Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

05.02.2019 року [PERSON] (далі\~- позивач) звернулася до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до Територіальної громади м. Енергодар в особі Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання права користування житловим приміщенням державного житлового фонду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з 24 лютого 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], яка на цей час є повнолітньою. Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №246 від 18.12.2002 року їх сімї на склад 3 особи була надана в користування квартира [ADDRESS] (нині Молодіжна), житловою площею 20,02 кв.м. Вони відразу зареєстрували своє місце проживання в цій квартирі та постійно мешкали в ній. В 2015 році через сварку з чоловіком позивач пішла тимчасово мешкати до своїх родичів, при цьому всі свої речі вона залишила в квартирі та постійно приходила до квартири, сплачувала разом з чоловіком комунальні послуги, прибирала в квартирі тощо. Наприкінці 2015 року чоловік поставив позивачу умову: або вона повертається до квартири або вони будуть розлучатись. При цьому, він звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тобто, вищезазначеною квартирою. Рішенням Енергодарського міського суду від 26 січня 2016 року позивача було визнано втратившим право користування спірною квартирою. Але в цей же день відразу після засідання суду позивач примирилась з чоловіком, стала вже постійно проживати в квартирі, та вони мешкали однією сімєю в ній. Чоловік зазначив їй на те, що він не буде виконувати рішення суду та знімати її з реєстраційного обліку за цим місцем проживання, саме тому вона не зверталась до суду щодо оскарження цього рішення. Вони спокійно проживали в ній до липня 2018 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 03 липня 2018 року чоловік позивача [PERSON] у віці 44 роки помер. Позивач здійснила поховання чоловіка та продовжувала жити в спірній квартирі. В листопаді 2018 року позивач звернулась до Сектору реєстрації з приводу надання їй довідки з місця проживання та зясувала, що вона знята з обліку за місцем проживання на підставі вищезазначеного рішення Енергодарського міського суду від "26" січня 2016 року. \~Вона була шокована тим, що сталося, оскільки за час життя чоловік ніколи не казав їй, що він зробив так, та вони жили у мирі та злагоді. Між ними не було іншої угоди, ніж тієї, що існувала до рішення суду, тобто, вона постійно та тривалий час користувалась квартирою. В цей час вони разом з чоловіком зробили в квартирі ремонт, і чоловік ніколи не зазначав їй на те, що вона не зареєстрована в цій квартирі. До теперішнього часу ця квартира значиться в її паспорті як зареєстроване місце проживання. Іншого зареєстрованого місця проживання вона не має, як не має взагалі іншого місця проживання. Іншого шляху, ніж вирішення цього питання у судовому порядку, у позивача не має. Ухвалою суду від 11.02.2019 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження . Ухвалою суду від 06.03.2019 року справу призначено до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просить розглянути справу без її участі за участю її представника адвоката [PERSON], вимоги, викладені в позові підтримала у повному обсязі. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги у цивільних справах в судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, підтвердивши викладені у позові обставини. Представник відповідача Територіальної громади м. Енергодар в особі Енергодарської міської ради Запорізької області, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву в якій просить суд розглядати справу за відсутності представника Енергодарської міської ради, визнає заявлені позовні вимоги [PERSON] по справі № 316/225/19 в порядку ст. 206 ЦПК України, у повному обсязі та не заперечує проти прийняття судом рішення про задоволення зазначених позовних вимог (а.с.28). Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є знайомий з подружжям [PERSON] майже 20 років. [PERSON] проживає в квартирі майже 17 років за виключенням нетривалого періоду в 2015 році, коли між подружжям існувала сварка. Сварка була недовгою, подружжя примирилися. Але і в цей час позивач приходила до квартири, готувала їжу чоловіку, прибирала, всі її речі були в квартирі. На початку 2016 року подружжя примирилися та з цього часу позивач мешкала в цій квартирі вже постійно. Разом з чоловіком вони зробили невеликий ремонт в квартирі. Саме позивач здійснювала поховання чоловіка та по теперішній час мешкає в квартирі. Допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є знайомий подружжя [PERSON], часто буває в спірній квартирі. Позивач постійно мешкає в ній, за виключенням невеликого періоду часу, коли вони з чоловіком посварилися. За час життя [PERSON] ніколи не зазначав на те, що він заперечує проти проживання позивачки. Разом з чоловіком за час його життя вони зробили в квартирі ремонт, вели спільне господарство, разом сплачували комунальні послуги. Вони офіційно не розлучалися. В квартирі знаходяться всі речі позивачки. Після смерті чоловіка остання звертається до нього з деякими проханнями щодо виконання робіт в спірній квартирі, тому він твердо впевнений, що позивачка постійно проживає в квартирі. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що є доброю знайомою сімї [PERSON] ще з 2010 року. Вони весь час дружили сімями, часто ходили один до одного в гості, тому були свідками, коли позивач не мешкала разом з чоловіком деякий час через сварку, а потім помирилася та вже до дня смерті [PERSON] мешкала разом з ним як подружжя. Вони робили ремонт в квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Тому і для неї було шоком, коли [PERSON] сказала, що [PERSON] зняв її місця проживання в спірній квартирі. Позивач до теперішнього часу продовжує мешкати в квартирі, сплачує комунальні послуги. Свідок часто залишає у неї дитину, коли необхідно піти або в магазин, або за ліками для дитини. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). У відповідності до ст.ст. 13, 82 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються сукупністю досліджених доказів та підлягають задоволенню з наступних підстав: З 24 лютого 1995 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області зроблено актовий запис №62, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 6-7). Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], яка на цей час є повнолітньою. Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №246 від 18.12.2002 року сімї на склад 3 особи була надана в користування квартира [ADDRESS] (нині Молодіжна), житловою площею 20,02 кв.м, що підтверджується ордером на житлове приміщення №1102 від 23.12.2002 року (а.с. 8). В 2015 році через сварку з чоловіком позивач пішла тимчасово мешкати до своїх родичів, при цьому всі свої речі вона залишила в квартирі та постійно приходила до квартири, сплачувала разом з чоловіком комунальні послуги, прибирала в квартирі тощо. Рішенням Енергодарського міського суду від 26 січня 2016 року позивача було визнано втратившою право користування спірною квартирою (а.с. 9). Але в цей же день відразу після засідання суду позивач примирилась з чоловіком, стала вже постійно проживати в квартирі, та вони мешкали однією сімєю в ній, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків. 03 липня 2018 року чоловік позивача [PERSON] у віці 44 роки помер, про що Енергодарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис №296. Ця обставина доводиться свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с. 10) Позивач здійснила поховання чоловіка та продовжувала жити в їх квартирі, що підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг , копією довідки від 23.01.2019 року про відсутність заборгованості за використання електроенергії (а.с.13), та показаннями свідків, наданими в судовому засіданні. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 року № 2 розяснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4\~ст.9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд вважає, що у позивача є всі підстави для визнання такого права користування, оскільки позивач вселилася за згодою померлого на цей час чоловіка, проживала в квартирі тривалий час, користувалась нею, як член сімї, брала участь у витратах, повязаних з оплатою комунальних послуг за користування, виконувала і виконує до тепер інші зобовязання, що випливають з договору найму жилого приміщення. Це приміщення є її постійним моїм місцем проживання до теперішнього часу, оскільки відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України містом проживання фізичної особи є квартира, жилий будинок, інше приміщення, яке пригодне для проживання, у відповідному населеному пункті, у якому ця фізична особа проживає постійно, тимчасово або переважно. При цьому суд враховує повне визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. З огляду на викладене, вбачається, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, є достовірними та обґрунтованими, сумніву у суду не викликають, а тому, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Outcome: approved