Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: надати дозвіл на виїзд за мережі України в період часу з 01.05.2021 по 14.08.2023 року на термін до двох місяців до країн світу, а саме Грузії, Єгипту, Турецької Республіки, Короліства Іспанії, Італії, Республіки Польща, Чеської Республіки, Грецької Республіки та інших країн шенгенської Угоди та Європейського Союзу громадянину України, який не досяг 16-річного віку - малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON] , до досягнення дитиною 16-річного віку; надати дозвіл [PERSON] на оформлення документів для виїзду дитини за кордон відносно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в будь-який час, без нотаріально посвідченої згоди батька дитини - [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 840,80 грн. Позов обґрунтовано тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом із позивачем, перебуває на її матеріальному утриманні. 02 липня 2020 року закінчилась дія нотаріально завіреної згоди [PERSON] на тимчасові поїздки дитини за межі України у супроводі матері. Відповідач проживає у м. Донецьк, що є непідконтрольною територією, у зв`язку із чим не може надати згоди на виїзд дитини за кордон, оскільки зв`язку із ним немає. Виїзд за кордон в інші країни світу сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Ухвалою суду від 13 листопада 2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із викликом сторін. 22 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов та письмових заяв до суду не подавав. Відповідач викликався у судові засідання шляхом публікації оголошень на сайті Судової влади України. Представник третьої особи служби у справах дітей Красилівської міської ради Хмельницької області у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій просив провести судовий розгляд за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Згідно листа Красилівської районної державної адміністрації правонаступником служби у справах дітей є служба у справах дітей Красилівської міської ради Хмельницької області (а.с. 34). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, позивач та відповідач є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20 вересня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області (а.с.6). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтувати ся на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03.07.2019 у справі N 643/1090/17 (провадження N 61-28548св18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Красилівської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судові витрати підлягаються покладенню на позивача.

Outcome: dismissed