Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 20.11.2018 року звернулись позивачі із позовною заявою до Російської Федерації, відповідно якої просили стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 1122808,85 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання цього позову; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 1122808,85 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання цього позову; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 1122808,85 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання цього позову; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 1122808,85 гривень, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання цього позову; В обґрунтування позову зазначено, що позивачка [PERSON] , є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права» звернулась до суду із дійсним позовом від власного імені та в інтересах своїх неповнолітньої та малолітних дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В квітні 2014 року, після незаконної анексії Російської Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, [PERSON] була зареєстрована та проживала разом зі своїми дітьми за адресою [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для неї призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території смт. Карло-Максове (зараз - Софіїївка) м. Єнакієве Донецької області, стали причиною її вимушеного переселення у листопаді 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Одеса. [PERSON] від власного імені та в інтересах своїх дітей зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за результатами якої рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2018 року у цивільній справі №522/20329/17, яке не оскаржувалось Російською Федерацією у встановленому порядку та набрало законної сили встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , разом із неповнолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у листопаді 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. [PERSON] вважає, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України завдано їй та її дітям істотну моральну шкоду. З урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень особистих прав, свобод та інтересів позивачки та її дітей, вона оцінює моральну шкоду в загальному розмірі 4491235,42 грн., що є еквівалентом 140000,00 Євро. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Чернявська Л.М.) від 21.11.2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року закрито провадження по справі. Постановою Одеського апеляційного суду від 14.06.2019 року апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено, Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року скасовано і справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. За результатами автоматичного розподілу справа надійшла до провадження судді Донцова Д.Ю. та отримана ним 10.07.2019 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви. 31.07.2019 року позивач [PERSON] отримала копію ухвали та на виконання її вимог 06.08.2019 року подала заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.08.2019 року прийняти до розгляду цивільну справу. Призначено у справі повторне проведення підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. В підготовче засідання 20.08.2019 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.08.2020 року визнано явку позивача [PERSON] , яка діє від свого імені та в інтересах дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Підготовче засідання 19.09.2019 року не відбулось у зв`язку з перебування судді у відрядженні, розгляд справи відкладено на 07.10.2019 року. В підготовче засідання 07.10.2019 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представником позивача надано заяву про відкладення судового засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання 07.11.2019 року з`явився представник позивача, який підтримав позовну заяву у повному обсязі, клопотань не заявляв, просив продовжити розгляд справи, судове засідання було відкладено на 05.12.2019 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2019 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено. В судове засідання 05.12.2019 року з`явився представник позивача, який підтримав позовну заяву у повному обсязі, клопотань не заявляв, просив наступне судове засідання проводити в режимі відеоконференції, судове засідання було відкладено на 16.01.2020 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2019 року клопотання представника [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі задоволено. Ухвалено судове засідання, призначене на 16 січня 2020 року об 10 годині 00 хвилин, у цивільній справі проводити у режимі відеоконференції. В судове засідання 16.01.2020 року, яке відбулось в режимі відеоконференції з`явився представник позивача - [PERSON] , розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 13.02.2020 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року клопотання представника [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі задоволено. Ухвалено судове засідання, призначене на 13.02.2020 року, у цивільній справі проводити у режимі відеоконференції. Судове засідання 13.02.2020 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у колегії з розгляду кримінальної справи №522/20397/18, розгляд справи призначено на 17.03.2020 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено. В судове засідання 17.03.2020 року сторони по справі не з`явились, представником позивача надано клопотання про відкладення розгляд справи у зв`язку з запровадженням карантину на території України, враховуючи неявку всіх осіб в судове засідання та наявне клопотання, розгляд справи відкладено на 23.04.2020 року. В судове засідання 23.04.2020 року сторони по справі не з`явились, представником позивача надано клопотання про відкладення розгляд справи у зв`язку з запровадженням карантину на території України, враховуючи неявку всіх осіб в судове засідання та наявне клопотання, розгляд справи відкладено на 21.05.2020 року. В судове засідання 21.05.2020 року сторони по справі не з`явились, представником позивача надано клопотання про відкладення розгляд справи у зв`язку з запровадженням карантину на території України, враховуючи неявку всіх осіб в судове засідання та наявне клопотання, розгляд справи відкладено на 24.06.2020 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2020 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено. В судове засідання 24.06.2020 року сторони по справі не з`явились, представник позивача надав клопотання про відкладення судового засідання, розгляд справи відкладено на 13.08.2020 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.08.2020 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено. В судове засідання 13.08.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином, розгляд справи відкладено на 15.09.2020 року. В судове засідання 15.09.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 21.09.2020 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 6-10). Також позивачка має дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) (т. 1 а.с. 11-13). Відповідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 17.01.2017 року №0000088165, №000088219, №000088312, №000088269 [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування зазначено, [ADDRESS] (т. 1 а.с. 14-17). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.06.2018 року по справі №522/20329/17 встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , разом із неповнолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у листопаді 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України (т. 1 а.с. 18-26). В розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті часі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Звертаючись з даним позовом позивач доводив, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, у зв`язку вимушеним переселенням з окупованої території на підконтрольну території владі України, втратою зв`язків із рідними, не можливістю відвідувати місце, в якому вона постійно проживала разом зі своїми дітьми, були зареєстрована, їм завдано моральну шкоду. Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення моральної шкоди із іноземної держави, а саме: Російської Федерації, яка [PERSON] визначена відповідачем у справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про міжнародне приватне право» визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави. На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України. Подання відповідних позовів до українських судів в порядку українського цивільного судочинства не може створити жодних правових наслідків для держави Російська Федерація. При цьому за Законом «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (2268-VIII) існує можливість постраждалим особам подавати позови з приводу компенсації проти держави Російська Федерація до українських судів, однак суд зазначає, що це не є ефективним засобом правого захисту порушених прав, з огляду на судовий імунітет держави Російська Федерація від рішень національних українських судів. Суд звертає увагу про існування перепон для реалізації постраждалими особами їхнього права на справедливе судочинство, гарантованого як Конституцією України, так і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-ЄКПЛ), оскільки при умові ухвалення рішення на користь позивачів виникне питання про можливість його виконання. Стадія виконання судових рішень є невід`ємною складовою права на справедливе судочинство у розумінні ст. 6 ЄКПЛ. Відповідно до концепції позитивних зобов`язань держави, розвинутої в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ), у випадку втрати контролю над частиною території держава не звільняється від обов`язку виконання положень ЄКПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 р., «Катан та інші проти Молдови та Росії» від 19.10.2012р.) та забезпечення реалізації особами, що перебувають під її юрисдикцією, їхніх прав. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують положення ЄКПЛ та практику ЄСПЛ як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece) (N 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, N 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року ( 980_086 ), серія А, N 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». До того ж Суд уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах «Ді Педе проти Італії» (Di Pede v. Italy) та «Заппія проти Італії» (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно). Зазначені принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Подаючи заяву про проведення перевірки в порядку судового контролю до найвищого адміністративного суду держави, сторона у спорі домагається не тільки визнання оспорюваного рішення недійсним, а насамперед усунення його наслідків. Ефективний захист сторони у такому судовому процесі та відновлення законності передбачають, що адміністративні органи зобов`язані виконати рішення цього суду. У зв`язку з цим Суд зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету. Щодо питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством конкретної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави. Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення). Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року по справі №914/3360/2012 (бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Незважаючи на те, що Посольством Російської Федерації в Україні отримано позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі, виклики в судові засідання, до суду не було надано відзив на позов та інформацію про те, чи надано компетентним органом Російської Федерації згоду на пред`явлення [PERSON] позову до Російської Федерації. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] від свого імені та в інтересах своїх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пред`явленого до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, слід відмовити з огляду на принципи міжнародного права з метою недопущення порушення принципу імунітету держави.

Outcome: dismissed