Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості та пені по прострочення сплати аліментів. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.08.2021, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.04.2003, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частина всіх видів заробітку, щомісячно починаючи з 11.04.2003 до повноліття дитини. Однак, відповідач частково ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо аліментів у зв`язку з цим виникла заборгованість. Починаючи з серпня 2018 року відповідач частково сплачував аліменти, а тому заборгованість становить 31148,39грн, що підтверджується розрахунком заборгованості. Таким чином, станом на 23 квітня 2021 року, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 31148,39грн, пеня за прострочення сплати аліментів складає 31148,39грн. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 31148,39грн та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 31148,39грн. 21.09.2021 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] відповідно до якого зазначено, що відповідач на даний час хворіє, а саме: двобічний асептичний некроз голівок стегнових кісток-справа 4 фаза, зліва 2 фаза. Згинально-привідна контрактура правого кульшового суглоба. З 23.04.2012 відповідач має третю групу інвалідності у зв`язку з цим відповідач має нестабільний дохід. Відповідачу рекомендували зроби операцію, однак відповідач не має коштів на операцію. У зв`язку з викладеним відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що розрахунок наданий позивачем не відповідає двйсності, відповідач тяжко хворіє та не має можливості працювати. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.04.2003, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частина всіх видів заробітку, щомісячно починаючи з 11.04.2003 до повноліття дитини. 22 квітня 2003 року Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2-2267. 27 травня 2008 року головним державним виконавцем Татунець Сніжаною Борисівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №7649659, на підставі виконавчого листа № 2-2267, виданого Деснянським районним судом міста Києва. На час розгляду справи [PERSON] виповнилось 22 роки. Позивачка [PERSON] обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що донька перебуває на її утримані, а батько дитини [PERSON] не в повному обсязі виконував свої зобов`язання, щодо сплати аліментів у зв`язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 31148,39грн, що підтверджується розрахунком заборгованості державного виконавця. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно із частин 2, 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Частинами першою, другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до розрахунку виплат ПАТ КБ «ПриватБанк» за період 01.12.2020 по 30.09.2021 № 40415 від 09.09.2021, [PERSON] визначена пенсія у розмірі 3193,56грн, а сума яка виплачена становить 1596,78грн. Отже судом установлено, що з пенсії [PERSON] відраховуються 50% на погашення заборгованості по сплаті аліментів, що також прослідковується із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 2-2267 від 22.04.2003, виданим Деснянським районним судом міста Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частина всіх видів заробітку, щомісячно починаючи з 11.04.2003 до повноліття дитини, станом на 13 вересня 2021 року розмір заборгованості становить 22288,27грн. Також, згідно виписки з історії хвороби стаціонарного хворого номер медичної карти 508259 (дата госпіталізації 18.03.2013; виписки 25.03.2013), [PERSON] встановлено діагноз двобічний асептичний некроз голівок стегнових кісток-справа 4 фаза, зліва 2 фаза. Згідно довідки до акту огляду МСЕК Серії 10 ААА № 790045, видана Міністерством охорони здоров`я України, на підставі висновку медико-соціальних (експертних) комісій про умови і характер праці інвалідів від 26.04.2012, [PERSON] встановлено третю групу інвалідності, з рекомендацією може працювати за фахом з обмеженим об`ємом праці. Отже, суд бере до уваги, що відповідач з 2013 року не мав можливість надавати матеріальну допомогу доньці, оскільки мав проблеми здоров`ям та не міг повноцінно працювати. Також судом встановлено, що на час розгляду справи відповідач не працює, перебуває в тяжкому фізичному стані. На спростування зазначеного стороною позивача доказів не надано. Право на стягнення неустойки (пені) виникає в особи у зв`язку із юридичним фактом порушення особою обов`язку зі сплати аліментів на утримання дитини. При цьому, виконання такого обов`язку з порушенням строків сплати та наступне погашення заборгованості не звільняє особу від відповідальності у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення виконання обов`язку зі сплати аліментів. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачені випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Враховуючи викладене вище, судом встановлено, що вина відповідача у простроченні сплати аліментів відсутня, оскільки тяжке матеріальне становище, життєві обставини, зокрема стан здоров`я, встановлення йому групи інвалідності, стали перешкодами для щомісячного перерахування коштів на утримання доньки. До того ж, пеня повинна бути засобом розумного стимулювання боржника виконувати взяте на себе зобов`язання, а не перетворюватись на непомірний тягар для нього. Крім того, що стосується позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості по аліментах в розмірі 31148,39грн, суд дійшов до висновку про відмову, з таких підстав. Згідно із ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. Розмір заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 194 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. При задоволенні судом позовних вимог про стягнення боргу по аліментам, фактично відбудеться подвійне стягнення однієї і тієї ж суми, оскільки вимога про стягнення аліментів з [PERSON] вирішена шляхом ухвалення судового рішення, то повторне стягнення аліментів, якими є і заборгованість з їх сплати, не допускається. Це пов`язано з тим, що відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З урахуванням вимог діючого законодавства, суд вважає, що підстав для стягнення заборгованості по аліментам не має, оскільки всі питання щодо сплати аліментів за судовим рішенням вирішується державним виконавцем при виконанні судового рішення. У разі нездійснення державним виконавцем дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», діючим законодавством передбачено порядок оскарження такої бездіяльності. Також, суд бере до уваги, що на сьогодні відповідач погашає заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 13.09.202 ВП 8843063, відповідно до якого прослідковується зменшення суми заборгованості. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості та пені за прострочену сплату аліментів, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання,вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed