Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

12 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Лакофарбовий завод «Аврора» про визнання незаконним та скасування наказу та поновлення на роботі. В обґрунтування позову зазначив, що він працює на посаді начальника відділу постачання ТОВ «Лакофарбовий завод «Аврора» з 01.09.2000 року по даний час. За весь час праці позивач не мав жодного зауваження. 20 вересня 2017 року було видано наказ № 71/КЗП «Про попередження щодо запланованого звільнення», яким було скорочено посаду начальника відділу постачання станом на 30.11.2017 року. Запропоновані вакантна посади не відповідають фаху та мають більш ніж у два рази нижчу заробітну платню, а місце роботи розташовано у м. Черкаси. Позивач вважає вказаний наказ незаконним, він є удаваним правочином, яким керівництво намагається приховати свої власні промахи, вирішує особисті інтереси та будь-яким чином намагається вижити позивача з підприємства. Відповідач входить до складу словенської «Helios Group», директор відповідача 16 грудня 2015 року надіслав словенським кураторам листа, де зазначив, що він самотужки вирішив перевести позивача з постійного місця роботи у м. Черкаси до м. Дніпро, на так зване «віддалене місце роботи», оскільки позивач там зареєстрований та має особисте місце проживання. В листі також вказав, що він бажає взяти на роботу нового кваліфікованого фахівця замість єдиної співробітниці відділу постачання, яка через два місяці йде в відпустку в звязку з вагітністю, а також будуть усунуті секретні угоди і корупційний елемент серед фахівців відділу постачання. 06 лютого 2017 року на посаду менеджера відділу постачання була прийнята [PERSON], яка ігнорувала роботу відділу та відмовлялась спілкуватися з позивачем, хоча останній був її безпосереднім керівником, уклала угоду, яка нанесла підприємству значних збитків. У травні 2017 року позивач направив лист директору ТОВ «Лакофарбовий завод «Аврора» [PERSON] і кураторам підприємства, в якому вказав на прорахунки [PERSON] в роботі. Незважаючи на це, у червні 2017 року [PERSON] переведена на посаду заступника директора із закупівель. Одразу після її призначення, [PERSON] змінила посадові обовязки позивача, зобовязала його створити електронну базу реєстру постачальників, з особистими даними менеджерів. Таким чином, під загрозою звільнення за невиконання посадових обовязків позивача змушено надати в користування [PERSON] всі особисті напрацювання. Крім того, [PERSON] склала кілька службових доповідних, в яких обмовлювала на позивача. На підставі її доповідної, наказом від 27.07.2017 року позивачу безпідставно оголошено догану, вказаний наказ позивач оскаржує в окремому позові. 30 листопада 2017 року було видано наказ № 39/К про припинення трудового договору з позивачем за п.1 ст.40 КЗпП України, та звільнено з 30.11.2017 року. З урахуванням викладеного, позивач просив суд скасувати наказ директора ТОВ «Лакофарбовий завод «Аврора» № 39/К про припинення трудового договору з позивачем за п.1 ст.40 КЗпП України, як удаваний правочин, та поновити його на роботі. Ухвалою суду\~від 14\~лютого 2018\~року визначено\~продовжити судовий\~розгляд справи\~за позовом\~[PERSON] до\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Лакофарбовий завод\~«Аврора» про\~визнання \~незаконним та\~скасування наказу\~та поновлення\~на роботі,\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження без\~виклику сторін,\~встановлено відповідачу\~відповідачу пятнадцятиденний\~строк з\~дня вручення\~даної ухвали\~для подання\~відзиву на\~позовну заяву.\~ Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що відповідно до наказу № 71/КЗП від 20.09.2017 року, з 30.11.2017 року була скорочена посада начальника відділу постачання ТОВ «ЛЗ «Аврора». Вказаний наказ був доведений до відома позивача та позивач ознайомлений з ним під підпис 26.09.2017 року. Одночасно з ознайомленням з вказаним наказом позивачу було вручено повідомлення про заплановане звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та запропоновано іншу роботу на підприємстві на усіх наявних вакантних посадах, а саме на посаді лаборанта-контролера лабораторії ВТК та інженера-дослідника відділу розвитку. У звязку з відмовою позивача від іншої роботи, запропонованої йому відповідачем, наказом № 39/К від 30.11.2017 року трудовий договір з позивачем було розірвано на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Зазначає, що листування, на яке посилається позивач, відбулося в грудні 2015 року, тобто майже за два роки до видання наказів про скорочення посади, та жодним чином не підтверджує доводи позивача про незаконність оспорюваних наказів. Доводи позивача, що його звільнення зумовлене неприязним ставленням до нього керівництва, не відповідають дійсності, оскільки обовязки щодо ведення позивачем реєстру постачальників та надання їх керівництву були передбачені його посадовою інструкцією ще до прийняття [PERSON] на посаду заступника директора із закупівель. Вважає, що позивач не надав доказів, які б підтверджували незаконність оскаржуваного наказу та не довів обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі\~України (ст. 16), Цивільному процесуальному\~кодексу України (ст.4). Згідно зі ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 вказаної статті у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у звязку з повідомленням ним або членом його сімї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Судом встановлено, що наказом директора ТОВ «Лакофарбовий завод «Аврора» [PERSON] від 20.09.2017 року № 71/КЗП «Щодо загальних кадрових питань» передбачено скоротити штатну одиницю ТОВ «ЛЗ «Аврора» станом на 30.11.2017 р. Працівник [PERSON], що займає дану посаду, підлягає звільненню згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Начальнику відділу кадрів направити [PERSON] повідомлення про заплановане звільнення, запропонувати переведення на вакантні посади (за наявності) та забезпечити підготовку необхідних документів для проведення відповідної процедури згідно чинного законодавства. З метою раціоналізації діяльності відділу постачання з 01.12.2017 р. посадові обовязки, передбачені посадовою інструкцією нач. відділу постачання перерозподілити між заст. директора із закупівель та старшим менеджером відділу постачання. Станом на 01.12.2017 р. затвердити штатний розпис, викласти в новій редакції структуру та штатну чисельність ТОВ «ЛЗ «Аврора». Позивач ознайомлений з вказаним наказом, що підтверджується його особистим підписом. Директор ТОВ «Лакофарбовий завод «Аврора» [PERSON] 26.09.2017 року направив позивачу повідомлення про заплановане звільнення, в якому попереджено позивача про наступне звільнення з посади начальника відділу постачання, яке відбудеться 30 листопада 2017 року. В цьому ж повідомленні позивача проінформовано про відкриті вакансії на підприємстві: лаборант-контролер лабораторії ВТК та інженер-дослідник відділу розвитку. Позивач вказане повідомлення отримав 26 вересня 2017 року, що підтверджується його особистим підписом. Наказом директора ТОВ «Лакофарбовий завод «Аврора» [PERSON] від 30.11.2017 року № 39/К «Про припинення трудового договору» звільнено [PERSON] з посади начальника відділу постачання на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з скороченням штату працівників. З вказаним наказом позивач ознайомлений 30 листопада 2017 року, та вчинив запис про незгоду з наказом. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.1\~ст.40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п. 19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року\~розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1\~ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до\~ст. 49-2 КЗпП України\~про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, і водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника з\~\~зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до\~статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до\~ст.32 КЗпП України\~переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених\~ст.33 цього Кодексу\~та в інших випадках, передбачених законодавством. Вбачається, що вирішення питання щодо доцільності скорочення чисельності та штату працівників, враховуючи позовні вимоги, з якими звернувся [PERSON], не відноситься до компетенції суду. Суд лише зобов'язаний перевірити правильність дотримання відповідачем вимог закону під час вивільнення його працівників, в разі дійсної наявності скорочення. Доказів того, що скорочення посади позивача відбулося з порушенням прав позивача, матеріали справи не містять. Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем дотримано вимоги ст.49-2 КЗпП України щодо попередження позивача за два місяці про наступне звільнення, а також та обставина, що позивачу було запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві. Доводи позивача про те, що запропоновані вакансії є нижче оплачуваними, ніж посада, з якої його звільнено, та знаходяться в іншому місті, на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки чинне законодавство не містить вказівки на розмір заробітної плати на запропонованій роботі, та про фактичне місцезнаходження запропонованої вакансії. Позовні вимоги мотивовані лише тим, що звільнення позивача здійснено з особистих неприязних мотивів керівників відповідача. Відповідно до ч.2,3 ст. 49 ЦПК України, серед інших процесуальних прав, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі. Однак позивач не скористався своїми процесуальними правами, а чинне цивільне процесуальне законодавство не надає суду право з власної ініціативи змінювати предмет чи підстави позову, тому суд розглядає справу у межах позовних вимог. Суд перевірив доводи позивача про те, що звільнення його відбулося за особистими мотивами керівництва відповідача, та прийшов до висновку, що вказані доводи не підтверджені достатніми та достовірними доказами. Так, суд не приймає до уваги посилання позивача на лист [PERSON] від 16 грудня 2015 року, адресований Урошу Пріможич, [PERSON], оскільки мова в ньому йде не про скорочення посади позивача, а про переведення його на роботу за місцем проживання з метою скорочення витрат, крім того, вказаний лист виготовлений майже за два роки до видання наказу від 20.09.2017 року про скорочення посади начальника відділу постачання. Не знайшли також підтвердження доводи позивача про те, що його під загрозою звільнення за невиконання посадових обовязків змушено надати в користування [PERSON] всі особисті напрацювання. Так, сам позивач у позовній заяві стверджує, що [PERSON] була прийнята на роботу у лютому 2017 року. В той же час, у матеріалах справи наявна Посадова інструкція начальника відділу постачання, затверджена директором ТОВ «ЛЗ «Аврора» [PERSON] 01.07.2013 року, з якою позивач ознайомлений, що підтверджується його особистим підписом. Згідно п.2.11 вказаної Посадової інструкції, обовязком начальника відділу постачання є: «Керує процесом оцінювання постачальників сировини і матеріалів у відповідності з методикою. Регулярно аналізує дані оцінювання, веде реєстр постачальників, надає результати на розгляд керівництву». Суд також вважає необґрунтованим посилання позивача на наказ № 1-С від 27.07.2017 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, як доказ неприязного ставлення до нього з боку керівництва, оскільки позивач звільнений з роботи не у звязку з систематичним порушенням трудової дисципліни, а у звязку зі скороченням штату. Позивач в позовній заяві стверджує, що його не ознайомили з матеріалами, які б свідчили про результати перевірки ефективності діяльності його підрозділу, однак наказ № 71/КЗП від 20.09.2017 року не містить відомостей про те, що він прийнятий за результатами саме перевірки, та позивачем не надано доказів про те, що така перевірка взагалі призначалась, та не заявлялось клопотань з приводу витребування у відповідача додаткових документів та доказів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів\~у цивільних\~справах не\~є обовязком\~суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, доводи позивача в обґрунтування позову про те, що наказ про скорочення штату є удаваним правочином та свідчить про намагання будь-яким чином вижити його з підприємства, суд вважає не доведеними. Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Разом з тим, трудовий договір між позивачем та відповідачем було укладено відповідно до трудового, а не цивільного законодавства. Трудове законодавство не прирівнює трудовий договір до правочину у розумінні ст. 202 ЦК України.\~Нормами чинного трудового законодавства не передбачена можливість визнання трудового договору чи контракту недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України. Відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є обєктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством. Положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання правових відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору. Укладений договір не є цивільним правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України. Приймаючи до уваги викладене, аналізуючи\~\~підстави позовних вимог, суд вважає, що доводи про незаконність звільнення\~спростовано дослідженими у суді належними, допустимими та достовірними доказами. \~ \~ \~ \~Крім того, в своїх вимогах позивач просить скасувати наказ відповідача №39/К про припинення трудового договору з позивачем. Однак, з точки зору трудового законодавства видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка\~\~на предмет законності чи незаконності та зобов'язання до вчинення певних дій. З урахуванням цього, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, в звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі

Outcome: dismissed