Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

07 квітня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення розміру часток, припинення права на частку та визнання права власності та просить: -Визначити частки співвласників у праві спільної власності, визначивши [PERSON] 1/6 частину та [PERSON] 3/6 частини у праві спільної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . -Припинити право власності [PERSON] на 1/6 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , стягнувши в його користь компенсацію її вартості. -Визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] . Позивач мотивує позов тим, що 01 грудня 2006 року квартира за адресою [ADDRESS] була набута у власність в результаті приватизації на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Після смерті [PERSON] 1/3 частку в квартирі успадкувала вона. Між сторонами виник спір з приводу розміру часток у праві спільної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що вона проживає у спірній квартирі одна, повністю її утримує, сплачує комунальні послуги, за власні кошти зробила ремонт, а відповідач жодної фінансової участі в утриманні майна не приймає. Тому вважає, що зазначені обставини, а також похилий вік позивача дають можливість відступити від засади рівності часток у праві спільної сумісної власності та збільшити частку позивача, тим самим зменшивши частку відповідача та обґрунтованим буде визначення частки відповідача у праві власності на квартиру в розмірі 1/6 частини спірної квартири. Крім цього, вважає, що право відповідача на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду, оскільки частка відповідача є незначною, виділ частки відповідача є неможливим та те, що відповідач проживає в Одесі та забезпечений там іншим житлом, а тому таке припинення не завдасть інтересам співвласникам та членам його сім`ї істотної шкоди. Оскільки сторони не можуть дійти згоди, щодо спільного володіння майном, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задоволити. 30 квітня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення розміру часток, припинення права на частку та визнання права власності. 27 травня 2020 року відповідач подав до суду відзив, у якому позовні вимоги позивача визнав повністю, проти задоволення позову не заперечує. У наданому відзиві пояснив, що він дійсно вже продовж тривалого часу не проживає за адресою [ADDRESS] , оскільки у 2017 році вибув до Одеської області, де постійно проживає. Висловив відсутність заперечень проти вимоги про збільшення частки позивача у спільній власності та погодився на визначення його частки у розмірі 1/6. Повідомив суд, що припинення його права на частку у квартирі за адресою [ADDRESS] не суперечитиме закону і не завдасть істотної шкоди його інтересам, а виділення в натурі такої частки є неможливим як і спільне користування вказаним майном та те, що він не має наміру повертатись та проживати у цій квартирі. Представник позивач подав до суду заяву від 04.11.2020р., з якої видно, що він просить справу заслухати у його відсутності та до такої заяви долучив квитанцію №N0НА23975М від 14.09.2020 року про внесення позивачем на депозитний рахунок суду кошти в сумі 110\~181 грн. 33 коп., а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідач подав до суду заяву від 04.11.2020р., з якої видно, що просить справу заслухати у його відсутності та за відсутності відповідача, позовні вимоги відповідач визнає повністю, проти задоволення їх не заперечує, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Відповідно до ч. 3\~ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин, зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно із вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] була набута у власність в результаті приватизації, про що 01 грудня 2006 року було видано свідоцтво на право власності на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Після смерті [PERSON] 1/3 частку в квартирі успадкувала [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 березня 2015 року(а.с.8)та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вланості на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №158693860 від 06.03.2019 року(а.с.5-6). Статтею 316 ЦК України\~дано визначення поняття права власності, згідно якого правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено у\~ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у\~ст.41 Конституції України\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 321 ЦК України\~передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 2\~ст.321 ЦК України\~особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.1 з ст.357 ЦК України\~частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Права власника квартири визначені\~ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК України\~та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, розпоряджатись ним на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як випливає з\~ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до п.14\~постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995р."Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до\~ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно\~ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічна позиція визначена у постанові Верховного суду України у справі за №6-37цс13, а саме, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається із змісту даної норми законодавець визначив три самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні, однак, за умови, що таке припинення не задасть істотної шкоди співвласнику. Тому судом було встановлено, що частка відповідача - 1/6 є незначною у порівнянні з часткою у 5/6. Така частка не може бути виділена у натурі. Відповідач у спірній квартирі не проживає та іншим житлом забезпечений, що не заперечується сторонами по справі. При цьому, суду не представлено жодних доказів, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у квартирі, може завдати істотної шкоди його інтересам. Відповідач повідомив у відзиві, що припинення права власності на його частку у квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам. Як вбачається із звіту про оцінку нерухомого майна, документ №НПРТБО860081, станом на 27.03.2019р. ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] а становить 1\~467\~724 грн (один мільйон чотириста шістдесят сім тисяч сімсот двадцять чотири гривні без ПДВ). Як вбачається із квитанції №N0НА23975М від 14.09.2020 року, позивачем було внесена на депозитний рахунок суду кошти в сумі 110\~181 грн. 33 коп. (сто десять тисяч сто вісімдесят одна гривня тридцять три копійки), що становить вартість 1/6 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.\~\~ Враховуючи зазначені позивачем причини подання позову,

Outcome: approved