Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру. Свій позов мотивує тим, що 2 серпня 1980 року він зареєстрував з відповідачкою шлюб, який 27.11.1996 року між ними було розірвано. За період шлюбу сторони придбали 30 травня 1992 року на підставі договору купівлі-продажу, однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу вони добровільно поділили нерухоме майно виділивши кожному у власність 1/2 вищевказаної квартири. Після розірвання шлюбу він залишився проживати в даній квартирі, підтримував її в належному стані та сплачував комунальні та інші платежі. Однак, в той період він почав постійно зловживати спиртними напоями, вів не гідний для людини спосіб життя. Спиртні напої вживав майже кожного дня та майже кожен день сильно напивався. Колишня дружина, боялася, що він помре, запропонувала оформити договір довічного утримання. На той час він перебував в стані алкогольного спяніння, крім того стан його здоровя різко погіршився, через систематичне вживання алкоголю, і на пропозицію колишньої дружини він згодився. В той же день, в липні 2003 року, відповідачка приїхала до нього на автомобілі, за кермом якого сидів водій, який назвався [PERSON]. Потім його відвезли до якоїсь будівлі і залишили в машині. Через деякий час з будівлі вийшла відповідачка і запропонувала підписати документи, на що він погодився, вважав, що укладає договір довічного утримання. Після підпису він поїхав додому та продовжував проживати в даній квартирі. Через деякий час він припинив пити, знайшов роботу. З 2003 року він постійно проживав в спірній квартирі, а згодом, коли відповідачка переїхала жити до іншого чоловіка, почав сплачувати комунальні платежі за квартиру та утримував майно в належному стані, зробив ремонт в квартирі. Згодом забулася його пиятика та підписані документи на квартиру. За весь час свого проживання в даній квартирі вважав, що 1/2 частини квартири належить йому, а тому сплачував за неї всі рахунки. На початку грудня 2015 року йому стало відомо про заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області по справі № 697/1751/15-ц у відповідності до якого відповідачка визнала його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 13 в будинку № 45 по вулиці Героїв Дніпра в місті Каневі Черкаської області. Ухвалою від 18.12.2015 року цього ж суду, дане заочне рішення було скасовано та справу призначено до судового розгляду. Ознайомившись з матеріалами справи, він дізнався, що 18 липня 2003 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування спірної квартири. Вважає, що при укладенні договору дарування він припустився помилки, що має істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, саме тому змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати поважною причину пропуску строку позовної давності, визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 18 липня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 1347; поновити за ним право власності на вказану квартиру [ADDRESS] шляхом визнання за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS]. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в ньому, просить їх задовольнити. В своїх поясненнях повідомив, що не оспорює сам факт укладення договору дарування, але вважає, що припустився помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 03.03.2017року (а.с.163-164) в судовому засіданні підтримала позовні вимоги свого довірителя та просить їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 23.01.2015 року (а.с.3,34) в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 13.05.2016 року (а.с.41) в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог про що надали письмові заперечення та просили відмовити в задоволенні позову. Надали заяву про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 7870 грн., і скасування заходів забезпечення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет позову на стороні відповідача державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та вважає їх безпідставними, оскільки при укладенні і посвідченні спірного договору дарування були дотримані всі чинні норми законодавства. Твердження позивача і представника є надуманими та безпідставними. Договір дарування посвідчувався в приміщенні нотаріальної контори, яке в 2003 р. знаходилося за адресою м.Канів вул. Шевченка, 6. Посвідчення договору відбувалося за нормами ЦК УРСР 1963 р., були перевірені правовстановлюючі документи на дарунок, встановлені особи дарувальника та обдарованого, їх дієздатність, сторони ознайомлені з умовами договору. Просить відмовити задоволенні позову. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що в 2003 р. він працював водієм в газовому господарстві і на прохання [PERSON] він відвозив [PERSON] в район Костянця. [PERSON] в цей час був у нетверезому стані і підписував там якісь документи. Дату коли саме він возив [PERSON] на прохання [PERSON] він не памятає. Свідок [PERSON] суду показала, що з приводу укладення договору дарування йому нічого не відомо. В спірній квартирі в 2011-2013 р. змінені замки. [PERSON] проживав у квартирі до 2011 р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що їй нічого не відомо щодо укладення Договору дарування спірної квартири. В 2003 р. [PERSON] зловживав спиртними напоями, і перестав пити лише недавно. В той період (2003 р.) [PERSON] в квартирі не проживала, там проживав сам [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що йому нічого не відомо щодо обставин укладення договору дарування. Йому відомо, що [PERSON] часто пив спиртні напої, його забирала міліція. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що йому нічого не відомо щодо обставин укладення Договору дарування спірної квартири. Він давно товаришує з [PERSON] Раніше свідок працював в черговій частині Канівського райвідділу міліції і тому бачив як до райвідділу доставляли позивача. Заслухавши сторони їх представників, третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору нотаріуса, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не може бути задоволеним з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами запису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.27 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, виходячи зі змісту ст.59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Судом встановлено, що 02.08.1980 р. в Піщанському сільЗАГСі Золотоніського райвиконкому [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON]О, якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище «Ліва» (а.с.7) Шлюб між сторонами розірвано про що у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Канівської міської ради народних депутатів вчинено актовий запис та видано свідоцтво І-СР № 019132 27.11.1996 р. (а.с.134) За період шлюбу сторони 30.05.1992 року на підставі Договору купівлі-продажу (а.с.8-11) придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS], яку після розірвання шлюбу добровільно розділили 24.06.1999 р., отримавши у власність по 1/2 частині, що підтверджується свідоцтвом про право власності №1-1427 виданим 04.06.1999 р. (а.с.12). 18.07.2003 р. сторони: [PERSON]І (далі Даруватель) та [PERSON] (далі- Обдарована) уклали Договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Канівської держаної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1347 18.07.2003р. (а.с.15-16) Позивач у позові просить визнати цей договір дарування недійсним, оскільки вважає його укладеним внаслідок помилки. Як вже встановлено вище спірний Договір дарування був укладений 18.07.2003р. в той час діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року з подальшими змінами і доповненнями. З 01.01.2004р. набув чинності ЦК України в новій редакції. У відповідності до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. З огляду на це суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми ЦК України. У відповідності до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. У відповідності до ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. П.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009р. розяснює судам: «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.» Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ст.719 ч.2 ЦК України. Судом встановлено, із змісту договору дарування від 18.07.2003року, який був укладений між сторонами слідує, що гр. [PERSON] Дарувальник перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безоплатно (дарує) [PERSON] Обдарованій 1/2 (одну другу) частину квартиру №13 по вулиці Героїв Дніпра у будинку №45 в м. Каневі Черкаської області. Квартира №13 житловою площею 17,9 кв.м., загальною площею 34,8 кв.м. У пункті 2 договору дарування зазначено, що Обдарована приймає в дар 1/2 (одну другу) частину квартири. У п.9 договору сторони, стверджують, що їм зрозумілі суть і значення угоди, що укладається, та її правові наслідки, нотаріусом розяснено їх права та обовязки. У п. 10 договору сторони стверджують, що зі змістом ст.. 243 ЦК України щодо договору дарування та ст. 58 ЦК України щодо недійсності мнимої та удаваної угоди сторони за договором ознайомлені. У п.7 Договору зазначено, що право власності на 1/2 частину квартири у Обдарованої виникає з моменту нотаріального посвідчення договору. Наведене свідчить про те, що [PERSON] мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. [PERSON] текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 203 ЦК України передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має учинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ст.215 ч.1 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ст.204 ЦК України. Підстав для визнання недійсним договору дарування від 18.07.2003р. що посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1347 про дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] у суду не має, оскільки всі вимоги при їх укладенні були додержані, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору дарування недійсними слід відмовити. Суд не погоджується з доводами позивача та його представника про те, що оспорюваний договір був укладений під впливом помилки, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що в діях відповідача або нотаріуса був намір ввести в оману [PERSON], оскільки його дії несуть послідовний характер, який був спрямований на дарування 1/2 частини квартири. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації ст.745 ЦК України. Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і, державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Позивач та його представник не надали суду будь-яких належних та допустимих доказів, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] на час укладення договірних відносин досягнута домовленість щодо істотних умов договору довічного утримання. Позивач [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження своїх доводів, що на час укладення спірного договору дарування він перебував у стані алкогольного спяніння, а тому не міг розуміти значення своїх дій. Крім цього, такі твердження спростовуються п.1 Договору дарування та поясненнями наданими у судовому засіданні державним нотаріусом, яка проводила посвідчення договору. Відповідно до п. 39 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 18/5 від 14.06.94 при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат"), виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. При з'ясуванні дієздатності учасників правочинів у разі, якщо в нотаріуса виникає сумнів щодо віку або обсягу дієздатності учасників правочину, він вимагає відповідний документ (паспорт громадянина України, акт цивільного стану громадян про народження, про шлюб, розірвання шлюбу, трудовий договір, свідоцтво про реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи тощо). Якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і з'ясовує, чи є рішення суду про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною, яке набрало законної сили. Якщо таке рішення судом не виносилось, нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи один з органів, указаних у статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, які можуть звернутись до суду із заявою про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною. В судовому засіданні було зясовано, що у нотаріуса не виникло підстав вважати, що [PERSON] під час укладення договору дарування перебував у стані алкогольного спяніння та в звязку з цим не усвідомлював значення своїх дій. Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки в судовому засіданні з їх показів встановлено, що цим особам нічого не відомо щодо обставин укладення Договору дарування між [PERSON] та [PERSON] З показів цих свідків встановлено, що [PERSON] тривалий час вживає спиртні напої, але свідкам не відомо чи перебував у стані алкогольного спяніння [PERSON] саме 18.07.2003р. під час укладення спірного договору. Суд критично оцінює твердження позивача та його представника в частині, що [PERSON] лише в 2015 р. стало відомо про те, що ним у 2003 р. було укладено Договір дарування його частки квартири [ADDRESS], оскільки ці твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема, квитанціями про оплату комунальних послуг (а.с.139-144), повідомленнями про оформлення субсидії [PERSON] не власнику житла з жовтня 2011 р. по квітень 2012 р., з листопада 2012 р. по квітень 2013 р., з травня 2013 р. по жовтень 2013 р. (а.с.146-147), З огляду на те що позовні вимоги в частині визнання Договору дарування від 18.07.2003 р. недійсним не підлягають задоволенню, тому суд вважає, що не підлягає задоволенню і позовна вимога про поновлення за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До закінчення судового розгляду по справі відповідачем та її представником подано заяву про відшкодування на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 7870 грн., про що надано суду відповідний розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу це витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Так, до заяви про відшкодування витрат, понесених на правову допомогу відповідачем додано розрахунок суми витрат у розмірі 7870 грн, але не надано суду документів, що підтверджують надання таких послуг фахівцем у галузі права, оскільки представник відповідача [PERSON], брав участь на підставі довіреності виданої 13.05.2016 р. (а.с.41) інших документів, що підтверджують, що представник є фахівцем у галузі права суду не надано, а тому суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 18.04.2016р. забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS], в межах ціни позову, що складає 3788,00 грн. Відповідно ст. 154 ЦПК України, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідачем подано заяву про скасування заходів забезпечення позову, суд вважає за можливе при винесенні рішенні суду скасувати вжиті заходи забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed