Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

31 березня 2021 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про ухвалення додаткового рішення у зазначеній вище справі, у якій просить ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання щодо стягнення з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень. Суд вважає за можливе розглядати питання про ухвалення додаткового рішення за відсутності учасників справи, оскільки в силу норм ч. 4 ст. 270 ЦПК України суд викликає їх у разі необхідності. За таких обставин, відповідно до ч. 2ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи в межах доводів заяви [PERSON] про ухвалення додаткового рішення, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з наступного. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2021 року задоволено позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1750 від 20 червня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Авентус України» заборгованості за кредичним договором та плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 10 040 гривні 00 копійок. Статтею 270 ЦПК України йдеться про те, що ухвалення додаткового рішення передбачено у визначених законом випадках. Так, ухвалення додаткового рішення можливе, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 ЦПК України. Перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених відповідною статтею ЦПК, воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими вимогами на загальних підставах. При порушені питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Статтею 13 Цивільного процесуального Кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням. Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В обґрунтування витрат на правничу допомогу [PERSON] не надано доказів фактичної сплати наданих послуг адвоката (адвокатського бюро або об`єднання), проте в заяві міститься посилання на ухвалену практику ВС де йдеться про необов`язкове зазначення номеру справи у договорі, звіті, акті виконаних робіт, платіжному доручені а також про те, що докази сплати адвокату гонорару не потрібні. Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень ст. 14 ПК України, адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. ВС вказав, що аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року). Проте в даній справі позивачем не подано документ на підтвердження сплати позивачами витрат на правову допомогу адвоката (адвокатського бюро або об`єднання). Також слід зазначити , що в матеріалах справи міститься договір № 15/09/20/2 про надання юридичних послуг від 15 вересня 2020 року , який був укладений між [PERSON] та ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ПРАВОВИЙ ЦЕНТР «ГАРАНТ», яке відповідно статуту є ЮРИДИЧНОЮ ОСОБОЮ до мети та видів діяльності належить надання послуг з прибирання виробничих, житлових , офісних приміщень , устаткування та транспортних засобів підприємствам всіх форм власності а також населенню направленої на створення нових робочих місць , отримання прибутку а також задоволення соціально - економічних інтересів Власника та трудового колективу. Статтею 137 ЦПК України передбачено порядок відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Так, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Зазначеним законом передбачено, що адвокат здійснює діяльність здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою, шляхом створення Адвокатського бюро яке є юридичною особою створеного одним адвокатом, і діє на підставі статуту а також адвокатським об`єднанням, яке є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту. Дослідивши матеріали справи та заяву [PERSON] про ухвалення додаткового рішення по справі в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що у задоволенні вказаної позовної вимоги потрібно відмовити, оскільки позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу на підставі укладеного договору з Приватним підприємством «ПРАВОВИЙ ЦЕНТ ГАРАНТ», що не підпадає під дію Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у своїй діяльності, та позивачем не доведено, що ним було фактично сплачено кошти саме адвокату, адвокатському бюро або адвокатському об`єднанню. Тобто чинним законодавством не передбачено відшкодування витрат на правову допомогу, що було надано юридичною особою, діяльність якої не підпадає під дію Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Outcome: dismissed