Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

16 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», стягнення компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що він працював у відповідача без перерв у роботі на різних посадах робітником з 23 липня 1990 року по 13 квітня 1998 року. На підставі наказу № 156 від 13 квітня 1998 року його звільнено з роботи. При звільнені з підприємства відповідач був зобовязаний провести із ним повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим положенням. На захист свого порушеного права він звернувся до місцевого суду із позовом, який своїм рішенням від 25 листопада 1997 року по справі № 2-3663-97 стягнув з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 707 грн. 47 коп. Вважає, що має право на компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з її невиплатою, та яка станом на 15 листопада 2015 року складає 2535 грн. 14 коп. Крім того, на його належить стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, що станом на 15 листопада 2015 року становить 31129 грн. 02 коп. Зазначає, що протиправними діями по невиплаті йому усіх належних сум при звільнені, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у його моральних стражданнях, втрати налагоджених нормальних життєвих звязків, через що він змушений був докладати додаткових зусиль до організації своєї життєдіяльності, та яку оцінює у 3000 грн. 00 коп. Тому, просить суд стягнути з ВАТ «Содовий завод» на його користь компенсацію частини заробітної плати в звязку з її невиплатою у розмірі 2535 грн. 14 коп., суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у сумі 31129 грн. 02 коп. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач заявлені ним вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій проти задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог заперечив, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку щодо необґрунтованості заявлених [PERSON] вимог, з наступних підстав. У судовому засіданні із достовірністю встановлено, що позивач працював у відповідача без перерв у роботі на різних посадах робітником з 23 липня 1990 року по 13 квітня 1998 року. Звільнений 13 квітня 1998 року на підставі наказу № 156. Вказані обставини підтверджуються копіями трудової книжки [PERSON] (а.с. 8-9). Під час роботи у ВАТ «Содовий завод», [PERSON] не своєчасно та не в повному обсязі виплачувалась заробітна плата, у звязку з чим при звільненні позивачу не виплачено усі грошові кошти належні до сплати, у звязку з чим позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості з заробітної плати. Рішенням Словянського міського суду Донецької області від 25 листопада 1997 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено та стягнуто зі Словянського ВАТ «Содовий завод» заборгованість з заробітної плати в сумі 707 грн. 47 коп. (а.с. 6). Частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація нараховується роботодавцями працюючим робітникам у разі затримання виплати доходів на один і більше календарних місяців. Позивач звільнився з роботи 01 вересня 1999 року. Будь-яких доказів того, що така компенсація не була нарахована під час перебування у трудових відносинах з відповідачем не надано. Крім того, позивачем не надано деталізованої довідки про розмір заборгованості по заробітній платі, де б були зазначені суми виникнення вказаної заборгованості щомісячно, що при наявності правових підстав, унеможливлює визначення розміру такої компенсації відповідно до вимог визначених Постановою КМУ. Відповідно до п. 2 «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушення термінів її виплати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20 грудня 1997 року, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більш ніж на один відсоток. Пунктом третім наведеного Положення передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. У відповідності до п. 4 Положення, у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з п. 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. Між тим, позивачем не надано доказів про те, за які конкретно місяці виникла заборгованість по заробітній платі, що є суттєвими обставинами для правильного вирішення справи, тому суд позбавлений можливості провести розрахунок у відповідності до вимог Закону. Статтею 116 Кодексу законі про працю України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено загальний строк звернення до суду з питань вирішення трудового спору, а саме працівник може звернутися з такою заявою безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Крім того, частиною 2 наведеної статті передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тобто, в розумінні наведеної норми закону, що регулює трудові відносини, строк позовної давності не застосовується до вимог щодо стягнення заборгованості саме з заробітної плати й жодним чином не розповсюджується до інших компенсаційних виплат повязаних із порушенням законодавства про оплату праці. Частиною 3 статті 94 Кодексу законів про працю України встановлено, що питання регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 94 КЗпП України закріплено поняття заробітної плати. Так, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Законом України «Про оплату праці» визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Так, частиною першою наведеного закону встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України та ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» може бути застосована до правопорушень у сфері трудового законодавства, повязаних з оплатою праці, проте вказані заходи відповідальності не відносяться до заробітної плати, як такої. Так, позивач [PERSON] знав про свої порушені права протягом тривалого часу, а саме з моменту ухвалення судового рішення у справі за його позовом до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості з заробітної плати, проте жодним чином не вказав і не обґрунтував поважність пропуску ним строку звернення до суду із такими вимогами. Крім того, положеннями статті 237-1 КЗпП України закріплено, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Своїм рішенням № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року Конституційний Суд України надав розяснення щодо тлумачення положень статті 233 Кодексу Законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117 та 237-1 цього Кодексу, а саме для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У даному випадку, слід зауважити, що фактичною датою розрахунку відповідача із позивачем по заробітній платі, є дата ухвалення судового рішення у справі за позовом працівника щодо стягнення заробітної плати. Отже, за таких обставин, суд приходить до висновку щодо відсутності законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed