Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, відділу Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійним державного акта. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що [INFO] року помер чоловік [PERSON], батько Позивачів [PERSON] та [PERSON] та син [PERSON] [PERSON]. Спадщину після його смерті у рівних частках по 1/8 прийняли Позивачі та [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими 13.11.2010 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області. Спадкове майно складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті 19.04.1997 року [PERSON] в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 01.08.1998 року старшим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н.В. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,49 га, з них 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і 0,24 га - для ведення особистого підсобного господарства. До 19.04.1997 року єдиним господарем та користувачем будинку і земельної ділянки по [ADDRESS] був [PERSON]. Після його смерті, спадщину у рівних частинах прийняли його дружина [PERSON] та їх син [PERSON], який помер [INFO] року. В 2000 році [PERSON], реалізуючи своє право на приватизацію землі, звернулась до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою про передачу їй у приватну власність вищевказану земельну ділянку. Про свої дії іншого користувача [PERSON] вона не повідомляла та будь-якої відмови від нього, як користувача спільної земельної ділянки, не отримувала. Рішенням № 96 від 05.07.2000 року Білогородська сільська рада народних депутатів передала у одноособову власність [PERSON] всю земельну ділянку. Враховуючи, що [PERSON] користувався будинком і земельною ділянкою, то, на думку Позивачів, він мав право на отримання її частини у власність. Вказане право було порушено рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 96 від 05.07.2005 року. При вирішенні питання про передачу у власність спірної земельної ділянки [PERSON], на думку Позивачів, сільська рада повинна була встановити наявність у неї прав на приватизацію всієї ділянки та витребувати від заявника погодження інших землекористувачів. На звернення Позивачів до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області останнім було видано відповідну довідку, проте сам первинний документ відкути не вдалось. Згідно архівної довідки від 18.09.2013 року в документах архівного фонду «Білогородська сільська рада» в рішенні № 96 від 05.07.2000 року відсутнє прізвище [PERSON], у зв'язку з чим у Позивачів виникли сумніви у правомірності отримання державного акта на земельну ділянку [PERSON]. Враховуючи, що Позивачі як спадкоємці [PERSON] користувались як будинком так і земельною ділянкою, вони, на їх думку, мали право на отримання її частини у власність. Вказане право було порушено рішенням 23 сесії 5 скликання Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району від 29.04.2010 року за № 473/13. Позивачами зазначено, що на спірній земельній ділянці [PERSON] збудовано житловий будинок, в якому він проживає з сім?єю, проте будинок не введений в експлуатацію та вважається самовільно збудованим. Оформленню самочинно збудованого будинку в тому числі перешкоджає і той факт, що земельна ділянка перебуває у одноособовій власності [PERSON]. Позивачі просили суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 96 від 05.07.2000 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,24 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати недійним державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,24 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1044 ; скасувати державну реєстрацію державного акта про право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,24 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться з адресою: [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1044; скасувати кадастровий номер, присвоєний земельній ділянці площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку - 3222480401:01:048:5001 на ділянку площею 0,24 га для ведення особистого селянського господарства - 3222480401:01:048:5002, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON]. В судовому засіданні Позивачі та їх представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Представники Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, Управління Державного агентства земельних ресурсів України в Києво-Святошинському районі Київської області, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріли справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] року помер чоловік [PERSON], батько Позивачів [PERSON] та [PERSON] та син [PERSON] [PERSON]. Спадщину після його смерті у рівних частках по 1/8 прийняли Позивачі та [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими 13.11.2010 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області. Спадкове майно складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті 19.04.1997 року [PERSON] в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 01.08.1998 року старшим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н.В. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,49 га, з них 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і 0,24 га - для ведення особистого підсобного господарства. Первинному власнику будинку державний акт на право власності чи користування на ці земельні ділянки не оформлявся і не видавався, у звязку з чим відповідно до вимог ст. ст. 22, 23 ЗК України 1991 року і ст. ст. 125, 126 ЗК України 2001 року ні у цього власника, ні у наступних власників будинку не виникло право власності на спірну земельну ділянку чи право користування нею. В 2000 році [PERSON], реалізуючи своє право на приватизацію землі, звернулась до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою про передачу їй у приватну власність вищевказану земельну ділянку. Рішенням № 96 від 05.07.2000 року Білогородська сільська рада народних депутатів передала у одноособову власність [PERSON] всю земельну ділянку. У статті 35 ЗК України 2001 року зазначено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Згідно зі ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності. У відповідності до ст. 116 ЗК України 2001 року громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється, зокрема, шляхом передачі земельних ділянок у власність. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться також у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Стаття 118 ЗК України 2001 року встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Статтею 125 ЗК України 2001 року визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У ст. 3 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах України. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У п. 4 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказано, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини). У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до правової позиції Європейського суду, зокрема, у справі „Стретч проти Сполученого Королівства" (рішення від 24 червня 2003 року), вказується, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої фізичної особи. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскаржуване рішення виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області є ненормативними актом, було прийнято стосовно конкретного громадянина, підлягало одноразовому застосуванню та було виконано в момент виникнення права власності на земельну ділянку - після отримання та державної реєстрації державного акту на право власності на землю, і з цього моменту оскаржуване рішення вичерпало свою дію, у зв'язку з чим не може бути скасовано. При процедурі безоплатної передачі відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки не було вчинено жодних винних та незаконних дій (точніше, суду не було надано таких доказів) з метою набуття у власність цього нерухомого майна, а тому в розрізі позиції Європейського суду (справа „Стретч проти Сполученого Королівства", рішення від 24 червня 2003 року) допущені органом публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання його рішення недійсним, що по своїй суті призведе до позбавлення права власності на землю відповідача, а отже, й порушення проголошених Основним законом України принципів гарантування та непорушності прав на землю, а також перекладе визначену ст. 3 Конституції України відповідальність держави за свою діяльність на плечі громадян. Тобто, суд не знаходить підстав для визнання незаконним та скасування спірного рішення ради, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, внаслідок чого відмовляє і у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації державного акта про право власності на земельну ділянку та скасування кадастрового номеру. Зважаючи на вищенаведене, з огляду на позицію, викладену у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 13, 14, 19, 41, 121 Конституції України, п. 4 Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 321, 387, 388, 393 ЦК України, ст.ст. 5, 81, 116, 118, 121, 125, 126, 152, 155, 188, 210, п. 12 Перехідних положень ЗК України 2001 року, ст.ст. 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», п.п. 9, 10, 11 Порядку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677,

Outcome: dismissed