спадщину за законом а.с. 120). Відповідно до п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, 2003 року положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР та/або ЦК України, 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Отже, до спірних правовідносин суд застосовує чинне на час відкриття спадщини законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 524 ЦК України, 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК України, 1963 року). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК України, 1963 року). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч.1 ст. 529 ЦК України, 1963 року). Відповідно до ст. 548 ЦК України, 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, відповідно до ст. 549 ЦК України, 1963 року, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до статті 553 ЦК України, 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Отже, для набуття спадщини необхідним є її прийняття, тобто волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій, а саме: фактичне вступлення в управління або володіння спадковим майном або подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Суд зауважує, що на відміну від чинного Цивільного кодексу України, норми Цивільного кодексу України РСР, які діяли станом на час виникнення спірних правовідносин, не містили положень про те, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Зазначене узгоджується з позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 13 березня 2019 року у справі №494/164/17. Частиною 1 ст. 14 ЦК України, 1963 року, передбачено, що за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Як вбачається із матеріалів спадкової справи, і що визнається сторонами, позивач не проживав разом з батьком на момент його смерті. Разом з тим суду не надано доказів на підтвердження того, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] в інтересах позивача його мати або інший опікун зверталися із заявою про прийняття спадщини та із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач вперше звернення до нотаріуса із такою заявою лише 09 червня 2017 року. Проте, постановою нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що раніше було вже видане свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцеві першої черги - [PERSON] (а.с. 125). Отже, не можна вважати, що позивачем було прийнято спадщину після смерті батька. Вирішуючи спір в частині позовних вимог про продовження строку на прийняття спадщини суд виходить з наступного. Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину ( ст. 550 ЦК України, 1963 року). Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 08.04.2009р. вказала, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця саме на вчинення дій із прийняття спадщини. Відповідно до пп. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини позивач вказав, що на момент смерті батька йому було лише шість років, і що про належність батькові частини квартири він дізнався від матері лише в 2017 році. Разом з тим, виходячи з матеріалів справи не можна вважати, що позивачем надані належні та допустимі докази про поважність причин пропуску звернення із заявою про прийняття спадщини. Зазначені позивачем доводи не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього, як спадкоємця, або для його законного представника на вчинення цих дій, адже наявність чи відсутність відомостей про перебування у власності батька квартири не позбавляла права та можливості матері позивача звернутися в його інтересах до нотаріуса у визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини із заявою про прийняття спадщини за законом, з метою спадкування іншого майна померлого. Також суд бере до уваги те, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності - 23 жовтня 2011 року, позивач не вчинив жодних дій з метою оформлення спадщини після свого батька, і не оскаржив видане на ім`я бабусі- [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 березня 2005 року. Судом не беруться до уваги доводи позивача про поважність пропуску строку прийняття спадщини з посиланням на тещо, що йому стало відомо про спадкове майно в 2017 році. В позовній заяві вказується, що про спадщину позивач дізнався від матері. Разом з тим, в судовому засіданні позивач вказав, що про перебування у власності батька квартири він дізнався від свого хрещеного, з яким він систематично зустрічався з дитинства. Таким чином, вказані обставини могли стати відомі позивачу або його законному представнику набагато раніше. Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині продовження строку для прийняття спадщини. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК україни зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження вчинення дій, що свідчать про прийняття позивачем спадщини після смерті батька, недоведеність позову в частині продовження строку на прийняття спадщини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Посилання позивача на те, що відповідач в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину вказала про відсутність інших спадкоємців, не може бути підставою для скасування свідоцтва, оскільки позивачем не було прийнято спадщину. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача, що вимога про визнання за позивачем права власності на спадкове майно не підлягала вирішенню судом у разі задоволення позову в частині продовженні строку для прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в такому разі питання підлягало б вирішенню відповідачем самостійно. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводять позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову у цілому відсутні. Щодо заяв про застосування строку позовної давності та поновлення строку позовної давності, то оскільки позов не підлягає задоволенню через його необґрунтованість, суд не вбачає необхідності у застосуванні строку позовної давності або у його поновленні, що відповідає правовій позиції наведеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Outcome: dismissed