Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що означений будинок належить їй на праві приватної власності, у якому значиться зареєстрованим відповідач, але фактично за місцем реєстрації не проживає, участі в утриманнібудинку та сплаті за комунальні послуги не приймає, проте враховується в кількісний склад проживаючих у цьому будинку, чим чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном на власний розсуд. Сторони та треті особи на судове засідання не прибули, згідно поданих заяв просили справу розглянути за їх відсутності, при цьому Позивач в особі представника позивача за довіреністю [PERSON] /довіреність від 02.09.2016, реєстр № 315, ас. 22/ позов підтримує підтримав позовну заяву, відповідач не заперечує проти задоволення позову /ас. 47-48,51-52/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до наступного. Згідно з частиною четвертою статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судовим розглядом за матеріалами справи встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом Серія НАС 925471, виданого державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори 17 грудня 2015 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-2956, [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями під [ADDRESS]/копія ас.4/. Відповідач [PERSON], 1982 року народження, значиться зареєстрованим в будинку під [ADDRESS], але за означеною адресою не проживає з 2013 року /копія ас.6,50/. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України /далі ЦК України/ та статтею 150 Житлового кодексу України /далі ЖК України/, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи, й не спростовується відповідачем, та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Підсумовуючи викладене, встановлені факти суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі частини першої статті 61 ЦПК України, тому визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Підстав для неприйняття визнання відповідачем позову суд не вбачає. Оскільки обставини, викладені позивачем свідчать про те, що відповідач, обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірний будинок і не проживає у ньому понад один рік, житловою площею у ньому не цікавиться, участі в утриманні не приймає, і доказів на спростування цих обставин відповідачем взагалі не надано, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому, стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у сумі 551,20 грн. за подання позовної заяви.

Outcome: approved