Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON], уточнивши позовні вимоги, звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON], про визнання права власності на будівельні матеріали та поділ майна подружжя, в якій зазначив, що 26.02.1978 року зареєстрував шлюбні відносини з відповідачем [PERSON], що стверджено відповідним актовим записом № 07 та Свідоцтвом про шлюб серії І-МИ № 093316. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.03.2014 року шлюб розірвано. Перебуваючи у шлюбних відносинах, сторонами за спільні кошти у період з 2005 року по 2011 рік, на земельній ділянці площею 0, 2500 га, що розташована за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Грушівка, пров. Штефан Чел Маре четвертий будинок №2, яка належить відповідачу [PERSON], було розпочато будівництво наступних споруд, а саме: житлового будинку під літ. «А», житлового будинку під літ. «Ж», гаражу під літ. «Б», сараю під літ. «В», сараю під літ. «Г», убиральні під літ. «Д», гаражу під літ. «Е», вольєру під літ. «Є», колодязів під № 1 та №2, огорожі під №3-8, ями вигрібної №9, вимощення № І-ІІ. Водночас позивач [PERSON] зазначив, що під час будівництва житлового будинку під літ. «А», загальною площею 229,00 кв.м, з яких житлова площа становить 141,5 кв.м, що складається з двох поверхів та підвалу, використано: для фундаменту - цемент марки «М-500», гравій, арматура, пісок, пісок; для стін цегла, цемент марки «М-500», пісок, пінопласт; для покрівлі алюмінієві листи; для перекриття моноліт (арматура, пісок, цемент марки «М-500»); для підлоги керамічна плитка, ламінат; для сходів дошка, інші будівельні матеріали. Крім того, вказав, що будуючи житловий будинок під літ. «Ж», загальною площею 365,8 кв.м, з яких житлова площа становить 192,4 кв.м, що складається з двох поверхів та підвалу, в якому розміщені котельня І та кухня ІІ, використано: для фундаменту цемент марки «М-500», гравій, арматура, пісок; для стін цегла, цемент марки «М-500», пісок, пінопласт; для покрівлі алюмінієві листи; для перекриття моноліт (арматура, пісок, цемент марки «М-500»; для підлоги керамічна плитка, ламінат; для сходів дошка, інші будівельні матеріали. Поряд з цим, для будівництва гаража під літ. «Б», сараю під літ. «В», сараю під літ. «Г», убиральні під літ. «Д», гаражу під літ. «Е», вольєру під літ. «Є» використано: для фундаменту цемент марки «М-500», гравій, арматура, пісок; для стін цегла 0,25, цемент марки «М-500», для покрівлі сталь оцинкована, алюмінієві листи, дошка обрізна; для підлоги цемент, пісок та інші будівельні матеріали. Водночас зазначив, що для облаштування будівель у вигляді: колодязів під №1-2 використано 25 бетонних кілець, огорож під № 3-8 використано метал, цеглу, залізобетонні плити; ями вигрібної під № 9 використано залізобетонні кільця; для вимощення під № І-ІІ використано цементне покриття та плитку. Замовленням всіх необхідних для будівництва матеріалів займався позивач, що підтверджено відповідними документами, а саме: довідкою № 224/839 від 13.03.2006 року, виданої ВАТ ЕК «Чернівціобленерго»; комерційною пропозицією № 1405 від 31.08.2012 року; товарно-транспортними накладними: ААК № 134933 від 10.09.2000 року, ААК № 134926 від 02.10.2000 року, ААК № 134943 від 29.10.2000 року, ААК № 134938 від 25.11.2000 року; квитанцією № 630 від 10.09.2000 року, № 691 від 02.10.2000 року, № 771 від 03.11.2000 року, № 803 від 25.11.2000 року; копіями накладних № 118 від 15.06.2006 року та №113 від 10.10.2006 року. Позивач [PERSON] зазначив, що готовність житлового будинку становить 100%, однак правовстановлюючі документи на спірні будинки відсутні. Водночас 20.12.2013 року відповідач [PERSON] подарувала земельну ділянку, на якій розташовані спірний житловий будинок, господарські будівлі та споруди своїй матері, [PERSON] З наведених підстав позивач просив суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступні самочинно збудовані за період з 2006 рік по 2011 рік об'єкти, що розташовані за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Грушівка, пров. Штефан Чел Маре четвертий будинок №2, а саме: -житловий будинок під літ. «А», загальною площею 229,00 кв.м, з яких житлова площа становить 141,5 кв.м, що складається з двох поверхів та підвалу, а саме: підвал, що складається із входу в підвал; приміщення підвалу та боксу, загальною площею 45,1 кв.м; на першому поверсі: коридор 1-1, загальною площею 4,1 кв.м; коридор 1-2, загальною площею 12,9 кв.м; кімната 1-3, загальною площею 12,9 кв.м; ванна 1-4, загальною площею 10,4 кв.м; кухня 1-5, загальною площею 9,5 кв.м; котельня, 1-6, загальною площею 5,3 кв.м; кухня 1-7, загальною площею 21,7 кв.м; кімната 1-8, загальною площею 20,4 кв.м; вітальня 1-9, загальною площею 23,5 кв.м; сходова клітка 1-10, загальною площею 4,5 кв.м. Таким чином загальна площа першого поверху становить 125,2 кв.м, з яких житлова площа становить 56,8 кв.м. Крім того, на другому поверсі знаходиться: коридор 1-11, загальною площею 22,7 кв.м; коридор 1-12, загальною площею 4,0 кв.м; гардеробна 1-13, загальною площею 5,8 кв.м; кімната 1-14, загальною площею 26,3 кв.м; комора 1-15, загальною площею 7,0 кв.м; кімната 1-16, загальною площею 13,8 кв.м; кімната 1-17, загальною площею 20,5 кв.м; кімната 1-18, загальною площею 24,1 кв.м; сходова клітка 1-19, загальною площею 4,5 кв.м. Таким чином загальна площа другого поверху становить 128,7 кв.м, з яких житлова площа становить 84,7 кв.м ; -житловий будинок під літ «Ж», загальною площею 365,8 кв.м, з яких житлова площа становить 192,4 кв.м, що складається з двох поверхів та підвалу, в якому розміщені: котельня І та кухня II (усього по підвалу 30,1 кв.м); на першому поверсі - сходова клітка 1-1, загальною площею 13,4 кв.м; кухня 1-2, загальною площею 34,1 кв.м; ванна 1-3, загальною площею 9,6 кв.м; сходова клітка 1-4, загальною площею 3,2 кв.м; кімната 1-5, загальною площею 25,5 кв.м; коридор 1-6, загальною площею 7,7, кв.м; бокс 1-7, загальною площею 22,6 кв.м; кімната 1-8, загальною площею 8,4 кв.м; кімната 1-8, загальною площею 8,7 кв.м; кімната 1-9 загальною площею 8,7 кв.м; кімната 1-10, загальною площею 14,1 кв.м; кімната 1-11, загальною площею 13,8 кв.м. Таким чином, загальна площа по першому поверсі становить 161,1 кв.м, з яких житлова площа становить 70,5 кв.м. Крім того, на другому поверсі знаходиться: сходова клітка 1-12, загальною площею 13,5 кв.м; кімната 1-13, загальною площею 15,6 кв.м; кухня 1-14, загальною площею 17,4 кв.м; ванна 1-15, загальною площею 10,8 кв.м; комора 1-16, загальною площею 3,2 кв.м; кімната 1-17, загальною площею 26,5 кв.м; сходова клітина 1-18, загальною площею 7,8 кв.м; кімната 1-19, загальною площею 26,2 кв.м; вітальня 1-20, загальною площею 53,6 кв.м. Отже, по другому поверсі загальна площа становить 174,6 кв.м, з яких житлова площа становить 124,9 кв.м; -гараж під літ. «Б»; -сарай під літ. «В» та сарай під літ. «В»; -убиральню під літ. «Д»; -гараж під літ. «Е»; -вольєр під літ. «Є»; -колодязі під № 1-2; -огорожу під № 3-8; -яму вигрібну під № 9; -вимощення під № І-ІІ. Крім того, позивач [PERSON] просив виділити йому в натурі: - будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва та існують у вигляді житлового будинку під літ. «А», загальною площею 229,00 кв.м, з яких житлова площа становить 141,5 кв.м, збудованого у 2006 році, розташованого за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Грушівка, пров. Штефан Чел Маре, четвертий будинок № 2, загальною вартістю 1 091 558 (один мільйон дев'яносто одна тисяча п'ятсот п'ятдесят вісім) грн; - набір меблів для гостинної кімнати, що складається із столу розкладного із натуральної деревини породи дуб, коричневого кольору, різьбленого, має в комплекті 12-ть стільчиків із натуральної деревини породи дуб, коричневого кольору, різьблені, із бежевою тканиною; трюма із натуральної деревини, породи дуб, коричневого кольору, різьбленого, з трьома тумбами та дзеркалом; серванту трьохдверного та трьома тумбами із натуральної деревини породи дуб, коричневого кольору, різьбленого, а також кутового міні-бару із натуральної деревини породи дуб, коричневого кольору, різьбленого, який сторони придбали в магазині «Ролем» в 2005 році, виробництва Румунії, загальною вартістю 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. та меблевого гарнітуру в прихожу кімнату, який складається із дивану коричневого кольору, із натуральної деревини та натуральної шкіри, різьбленого, двох стільців коричневого кольору із натуральної деревини та натуральної шкіри, різьблених та серванту який містить вісім шухлядок, дві закриті тумби та дзеркала, який сторони придбали в магазині «Ролем» в 2005 році, виробництва Румунії, загальною вартістю 55000 (п'ятдесят п'ять тисяч) грн. Всього майна на загальну вартість 135 000 (сто тридцять п'ять тисяч) грн. Поряд з цим, позивач [PERSON] просив виділити в натурі відповідачу [PERSON]: - будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва та існують у вигляді житлового будинку під літ. «Ж», загальною площею 365,8 кв.м, з яких житлова площа становить 192,4 кв.м, збудованого у 2011 році, який розташований за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Грушівка, пров. Штефан Чел Маре, четвертий будинок № 2, вартістю 1 249 767 (один мільйон двісті сорок дев'ять тисяч сімсот шістдесят сім) грн; - майно на загальну суму 152\~400 грн, до складу якого входять: - 2 параболічні антени, вартістю 4000 кожна; - 2 кондиціонери, а саме: кондиціонер фірми «LG-16», вартістю 20 000 (двадцять тисяч) грн.; кондиціонер фірми «DECER-360», вартістю 12 000 (дванадцять тисяч) грн.; - 5 керамічних ваз, вартістю 800 грн. кожна, загальною вартістю 4 000 грн.; - м'ясорубку марки «Zelmer», вартістю 2 000 грн.; - соковижималку марки «Zelmer», вартістю 1 500 грн.; - вбудовану плитку газову за ціною 5 000 грн.; - вбудовану духовку газову сірого кольору фірми «Арістон», вартістю 8 000 грн.; - витяжку марки «BROAN», сірого кольору, вартістю 3500 грн.; - меблевий куток кухонний, коричневого кольору, із сіро-бежевою оббивкою із тканини; кухонний стіл та 4 стільчики, вартістю 8000 грн; - пральну машину марки «Самсунг», вартістю 5 000 грн; - 2 душові кабіни, вартістю по 5 000 грн кожна; - тюнер фірми «DIGITAL 4000», вартістю 3 000 грн; - котел газовий, виробництва України, вартістю 8000 грн; - 33 батареї, вартістю 800 грн кожна, всього на загальну суму 26 400 грн; - 4 швейні машинки, вартістю 7 000 грн кожна, на загальну суму 28 000 грн. Водночас позивач [PERSON] просив суд виділити по 1/2 частці йому та відповідачу [PERSON] будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва та існують у вигляді наступних об'єктів: -гаража під літ. «Б», збудованого у 2008 році, вартістю 80810 грн.; -сараю під літ. «В», збудованого у 2008 році, вартістю 111\~530 грн.; -сараю під літ. «Г», збудованого у 2008 році, вартістю 41 291 грн.; -убиральні під літ. «Д», збудованого у 2008 році, вартістю 4 792 грн.; -гаража під літ. «Е», збудованого у 2007 році, вартістю 72 758 грн.; -вольєра під літ. «Є», збудованого у 2007 році, вартістю 7 190 грн.; -колодязів під № 1-2, збудованих у 2006 році, вартістю 16 039 грн.; -огорожі під № 3-8, встановленої у 2005 році, вартістю 100 601 грн.; -ями вигрібної під № 9, побудованої у 2009 році, вартістю 6 355 грн.; -вимощення під № І-ІІ, побудованого у 2009 році, вартістю 177\~078 грн., які розташовані за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Грушівка, пров. Штефан Чел Маре, четвертий будинок № 2, на загальну суму - 618 444 грн., тобто по 309 222 грн. кожному. Виділити позивачу [PERSON] всього будівельних матеріалів на загальну суму 1400 780 грн та виділити відповідачу [PERSON] будівельних матеріалів на загальну суму 1 558 989 грн. Поряд з цим, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 79 104 грн 50 коп, як різницю вартості частки майна (1 558 989 грн - 1 400 780 грн = =158 209 грн; 158 209 грн / 2 = 79104,5 грн). Разом з тим, стягнути з відповідача [PERSON], на його користь, сплачені ним витрати на оплату судового збору та судової будівельно-технічної експертизи. В судовому засіданні позивач, [PERSON], позовні вимоги підтримав та пояснив, що з кінця травня 2013 року не проживає у спірному будинковолодінні. Представник позивача, [PERSON], позовні вимоги підтримала та пояснила, що Глибоцьким районним судом Чернівецької області прийнято рішення щодо іншого майна, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог суд зазначив самочинне будівництво. Просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача, [PERSON], позовні вимоги не визнала та пояснила, що вищевказане спірне майно є спільною сумісною власністю сторін. Однак, так як дані будинки є самочинно збудованими, а тому право власності на них не може бути набутим особою, яка вчинила самочинне будівництво. Крім того, земельна ділянка, на якій вони розташовані, належить [PERSON], на підставі договору дарування земельної ділянки. Водночас, позивачем не надано суду належних доказів про придбання будівельних матеріалів та переліченого майна на заявлену суму у період шлюбу. Разом з тим, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] відносно поділу майна в задоволенні позовних вимог відмовлено. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа без самостійних вимог, [PERSON], в судове засідання . Частиною 1 ст.3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбних відносинах, що стверджено відповідним Свідоцтвом про шлюб серії І-МИ № 093316, виданим виконавчим комітетом Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, актовий запис № 07 (а.с.11, т.1). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.03.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с 24, т. 1). На підставі рішення Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 22 сесії ІV скликання № 1118-22/04 від 30.09.2004 року, відповідачу [PERSON] надано земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що розташована в с. Грушівка Глибоцького району Чернівецької області, про що останньою було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 443753 (а.с.12, т.1). З договору дарування земельної ділянки від 20.11.2013 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку, площею 0,2500 га, що розташована в с. Грушівка Глибоцького району Чернівецької області, безоплатно (а.с.43, т.1). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стверджено, що [PERSON] має в приватній власності вищевказану земельну ділянку, при цьому розмір частки становить 1 / 1 (а.с 89, т.1). Під час будівництва на вищевказаній земельній ділянці позивачем [PERSON] здійснено відповідні будівельні замовлення, що підтверджено відповідними документами, а саме: довідкою № 224/839 від 13.03.2006 року, виданої ВАТ ЕК «Чернівціобленерго», комерційною пропозицією № 1405 від 31.08.2012 року, товарно-транспортними накладними: ААК № 134933 від 10.09.2000 року, ААК № 134926 від 02.10.2000 року, ААК № 134943 від 29.10.2000 року, ААК № 134938 від 25.11.2000 року; квитанціями: № 630 від 10.09.2000 року, № 691 від 02.10.2000 року, № 771 від 03.11.2000 року, № 803 від 25.11.2000 року; накладними: № 118 від 15.06.2006 року та №113 від 10.10.2006 року (а.с. 29-37, т. 1). Із довідки виконкому Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за вих. № 531 від 13.06.2013 року вбачається, що правовстановлюючих документів на житловий будинок, в якому проживає сім'я [PERSON] у виконкомі сільської ради немає. На ім'я [PERSON] відкрито погосподарський номер в книзі №2 с. Грушівка, сторінка 103, особовий рахунок 68. В даному житловому будинку зареєстровані та проживають: [PERSON] - голова двору, [PERSON] син, [PERSON] чоловік (проживає без реєстрації) (а.с.22, т.1). Довідкою виконкому Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за вих. № 624 від 27.12.2013 року стверджено, що в сільській раді відсутні будь-які документи, що підтверджують право власності на спірний житловий будинок, що розташований за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Грушівка, пров. Штефан Чел Маре, четвертий будинок № 2 (а.с 23, т. 1). З технічного паспорту від 14.01.2014 року на вищевказане будинковолодіння вбачається, що його видано на ім'я позивача [PERSON] (а.с. 13-21, т. 1). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 288 від 20.04.2016 року, яку було проведено на підставі ухвали судді Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.03.2016 року, загальна вартість будівельних матеріалів та вартість робіт, витрачених на будівництво житлових будинків під літ. «А» та літ. «Ж» з господарчими будівлями та спорудами в домоволодінні №2 по 4-ому пров. Штефан чел [PERSON] в с. Грушівка Глибоцького району Чернівецької області, наведена в локальному кошторисі № 2-1-1 і становить 3885329,00 (три мільйони вісімсот вісімдесят п'ять тисяч триста двадцять дев'ять) грн. Для визначення, які саме будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції були використані в процесі будівництва двохповерхових будинків з підвалами під частинами будинків під літ. «А» та літ. «Ж», з господарчими будівлями та спорудами за адресою: Чернівецька область, Глибоцький район, с. Грушівка, пров. Штефан Чел Маре, четвертий будинок № 2 та їх кількість зазначено в відомості ресурсів до локального кошторису № 2-1-1, що містить наступні найменування: азбестоцементні листи хвилясті, кількість 1,89 кв.м; листи гіпсокартонні, кількість 279,57 кв.м; дюбелі, кількість- 0,845 кг; цвяхи, кількість 99,87 кг; гіпсові в'яжучі, кількість, 207,15 кг; вапно, кількість 115 кг; плитки керамічні для внутрішнього облицювання, кількість 444,84 кв.м; біліло густо терте, кількість 1,26 кг; багети полівінілхлоридні, кількість 133,14 кв.м; камені гіпсобетонні, кількість 30,02 кв.м; листи полікарбонату, кількість 7,85 кв.м; метал для козирків, кількість 48,3 кг; арматура для залізобетону, кількість 3,68 т; скло листове, кількість 22,31 кв.м; цемент, кількість 2,53 т; плити підвіконні, кількість 23,07 кв.м; ґрунтовка, кількість 63,87 л; дисперсія, кількість 1151 кг; клей для шпалер, кількість 4,5 кг; шпалери покращені, кількість 180,94 кв.м; плінтуса для підлог з пластику, кількість 236,2 м.п; плінтуса для керамічних підлог, кількість 136,32 м.п; плитки керамічні для підлог, кількість 242,66 кв.м; сталь листова оцинкована, кількість 5,0 т; шпаклівка, кількість 0,754т; пиломатеріали, кількість 62,90 куб.м; плити мінераловатні, кількість 0,92 куб.м; ворота розпашні з хвірткою, кількість 1 шт; блоки металопластикові, кількість 150,74 кв.м; дверні блоки, кількість 98,54 кв.м; ламінат, кількість 435,44 кв.м; кахель, кількість 17,01 кв.м; блоки дверні, кількість 5,46 кв.м; дашки для огорожі, кількість 40 шт; дошка для підлог, кількість 0,17 куб.м; обшивка стін дошками, кількість 0,305 куб. м; ворота гаражні, кількість 27,2 кв.м; котли опалювальні на твердому паливі, кількість 1 шт; котли опалювальні сталеві електричні, кількість 2 шт; душові кабінки, кількість 2 шт; радіатори сталеві, 56,4 кВТ; труби, 247,2 м.п; унітаз, в кількості 1 шт; труби для каналізації, 38.9 м.п; кабелі силові, 75,8 м.п; проводи електричні, 398,6 м.п; розетки, вимикачі, в кількості 120 шт; світильники, в кількості 76 шт; цимбриня для колодязя, в кількості 1 шт; плити покриттів для вигрібної ями, 0,913 куб.м; кільця для колодязів, вигрібної ями, 36,7 м.п; камені бортові, в кількості 66 шт; панелі огорожі бетонні, 7,48 куб.м; щебінь, в кількості 15,6 куб.м; гравій, в кількості 22,7 куб.м; пісок, в кількості 38,19 куб. м; камінь бутовий, в кількості 127,59 куб.м; камінь закарпатський, в кількості 326,7 кв.м; дрібняк мармуровий, в кількості 99,56 кг; цегла керамічна, в кількості 227400 шт; суміші бетонні, в кількості 441,5 куб.м; розчин, в кількості 245,52 куб.м; плитки для замощення, в кількості 357,75 кв.м; коробки універсальні, в кількості 81 шт; труби з поліетилену, в кількості 120,3 м.п; висушувачі для рушників, в кількості 1 шт; ванна акрилова, в кількості 1 шт; біде керамічне, в кількості 2 шт. Крім того, як вбачається із локального кошторису на будівельні роботи №2-1-1, кошторисна вартість становить 3885,32989 тис. грн.; кошторисна трудомісткість 29,3158965 тис. люд. год.; кошторисна заробітна плата 621,25700 тис. грн.; середній розряд робіт 3,7 розряд; вартість матеріалів, виробів і конструкцій 3018316,91 грн; (а.с. 62 104, т.2). Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України стверджено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 5 ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 368 ЦК України, стверджено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України стверджено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частиною 3 ст. 368 ЦК України стверджено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 5 ч. 1 ст. 57 СК України стверджено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Водночас, згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частиною 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Статтею 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] суд виходив з того, що земельна ділянку, на якій розташовані спірні будівлі, отримана відповідачем [PERSON] у процесі приватизації та є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, так як не є майном нажитим подружжям за час шлюбу, а є одержаною відповідачкою часткою із земельного фонду. Водночас, вищевказана земельна ділянка на даний час належить [PERSON], на підставі договору дарування земельної ділянки. Крім того, позивачу не було передано у встановленому законом порядку земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, будівництво не велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Водночас позивачем не надано суду належних доказів про придбання будівельних матеріалів та переліченого майна на заявлену суму у період шлюбу, внесена ним частка у будівництво є порівняно незначною, спільне володіння і користування майном є неможливими. Цей висновок підтримує і судова практика, зокрема відповідно до п. 18-2 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Крім того, згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК , оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п. 15 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у\~постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6\~"Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". Згідно п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Пунктом 8 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90\~ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Згідно п.12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»,\~у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376\~ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Згідно п. 15 \~постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», виходячи зі змісту частини третьої статті 376\~ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. З наведеного суд приходить до висновку, що в позовних вимогах позивача потрібно відмовити, так як позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили його позовні вимоги. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~ Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог немає, суд не стягує з відповідача судові витрати. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed