Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], за місцем проживання батька [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він та відповідач зареєстрували шлюб 16 липня 2005 року та стали разом проживати в [ADDRESS], яка належить на праві власності йому та його батькам. Від вказаного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. У квітні 2015 року з боку відповідача почали виникати суперечки з приводу різних поглядів на сімейне життя та відповідач забравши деякі речі виїхала жити до своїх батьків у м. Токмак Запорізької області, при цьому не повідомивши його про свій намір та не отримавши на це його згоди, забрала їхню дитину. З тих пір дитина проживає разом з відповідачем та її батьками. На його неодноразові звернення до відповідача повернутися в сім'ю та повернути дитину, відповідач відмовляється. Згоди про місце проживання дитини між позивачем та відповідачем не досягнуто, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, до суду надали письмові заперечення. В судовому засіданні відповідач пояснила, що проживали разом з позивачем та дитиною в квартирі [ADDRESS], разом з батьками позивача. Після народження дитини почалися сварки, мати позивача почала погрожувати запроторити її в психіатричну лікарню, оскільки вона є інвалідом дитинства. Позивач часами сидів біля комп'ютеру та належної уваги дитині не приділяв. Такі обставини мали постійне місце в їх сімейному житті, супроводжуючись сварками і скандалами, що негативно впливало на маленьку дитину. Вона доглядала за дитиною, батьки позивача їй в цьому не допомагали. Вона вимушена була покинути 2-х кімнатну квартиру, де проживала разом з позивачем донькою та його батьками, оскільки її фактично вижили, створили відповідні умови для цього. Дитина суду повідомила, що проживає разом з мамою, бабусею та дідусем в м. Токмак. До цього проживала в м. Запоріжжі з мамою, батьком бабою та дідом. Проживаючи разом з мамою в м. Токмак почувається комфортно, з батьком проживати не бажає. Сказала, що коли від'їжджали з м. Запоріжжя батько не віддав її речі, також не віддав велосипед та коляску. Дитина розвинута відповідно до віку, назвала свій вік, добре орієнтується в кольорах, знає як звати матір, батька бабів та дідів та де вони проживають, одягнена охайно, розмір одягу та взуття відповідно до віку та сезону. В бесіді дитина вільно спілкувалася, не була напружена. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області заперечували проти задоволення позовних вимог та надали до суду висновок щодо визначення місця проживання дитини, де вказано, що орган опіки та піклування проти визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся. До суду надано висновок про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], відповідно до якого визначити доцільність місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з одним із батьків не виявилося можливим, у зв'язку неявкою матері, [PERSON] на засідання комісії, а для ґрунтовного розгляду порушеного питання необхідна присутність обох батьків. Однак, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, дійшов висновку, що батьком - [PERSON] створено належні умови для проживання малолітньої [PERSON], [INFO]. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області, з'ясувавши думку дитини, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 16 липня 2005 року одружилися [PERSON] та [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Запоріжжя 16 липня 2005 року, актовий запис № 245 (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 19 квітня 2005 року, актовий запис № 369 (а.с. 4). Згідно заочного рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26 червня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 16 липня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 245 - розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище - [PERSON]. Вказане рішення суду набрало законної сили 07 липня 2015 року (а.с. 37.). При розгляді справи про розірвання шлюбу питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалося. Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред'явлення даного позову, 08.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення суду набрало законної сили 23 жовтня 2015 року(а.с. 38-39, 68-69). При розгляді вказаної справи судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 245. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19 квітня 2012 року, актовий запис № 369, відповідно до якого батьком є [PERSON] - відповідач у справі. Факт батьківства не оспорюється сторонами. Дитина [PERSON] з 04 квітня 2015 року не зареєстрована, але постійно проживає разом з матір'ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою про склад сім'ї ОСББ «Альянс-62» від 27 квітня 2015 року та від 07.10.2015 року. [PERSON] - позивачка по справі, являється інвалідом дитинства, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 17.01.2005 року та довідкою до Акту огляду МСЕК серії АД № 041221 від 20.01.2006 року. Згідно листа заступника головного лікаря з медичного обслуговування КУ Токмацький центр первинної медико-санітарної допомоги Токмацької міської ради Юрченко С.В. від 08.10.2015 року дитина - [PERSON] отримувала амбулаторне обстеження та лікування у АЗПСМ № 1. Діагноз: хронічний пієлонефрит, тріщина ануса, випадіння слизової оболонки прямої кишки, дефіцитна анемія середнього ступеня тяжкості. Неодноразово направлялася на консультацію до обласної дитячої лікарні в м. Запоріжжя, однак, мати від консультацій обласних фахівців відмовилася. З пояснень позивачки, які надала в судовому засіданні, відмова від обстеження в обласній дитячій лікарні обумовлені відсутністю коштів. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, що загалом сторонами не оспорюється. Посилання відповідача на безпідставність позову, у зв'язку з тим, що дитина зареєстрована в м. Запоріжжя за місцем його проживання, судом оцінено критично, оскільки, факт проживання дитини з позивачкою в м. Токмак не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи. [PERSON] хворіє та потребує лікування, а позивачка є інвалідом з дитинства. [PERSON] є особою працездатного віку, працює, отримує постійний дохід, не хворіє, а тому, має можливість та зобов'язаний брати участь у матеріальному забезпеченні своєї дитини. Враховуючи інтереси дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що з квітня місяця 2015 року малолітня дитина, [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю, [PERSON], в [ADDRESS]. В результаті обстеження умов проживання дитини встановлено, що квартира [ADDRESS] розташована на першому поверсі 9-поверхового будинку, складається з 5-ти кімнат: житлових - 3, кухня та коридор. Умови проживання задовольняють санітарно-гігієнічним нормам утримання та виховання малолітньої дитини. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови, є окрема кімната, яку дитина займає разом з матір'ю облаштована всім необхідним. Стосунки в сім'ї доброзичливі та будуються на взаємній повазі, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 18.12.2015 року (а.с. 65). Згідно висновку виконавчого комітету Токмацької міської ради про визначення місця проживання дитини від 25 грудня 2015 року за № 3270/21-39 орган опіки та піклування проти визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 66). Відповідно до акту обстеження умов проживання позивача, [PERSON], встановлено, що квартира [ADDRESS], складається з 2-х кімнат, коридору, кухні, балкону, роздільного санвузла. Умови проживання в квартирі чисто, прибрано, тепло. Наявні всі необхідні меблі, побутова техніка та інші речі побуту. Дід та баба проживають в окремій кімнаті з виходом на балкон. В цілому в квартирі створено належні умови для проживання. Комунальні послуги підключені та постачаються. Для виховання, розвитку та проживання дитини створено такі умови: виділена кімната приблизною площею 17 м.кв., в які проживає батько та раніше проживала дружина з дитиною. В кімнаті, чисто, тепло, охайно. В наявності є велика шафа-купе, двоспальне ліжко, письмовий стіл з комп'ютером, два маленьких столи, стілець, крісло, дитяче ліжко, дитяча гойдалка, холодильник, тумба для телевізора, мікрохвильова піч, дитячі іграшки, розвиваючі предмети та книжки, деякий дитячій одяг, дитяча іграшкова коляска та дитячий велосипед (а.с. 67). Згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району від 04 грудня 2016 року № 05/01-25/2245 про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], визначити доцільність місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], з одним із батьків не виявилося можливим, у зв'язку неявкою матері, [PERSON] на засідання комісії, а для ґрунтовного розгляду порушеного питання необхідна присутність обох батьків. Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, дійшов висновку, що батьком - [PERSON] створено належні умови для проживання малолітньої [PERSON], [INFO] (а.с. 114-117). Щодо матеріально-побутових умов проживання кожного з колишнього подружжя в даний час та їх матеріального стану, суд не вбачає переваг одного з батьків перед іншим. В судовому засіданні була з'ясована думка малолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. Статтею 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Конвенція ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини», ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.91, визначає, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, надається, зокрема, можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується її, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Дитина має право вільно висловлювати свої думки (статті 12, 13). Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. 1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Європейський суд з прав людини також надає особливого значення при вирішенні справ з усіх питань, що стосуються дитини принципу пріоритету інтересів дитини (Рішення у справі «Піні і Бертані та Манера і Атрипальді проти Румунії» від 22 червня 2004 року). В п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Курочкін проти України" (заява N 42276/08) остаточне від 20 серпня 2010 року Суд нагадує, що стосунки між усиновлювачем і усиновленою дитиною, як правило, мають такий самий характер, як і стосунки в сім'ї, охоронювані статтею 8 Конвенції, і такі стосунки, що виникають із законного і щирого усиновлення, можна вважати достатньою умовою для застосування до них таких самих гарантій захисту, які стаття 8 Конвенції передбачає стосовно сімейного життя (див. рішення у справі «Піні та інші проти Румунії», заяви N 78028/01 і N 78030/01, пункти 140 і 148, ECHR 2004-V (витяги)). Суд відзначив, що інтереси дитини мають бути першочерговим фактором, який слід брати до уваги під час вирішення питання про те, чи національні органи вчинили все необхідне для возз'єднання батьків з дітьми. Суд також вказав, що увага до інтересів дитини означає, зокрема, те, що компетентний орган, повинен обов'язково з'ясувати думку дитини і зважати на неї, якщо дитина досягла віку, починаючи з якого її думка набуває юридичного значення. Законодавство, зокрема СК України, не містить чіткої вказівки на вік, починаючи з якого думка дитини має враховуватися. Дитина суду повідомила, що проживає разом мамою, бабусею та дідусем в м. Токмак. До цього проживала в м. Запоріжжі з мамою, батьком бабою та дідом. Проживаючи разом з мамою в м. Токмак почувається комфортно, з батьком проживати не бажає. Сказала, що коли від'їжджали з Запоріжжя батько не віддав її речі, також не віддав велосипед та коляску. В даному випадку надані дитиною пояснення відповідають дійсності, та узгоджуються з актом обстеження умов проживання позивача від 24.12.2015 року, оскільки дійсно дитячі речі, а також дитячий велосипед та дитяча коляска залишилися у батька дитини. Дитина розвинута відповідно до віку, назвала свій вік, добре орієнтується в кольорах, знає як звати матір, батька бабів та дідів та де вони проживають, одягнена охайно, розмір одягу та взуття відповідно до віку та сезону. В бесіді дитина вільно спілкувалася, не була напружена. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства, так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як слідує з ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Викладене в повній мірі узгоджується з ст.ст. 5, 18 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.91 року, в яких передбачено права та обов'язки батьків відповідати за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно заочного рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26 червня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 16 липня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 245 - розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 07 липня 2015 року. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідач, [PERSON] не перешкоджає позивачу, [PERSON] у спілкуванні з малолітньою дитиною, [PERSON], що неоспорюється сторонами. Враховуючи положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Чинне законодавство встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. На рівні законодавства встановлено перелік обставин, при наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з одним з батьків. Такими зокрема є: відсутність у когось з батьків самостійного доходу; зловживання батьками спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка батьків, яка може зашкодити розвиткові дитини. [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем роботи в ПАТ «Запоріжсталь», має достатній заробіток, що підтверджується характеристиками та довідкою про доходи (а.с. 8-9, 12-13, 47) [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується відповідною характеристикою (а.с. 100). Даних які б свідчили про наявність негативних якостей обох батьків по справі не має. Переваги у матеріальних та житлово-побутових умовах одного з батьків не мають суттєвого значення для вирішення питання про визначення місця проживання дитини саме у цього з батьків. Згідно з положеннями Принципу 2 Декларації прав дитини 1959 року при прийнятті з цією метою законів пріоритетним має бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Конвенція ООН про права дитини гарантує, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9). З урахуванням положень принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. При розгляді вказаного спору, судом не встановлено виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення малолітньої дитини з матір'ю. Посилання позивача про те, що виключною обставиною для розлучення дитини з матір'ю є те, що відповідач не має самостійного заробітку є неспроможними, оскільки відповідач, отримує пенсію по інвалідності та намагається працевлаштуватися. Крім того, в період з квітня 2015 року до часу стягнення аліментів, [PERSON] самостійно утримувала дитину, за цей період позивачем разово було надано лише 300 грн., чого [PERSON] в судовому засіданні не заперечував. Вказані обставини також встановлені рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року про стягнення аліментів, в якому було зазначено, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає, що загалом сторонами не оспорюється. Твердження позивача про те, що дитина не може проживати з відповідачем, [PERSON], оскільки вона з огляду на її стан здоров'я не може виховувати їх дитину та байдуже ставиться до здоров'я дитини, не знайшли свого підтвердження, вказані твердження позивача носять характер припущень і не заслуговують на увагу. Мати приділяє достатньо уваги дитині. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Довідку від 12.06.2015 року за № 106, яка видана Центр обслуговування абонентів Єдиною абонентською службою Запорізької міської ради (а.с. 5), де зазначено, що [PERSON][INFO] р. зареєстрована 12.06.2013 р. за адресою: [ADDRESS], суд оцінює критично, оскільки право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року (ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ст. 12), Протоколом N 4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16 вересня 1963 року (ст. 2) та іншими. За Цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що з квітня місяця 2015 року малолітня дитина, [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю, [PERSON], в [ADDRESS]. Довідку надану позивачем, про те, що дитина відвідує дитячий садок № 7 «Фонарик» та квитанції про сплату за харчування дитини суд не бере до уваги, оскільки невідомо коли вказана довідка була видана, а квитанції надано за 09 грудня 2014 року та 19 січня 2015 року, проте в судовому засіданні було встановлено що, з квітня 2015 року дитина проживає разом з матір'ю в [ADDRESS], дитина дитсадок не відвідує, оскільки мати не працює та приділяє належну увагу дитині займається її вихованням та турбується про її стан здоров'я. На підставі вищенаведеного, враховуючи вік малолітньої дитини, [PERSON], якій лише 3 роки 9 місяців, стать дитини, яка яке дівчинкою та потребу в цьому віці материнської турботи, догляду та уваги для забезпечення її повноцінного виховання і розвитку, відсутність виключних обставин для розлучення з матір'ю, враховуючи те що мати виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, враховуючи прихильність дитини до матері, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed