Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач 14 серпня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а.с.4-6). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 23 лютого 2007 року сторони уклали кредитний договір №DNHDGK00000395, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 31 563,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% річних, з кінцевим терміном повернення 22.02.2027 року. Позивач свої зобов'язання виконав, - кредит надав, але відповідачка належним чином свої зобов'язання не виконала, допустила прострочення кредитних зобов'язань, внаслідок чого, станом на 07.07.2014 року має заборгованість в сумі 79 810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940 172,87 грн., з якої: З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між сторонами 23.02.2007 року було укладено договір іпотеки № DNHDGK00000395, відповідно до умов якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS], що належить відповідачці на праві власності згідно договору купівлі-продажу. Враховуючи вищевикладене позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №DNHDGK00000395 від 23.02.2007 року в сумі 79 810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940 172,87 грн., звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], житловою площею 17,40 кв.м., загальною площею 32,30 кв.м., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача судові витрати. Позивач в особі свого представника за довіреністю - Сеннова О.А., в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду представник надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с.102). Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності до суду не надсилала. Згідно реєстру поштових відправлень (а.с.101) 04.12.2014 року відповідачці було направлено рекомендованим листом з повідомленням судову повістку про дату судового засідання. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв'язку із порушенням його виконання. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, в одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. В ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі анкети-заяви на надання кредиту 23 лютого 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNHDGK00000395, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 23.02.2007 року по 22.02.2027 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії грошові кошти в сумі 31 563,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 12,00% річних (а.с.17-19,44-45). 23 лютого 2007 року між ТОВ «Приват Комплект» та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири (а.с.46-47). 03 листопада 2008 року між ТОВ «Приват Комплект» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.23). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредит ним договором, 03 листопада 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки квартири, відповідно до умов якого в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. Вищевказана квартира належить позичальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2008 року (а.с.20-22,23). Позивач свої зобов'язання по кредитному договору виконав належним чином кредит відповідачці надав, про що свідчить заява на видачу готівки № 1 від 23.02.2007 року (а.с.43). У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Оскільки відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів, за ним станом на 07.07.2014 року має заборгованість в сумі 79 810,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 940 172,87 грн., з якої: Відповідно до ч. 2 ст.1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту, є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Про наявність заборгованості за кредитним договором та вимогою сплатити заборгованість, [PERSON] позивачем було направлено вимогу №30.1.0.0/2-025 від 31.05.2014 року (а.с.14), але в свою чергу позивачем не надано жодних доказів того чи отримала відповідачка дану вимогу. Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суд наголошує, що незважаючи на покладений обов'язок доказування, відповідно до ст.. 60 ЦПК України, позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо вартості предмета іпотеки, не надано звіту оцінки вартості майна на момент звернення до суду. Також, в період розгляду справи позивачем не заявлялось клопотань щодо визначення дійсної вартості спірного нерухомого майна, що свідчить про незаінтересованість сторони у вирішенні даного питання відповідно до чинного законодавства. Щодо вимог позивача про виселення суд виходить з наступного. За ст.. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно вимог ст..40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотеко держателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Але, суд зауважує знову, що не незважаючи на покладений обов'язок доказування, відповідно до ст. 60 ЦПК України, позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо кола осіб які зареєстровані та проживають в спірній квартирі, також, не доведено факту отримання письмової вимоги про звільнення предмета іпотеки у встановлені законом строки. А також, виходячи з того, що вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню, то і вимоги щодо виселення не можуть бути задоволені, так як є такими, що випливають із вимог про звернення. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими, взагалі недоведеними, а отже не підлягають задоволенню, внаслідок чого відмовляє у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вирішив, що понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed