Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в ході розгляду якого збільшила заявлені позовні вимоги та просила суд визнати за нею право власності на спільне сумісне майно подружжя, а саме на Ѕ частину транспортного засобу автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В, придбаного на ім»я [PERSON] під час подружнього життя, стягнути вартість Ѕ частини транспортного засобу в розмірі 39314 грн. 71коп. та судові витрати: сплачений судовий збір та оплату вартості проведення авто товарозначної експертизи. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з відповідачем з 30 травня 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області. За час перебування в шлюбі сторонами за спільні сумісні кошти було придбано транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В, який було зареєстровано на ім.»я [PERSON], що підтверджується обліковою карткою № 76781245 від 19.11.2015 року, який являється об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, відповідач, під час спільного проживання, без її відома та згоди перереєстрував транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В на нового власника [PERSON], по договору укладеному в ТСЦ, в зв»язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду із відповідним позовом про захист своїх порушених прав. Позивачка та її представник в судовому засіданнні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог та просили суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на необгрунтованість заявлених вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступних висновків: Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. 28 КпШС України, ч. 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 71 СК України передбачено спосіб та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір вирішується судом. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 30 травня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області (а.с. 6). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається із копії облікової картки № 76781245 від 19.11.2015 р. транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В зареєстрований за [PERSON](а.с.11) Спірне майно придбано саме за час перебування сторін у шлюбі. Згідно копії облікової картки № 104102548 від 18.10 2016 року на підставі договору укладеного в ТСЦ № 7442/2016/132097 від 18.10.2016 року транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В перереєстрований на нового власника [PERSON] по договору укладеному в ТСЦ. Тобто станом на день винесення рішення по справі спірний автомобіль на праві власності належав [PERSON], тобто відчужений в період шлюбу між сторонами по справі. Суд вважає, обґрунтованими посилання сторони позивача на те, що автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В був спільним майном подружжя, оскільки вбачається, що вказане майно придбано в період шлюбу, при цьому належних, допустимих та достатніх доказів, у порядку ст. 81 ЦПК України, щодо його придбання відповідачем за особисті кошти суду не надано. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль та зобов'язання відповідача сплатити компенсацію на користь позивача за частину вартості транспортного засобу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 цього кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами ч. 1 ст. 70 кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В є спільним сумісним майном подружжя, частки в якому у сторін по справі є рівними, а саме по 1/2. Звертаючись до суду з позовом, позивач фактично ставить питання про зміну правовідношення відносно спільного сумісного майна. В той же час, відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно з ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 с. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним з співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Спірний автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.р.н. СВ0960В реалізовано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами. При цьому позивач не зверталася до суду з вимогами про визнання договору продажу автомобіля недійсним. Належних та допустимих доказів того, що грошові кошти від продажу автомобіля були використані тільки для власних потреб [PERSON], а не в інтересах сім"ї позивачкою суду надано не було. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні, оскільки доказів в обгрунтування їх переконливості суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed