Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до сільського голови [PERSON], Редакції газети «Новини Тростянеччини» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що в газеті «Новини Тростянеччини» [NUMBER] за [INFO] була опублікована стаття під заголовком «[INFO]», автором якої є сільський голова [PERSON] та яка містить у собі недостовірну інформацію, що ганьбить його (позивача) честь, гідність та ділову репутацію, завдає йому моральної шкоди. У зв'язку з цим, позивач просив суд: 1) визнати недостовірною інформацію, що ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, а саме: «А пан [PERSON] в адресу працівників КП «Станова-Сервіс» пише наступне - «...цілий день вештаються без poбоmu» Мабуть [PERSON] порівнює із собою. Адже іншого про цю людину і не скажеш. На попередній посаді сільського голови довештався до кількох корупцій, закриття дитячого садочка в с. Микитівка, занедбаного водопостачання, темних неосвітлених вулиць, розбитих доріг»; «При розгляді кожного питання теж вештається - від свого місця до трибуни зі своїми безглуздими виступами»; «В КП «Тростянецькомунсервіс» вештання цього керівника можна було бачити по недбалій дорожній розмітці, каналізаційних калюжах по всьому місту, частій відсутності води у кранах водокористувачів»; «Що стосується пориву заздрості міського градоначальника до районного депутата [PERSON], вустами корупціонера [PERSON], пояснювати і зрівнювати нічого, можна лише нагадати»; «...щоб [PERSON] піднімав питання щодо допомоги Білківській сільській раді - я не чув»; «Виникає питання: чому на попередній посаді у Білківській сільській раді [PERSON] не вкладав по 200 тис. грн у водопроводи, залишив після себе свердловини без паспортів, дозволів спецводокористування та водопровід у незадовільному стані», опубліковану відповідачем - [PERSON] в газеті «Новини Тростянеччини» від [INFO] в статті під заголовком «[INFO]»; 2) зобов'язати Відповідачів надрукувати спростування недостовірної інформації, що була опублікована в газеті «Новини Тростянеччини» за [INFO] в статті під заголовком «[INFO]» у тому самому друкованому засобі на тій самій сторінці, шляхом зазначення про недостовірність та неправдивість наведених вище даних; зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Позивач в судове засідання з'явився, заявлені вимоги підтримав. Представники редакції газети «Новини Тростянеччини» - Зленко П.А., Федоренко І.П. в судове засідання з'явились, проти позову заперечували. В обґрунтування заперечень посилались на те, що наведені позивачем вислови зі статті під заголовком «[INFO]» є оціночними судженнями автора статті та спростуванню не підлягають. Також стаття не містить відомостей, які б ганьбили честь, гідність та ділову репутацію позивача та могли б спричинити йому моральну шкоду. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явився, проти позову заперечував, посилаючись на те, що наведена у статті під заголовком «[INFO]» інформація є правдивою, містить його оціночні судження з суспільно важливих питань, а тому спростуванню не підлягає. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, мотивуючи рішення зазначає про наступне. З матеріалами справи встановлено, що в газеті «Новини Тростянеччини» за [NUMBER] від [INFO] була опублікована стаття під заголовком «[INFO]», автором якої є сільський голова [PERSON]. (а.с.9) Позивач, заявив вимоги про визнання частини інформації, наведеної у цій статті, такою, що не відповідає дійсності, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Даючи оцінку положенням вказаної статті про необхідність спростування, яких вказує позивач, суд виходить із того, що згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 04.11.1950 року, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" від 11.09.1997 року кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання недостовірними і такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію вислови: «А пан [PERSON] в адресу працівників КП «Станова-Сервіс» пише наступне - «...цілий день вештаються без poбоmu» Мабуть [PERSON] порівнює із собою. Адже іншого про цю людину і не скажеш. На попередній посаді сільського голови довештався до кількох корупцій, закриття дитячого садочка в с. Микитівка, занедбаного водопостачання, темних неосвітлених вулиць, розбитих доріг»; «При розгляді кожного питання теж вештається - від свого місця до трибуни зі своїми безглуздими виступами»; «В КП «Тростянецькомунсервіс» вештання цього керівника можна було бачити по недбалій дорожній розмітці, каналізаційних калюжах по всьому місту, частій відсутності води у кранах водокористувачів»; «Що стосується пориву заздрості міського градоначальника до районного депутата [PERSON], вустами корупціонера [PERSON], пояснювати і зрівнювати нічого, можна лише нагадати»; «...щоб [PERSON] піднімав питання щодо допомоги Білківській сільській раді - я не чув»; «Виникає питання: чому на попередній посаді у Білківській сільській раді [PERSON] не вкладав по 200 тис. грн у водопроводи, залишив після себе свердловини без паспортів, дозволів спецводокористування та водопровід у незадовільному стані». Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд виходить із того, що відповідач, як і будь-яка інша особа, яка висловила свої погляди, оціночні судження, а не факти, не може бути зобов'язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд вважає обґрунтованими доводи відповідачів про те, що наведені висловлювання є оціночними судженнями автора статті, які не підлягають спростуванню. Зокрема в цих висловлюваннях міститься критична оцінка певних фактів і недоліків у роботі позивача за час перебування його на посаді сільського голови, керівника комунального підприємства та депутата районної ради. При цьому такі висловлювання є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, із застосуванням відповідних мовних засобів: гіпербол, порівнянь, речень побудованих у формі запитань. Разом із тим, в ході судового розгляду справи, судом було встановлено, та сторонами не оспорювалось, що на час розгляд справи позивач є депутатом Тростянецької районної ради і раніше займав посаду голови Білківської сільської ради та керівника комунального підприємства «Тростянецькомунсервіс». Відповідно, за своїм статусом, він є публічною особою. З огляду на це, суд бере до уваги висновки викладені в пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до яких при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. На вказані особливості неодноразово звертав увагу і Європейський суд з прав людини. Так, у своєму рішенні від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що оспорювані публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Зважаючи на це, суд вважає, що позивач, як публічна особа, що виконує політичні функції, є більш відкритим для критики, а тому має бути більш терпимим до неї. За відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині захисту честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, суд вважає, що не підлягають задоволенню і вимоги стосовно стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди. Враховуючи зазначене,

Outcome: dismissed