Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] в інтересах опікуваного [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Виконавчого комітет Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майна за законом, яку 19 жовтня 2015 року уточнила та остаточно просила ухвалити рішення яким визнати [PERSON] спадкоємцем за законом на спадкове майно його матері [PERSON], померлої 22 жовтня 2012року, а саме на ? частини квартири [ADDRESS] та земельних ділянок площею 2,9300 га і 2,7350 га та визнати за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS] та земельних ділянок площею 2,9300 га і 2,7350 га, як на спадкове майно за законом після смерті його матері [PERSON], померлої 22жовтня 2012 року. В обґрунтування позову вказала, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2013 року [PERSON] визнано недієздатним і встановлено над ним опіку, призначивши опікуном позивача. Судом було встановлено, що [PERSON]В .страждає хронічним стійким психічним розладом у формі шизофренії, виражений змішаний тип дефекту і не може розуміти значення своїх дій і керувати ними. 22 вересня 2014 року він був визнаний інвалідом з дитинства. 22 жовтня 2012 року померла його матір [PERSON] Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] та земельних ділянок площею 2,9300 га і 2,7350 га. У встановлений законом термін [PERSON] звернувся до Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де йому стало відомо, що його матір [PERSON] заповітом від 18 квітня 2011 року заповіла все своє майно відповідачу [PERSON] Заповіт посвідчено державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 2-1080. Оскільки [PERSON] згідно ч. 3 ст.1268 ЦК України заяви до нотаріальної контори не подавав тому він є власником та спадкоємцем1/2 частини квартири після смерті його матері. Також, відповідно до ст..1241 ЦК України [PERSON] має право по закону на ? частину квартири та земельних ділянок, які належали його померлій матері. Оскільки за життя своєї матері [PERSON] жодного дня ніде не працював у звязку зі своїм захворюванням. Його матір [PERSON] зверталася до психіатрів з цього приводу, однак не довела до кінця оформлення необхідних документів. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем ? частини спірної квартири та ? частини вищезазначених земельних ділянок, у звязку з чим, вона в його інтересах вимушена звернутися з позовом до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що у [PERSON] виникло психічне захворювання з дитинства, але у звязку з тим, що його матір [PERSON] також була інвалідом 1 групи, і сама пересувалася за допомоги інвалідної коляски. [PERSON] отримувала пенсію. Ані вона, ані [PERSON] ніколи ніде не працювали. [PERSON] своєчасно не змога документально оформи інвалідність [PERSON] Відповідач втерся їй у довіру і вона залишали на його імя заповіт. До останніх хвилин життя за [PERSON] доглядав її брат та його дружина. Також, вони здійснюють догляд і за [PERSON] Вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для задоволення позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити, оскільки на момент смерті 22.10.2012 року [PERSON] її син [PERSON] був дієздатною та працездатною людиною. Лише 28.01.2013 року [PERSON] був визнаний інвалідом загального захворювання, а рішенням Красногвардійського районного суду від 27.09.2013 року, яке набрало чинності 08.10.2013 року визнаний недієздатним. Згідно висновків про умови та характеру праці зазначених в акті огляду СМЕК № 614230 выд 28.01.2013 року, [PERSON] було дозволено займатися надомними видами роботи. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради у судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що [PERSON] дійсно психічно хвора людина. Йому була з 28.01.2013 року призначена 2 група інвалідності, а це означає, що у нього тяжкі психічні розлади. [PERSON] не може виконувати будь-які види робіт. Дійсно він набув статусу недієздатної особи після смерті своєї матері [PERSON] Представник третьої особи Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, але надали суду лист з проханням розглянути справу за відсутності їх представника. Вислухавши сторони та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України,\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно вимог ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до\~ ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Статтею 59 ЦПК України встановлено, що\~суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України,\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] доводиться сином [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серія І-КИ № 430519 (а.с. 6). 22.10.2012 року [PERSON] померла, про що Відділом державної реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції у Дніпропетровській області в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 7095, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 468878 (а.с. 10). Після її смерті [PERSON] відкрилася спадщина на ? частину квартири [ADDRESS], оскільки право власності на1/2 частину даної квартири зареєстровано за [PERSON], що підтверджується листом КП ДБТІ від 20.11.2012 року за № 15680 (а.с.9) та ? частка земельної ділянки площею 5.8600 га, розташованої на території Микільскої сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, кадастровий номер земельної ділянки: 1225084300:02:198:0125 та ? частка земельної ділянки площею 5.4700 га, розташованої на території Микільскої сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку та списком співвласників земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вівдповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 18.04.2011 року на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та всі майнові права та обовязки вона заповідає [PERSON] Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за 3 2-1080 (а.с.11). Відповідно до ч. 1 статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). З огляду на вищевикладені норми Закону, суд вважає, що обов'язкова частка у спадщині\~по суті єдине правило, що обмежує свободу заповіту в цивільному праві, однак необхідно визнати, що обмежує цю свободу досить істотно. Цивільний кодекс України\~виходить з того, що обов'язкова частка формується з усього спадкового майна. Суб'єкти права на обов'язкову частку спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Це означає, що визначивши розмір обов'язкової частки, нотаріус повинен формувати її за рахунок усього спадкового майна, не розділяючи його на майно, охоплене заповітом і майно, що не охоплене ним. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах щодо спадкування», за згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Як вбачається з матеріалів справи опікун [PERSON] [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою щодо вчинення нотаріальних дій, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] та земельні ділянки, проте постановою від 12 листопада 2015 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій на підставі того, що за даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру було виявлено заповіт, а [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом. Визнання [PERSON] інвалідом 2 групи дитинства це причина інвалідності, а не час її настання. [PERSON] не надала довідки МСЕК про визнання інвалідності у [PERSON] на день смерті [PERSON], померлої 22.10.2012 року, тому [PERSON] не є спадкоємцем за законом згідно ст. 1241 ЦК України. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У судовому засіданні було встановлено, що 28.01.2013 року висновком медико-соціальної експертизи [PERSON] була встановлена друга група інвалідності з 28.01.2013 року на строк до 15.01.2014 року з причини загального захворювання. Інвалідність встановлено строком до 01.02.2014 року. Згідно висновку про умови та характеру праці [PERSON] дозволено займатися надомними видами роботи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 10 ААБ № 614230. Висновком медико-соціальної експертизи від 22.09.2014 року [PERSON] повторно призначено другу групу інвалідності з 22.09.2014 року на строк до 01.02.2016 року з зазначенням причини інвалідності інвалід з дитинства. Щодо умов та характеру праці зроблено висновок, що [PERSON] не може виконувати ніякі види праці, що підтверджується довідкою МСЕК серії ААІ № 010581 (а.с. 8). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2013 року [PERSON] визнано недієздатним та призначено опікуна [PERSON]С (а.с.7).. Інвалі?дність\~ соціальна недостатність внаслідок обмеження життєдіяльності людини, яка викликана порушенням здоров'я зі стійким розладом функцій організму, що призводить до необхідності соціального захисту і допомоги. Непрацездатні громадяни\~- це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти - інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України\~з одночасним роз'ясненням інвалідам з дитинства їх права на державну соціальну допомогу. Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року за № 1317, причинний зв'язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, встановлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного вік. Комісія за участю представників Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань приймає рішення щодо продовження строку тимчасової непрацездатності: Особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання інваліда, а також інвалідам, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Що стосується посилань представника позивача у судовому засіданні на той факт, що [PERSON] є інвалідом з дитинства, оскільки страждає з дитинства психічним захворюванням, а тому він є з дитинства непрацездатною особою, то дані посилання не беруться судом до уваги, оскільки спростовуються наступним. Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2013 року медико-соціальна експертиза встановлює [PERSON] інвалідність до 01.02.2014 року з зазначенням причини «загальне захворювання» та призначає повторність огляду [PERSON] Відповідно до вищезазначеної норми Положення про медико-соціальну експертизу у [PERSON] не виявлено вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, при цьому 28.01.2013 року, тобто після смерті [PERSON], померлої 22.10.2012 року, медико-соціальна експертиза дозволила займатися [PERSON] надомними видами роботи. Оскільки, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на момент смерті [PERSON] 22.10.2012 року, її син [PERSON], був непрацездатною особою, то суд приходить до висновку, що не має підтсав для задоволення позову, оскільки [PERSON] не є спадкоємцем, який відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки позивача звільнено від оплати судових витрат за подачу позову, суд вважає необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed