Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач просить стягнути на його користь з відповідача 41187,84 грн. середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні. Свій позов мотивує тим, що він працював у відповідача і при звільненні в березні 2013 року з ним не розрахувалися. Рішенням суду від 06.08.2013 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 25521,63 грн. Рішенням суду від 05.11.2013 року з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40222,50 грн. з 02.03.2013 року по 08.09.2013 року. На даний час судові рішення не виконані і заборгованість не погашена. По вказаній причині він змушений знову звернутись до суду з вимогою нарахування середнього заробітку за період з 09.09.2013 року по момент повторного звернення до суду з даною заявою. В судовому засіданні позивач позов підтримав і просить його задоволити. Погоджується на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, про розгляд справи у його відсутність не клопотав, заперечень щодо позову не надав, а тому суд проводить розгляд справи на підставі ст.224 ЦПК України в заочному порядку за згодою позивача. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Позивач працював у відповідача і був звільнений 01.03.2013 року за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача та наказом № 26-к (а.с.3-5). З довідки № 414 від 08.08.2013 року виданої ПАК ГЗК «Кварцит» вбачається, що станом на 21.05.2013 року заборгованість по заробітній платі становить 24960,02 грн. При цьому середньоденна заробітна плата [PERSON] - 321 грн. 78 коп. (а.с.2). 06.08.2013 року було видано судовий наказ (а.с.8) про стягнення з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 25521,63 грн. 05.11.2013 року було видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40222,52 грн. та моральну шкоду в сумі 4240 грн. На виконання судових документів у відділі державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції були відкриті виконавчі провадження від 14.10.2013 року (а.с.6) та від 08.11.2013 року (а.с.7) відповідно. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.24-26) вбачається, що 12.02.2014 року порушено справу про банкрутство ПАТ Овруцький ГЗК «Кварцит». Зважаючи на даний факт, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно правової позиції висловленої ВСУ в постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139 цс 12, за положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у пункті 27 вказав, що відповідно до правил глави XV Кодексу законів про працю порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у тому числі в районний (міський) суд, тобто суд загальної юрисдикції. Таким чином, справи можуть бути порушені та рішення судів про стягнення заробітної плати можуть бути прийняті судами загальної юрисдикції як до порушення провадження у справі про банкрутство, так і на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідачем заборгованість по заробітній платі не погашено до даного часу, однак її стягнуто на користь позивача судовим наказом. Також уже стягнуто на користь позивача і середній заробіток на цю суму за весь період затримки розрахунку. Даний факт у судовому засіданні позивач не заперечує. Таким чином, на сьогоднішній день, правовідносини, які виникли між сторонами після винесення судового наказу та рішення суду про стягнення середнього заробітку на цю суму заборгованості регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Даний закон визначає відповідальність сторін за невиконання судового рішення та захист прав стягувача у виконавчому провадженні, і відповідно на них не розповсюджується дія норми ст.117 КЗпП України. Зважаючи на викладене у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed