Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

24 лютого 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення батьківства та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 09 липня 1994 року вона розлучилася з колишнім чоловіком [PERSON] Через деякий час після цього, вона почала зустрічатися з відповідачем і від нього завагітніла. [INFO] року вона народила доньку [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.07.2009 року. Відомості про батька дитини, відповідно до ст. 135 ч. 1 СК України зроблено за її вказівкою і батьком дитини записано [PERSON] Відповідач відмовляється визнавати той факт, що є батьком [PERSON], не приймає ніякої участі у вихованні доньки та у витратах, пов'язаних з цим, у зв'язку з чим вона звернутися до суду з позовом донько визнання батьківства та стягнення аліментів. В подальшому, в судовому засіданні позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила визнати [PERSON] біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO], та стягнути аліменти на її утримання та судові витрати. Представник позивача [PERSON] уточнений позов, з підстав викладених в позовній заяві, підтримав, просив суд його задовольнити та на підставі ст. 146 ЦПК України визнати факт батьківства. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію свого представника.. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому, враховуючи положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та те, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України суд, за згоди позивача, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що відповідача [PERSON] час від часу бачить за місцем його реєстрації, де він на даний час і проживає разом з матір'ю та співмешканкою. Чи був присутнім [PERSON] 08.04.2014 року, 23.04.2014 року та 21.05.2014 року за місцем проживання точно сказати не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] мешкав і продовжує мешкати зі своєю матір'ю за адресою реєстрації, чи був присутнім [PERSON] 08.04.2014 року, 23.04.2014 року та 21.05.2014 року за місцем проживання сказати не може. Заслухавши пояснення позивача та її представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], 09 липня 1994 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано (а. с. 4). [INFO] року позивач народила доньку [PERSON], в свідоцтві про народження якої (серія [NUMBER]), виданому 07 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області (а. с. 3), запис про батька дитини проведено відповідно до ст. 135 СК України, тобто за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Відповідно до ст. 128 ч.ч. 1,2 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачу у судовому засіданні неодноразово роз'яснювалися положення цивільного процесуального законодавства в частині її обов'язку надати суду докази на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги, але позивачем не надано жодних доказів на підтвердження походження народженої нею дитини від відповідача [PERSON], а одні лише слова позивача носять характер припущення. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Судом, за клопотанням позивача, призначалася по справі судово-медична молекулярно-генетична експертиза, від проведення якої відповідач ухилився, незважаючи на застосування судом щодо нього примусового приводу для проведення такої експертизи. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Проте, на думку суду, в основу рішення про задоволення позову, за відсутності інших доказів, не може бути покладено лише факт ухилення відповідача від проведення судово-генетичної експертизи. Враховуючи, що позивач не надала суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження походження її дитини від відповідача [PERSON], клопотань з приводу допиту її як свідка стосовно обставин справи нею чи її представником не заявлялося, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог про визнання батьківства відповідача відносно дитини [PERSON], [INFO]. При цьому покази, допитаних в судовому засіданні свідків, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки останні стосуються інформації щодо місця проживання відповідача, а не суті позовних вимог, Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], є похідними від встановлення батьківства відповідача, дані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed