Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

26.12.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою в порядку усунення перешкод в здійсненні права володіння та користування земельною ділянкою, вказуючи, що ним, в установленому законом порядку, у відповідності до договору купівлі-продажу будинку, та його дружиною [PERSON] було придбано у власність по 1/2 частині будинку №27 по вул. Українській (колишня вул. Колгоспна) в м. Вільногірську Дніпропетровської області, разом із господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці 1480 кв. метри по фактичному користуванню, згідно до технічного паспорту на будівлю, що також зазначено і в договорі купівлі-продажу будинку. Таким чином, зазначена вище садиба є їхньою з [PERSON] спільною частковою власністю без виділу цих часток в натурі кожному із співвласників. Так само до них перейшло право користування земельною ділянкою в розмірі, зазначеному в договорах - 1480 кв. метри по фактичному користуванню. Земельна ділянка, на якій розташовано належну їм садибу, складається із земельної ділянки розміром 761 кв. метри для обслуговування будинку та господарських споруд і ведення присадибного господарства та земельної ділянки розміром 719 кв. метри - для ведення особистого селянського господарства. Однак, користувач та співвласник суміжної садиби, розташованої по вул. Українській, буд. 29 [PERSON] - відповідач по справі, з невідомих йому підстав, без його згоди, самовільно, без належних рішень та дозволів, захопив частину земельної ділянки, право користування якою належить йому, розміром 719 кв. метри, якою продовжує користуватись без його на це згоди по цей час, використовуючи її для власних потреб, що значно порушує його права та законні інтереси. Як йому стало відомо, що іншим співвласником садиби по вул. Українській, 29 є третя особа по справі - [PERSON], який в зазначеній садибі фактично не проживає та земельною ділянкою, в тому числі й спірною, не користується, проживає в м. Вільногірську за іншою адресою. Таким чином, оскільки відповідач систематично порушує його права щодо зазначеної вище земельної ділянки, він звернувся за вирішенням спору до Вільногірської міської ради, якою було створено комісію з розгляду земельного спору між ним, [PERSON] та [PERSON] Згідно до протоколу розгляду комісією земельного спору від 06.12.2016 р., комісія вирішила рекомендувати відповідачу відновити межу відповідно до схематичного плану, що додавався до протоколу, тобто в межах земельної ділянки садиби по вул. Українській, 29 відповідно до розміру, зазначеному в технічному паспорті на цю садибу, тобто по фактичному користуванню. Оскільки відповідач його порушене право добровільно поновлювати не бажає, продовжує користуватись спірною земельною ділянкою без достатніх на те правових підстав, ігноруючи при цьому рекомендації комісії з розгляду земельного спору, він змушений звертатись до суду з цим позовом для захисту свого права на земельну ділянку. Просить в порядку усунення перешкод в здійсненні ним свого спільного сумісного з [PERSON] права володіння та користування земельною ділянкою, розміром 719 кв. метри, розташованої за адресою: вул. Українська (колишня вул. Колгоспна), № 27 в м. Вільногірську Дніпропетровської області, встановити порядок користування цією земельною ділянкою у відповідності до технічної документації (технічного паспорту) на садибу № 27 по вул. Українській (Колгоспній) в м. Вільногірську Дніпропетровської області в розмірах по фактичному користуванню 14,0 кв.м. + 13,0 кв.м. X 30,0 кв. м. X 30,0 кв. м. X 18.0 кв. м. без зміни цільового використання цієї ділянки - для ведення особистого селянського господарства, зобов'язавши відповідача не чинити неприпустимий вплив на цю земельну ділянку. Стягнути з відповідача на його користь усі зазнані ним судові витрати, пов'язані з розглядом цього позову в суді, в тому числі витрати з надання йому правової допомоги адвокатом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на вищевказані обставини просив позов задовольнити. Пояснив, що на даний час ним отримано право власності на земельну ділянку, в тому числі і на її спірну частину, під час оформлення документів відповідач [PERSON] не заперечував проти погодження меж, підписав відповідний акт, це було приблизно у квітні 2017 року. До цього відповідач не давав йому дозвіл на оформлення документів, не підписував документи про спільну межу і погодився їх підписати тільки під час розгляду справи в суді. Кадастровий номер на земельну ділянку він отримав в 2017 році. На даний час у нього є усі документи на земельну ділянку, але [PERSON] все рівно не погоджується з тим, що це його земельна ділянка, тобто вважає її своєю, тому просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, пояснив, що відповідач тривалий час не давав згоду позивачу на встановлення межі і на сьогодні він вважає, що позивач незаконно займає земельну ділянку і незаконно нею користується, тому хоча відповідач і не користується земельною ділянкою, але заперечує право власності позивача. Вважає, що відповідач і в майбутньому буде вчиняти дії, направлені на порушення цього права, поведінка відповідача свідчить про те, що він не має наміру дотримуватися правил добросусідства та права власності, тому просить позов задовольнити та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Відповідач [PERSON] позов не визнав, підтримав письмове заперечення (а.с. 55-56, 199) та відзив на позов (а.с. 235-238), пояснив в 2016 році від попередніх господарів дізнався, що позивач купив будинок, але без кадастрового номеру на земельну ділянку. Він тривалий час, з 1990 по 2016 рік, за згодою попередніх господарів використовував частину земельної ділянки, яка згідно технічного паспорту належала попереднім господарям, які ніколи цю земельну ділянку фактично не використовували. Спочатку між ним та позивачем стосунки були нормальні, але потім у позивача та його дружини виник конфлікт з його дружиною. У вересні-жовтні 2016 року позивач зорав город, в тому числі і ту частину, яку займав він з дозволу попередніх господарів і з цього часу він з позивачем фактично не спілкувався. Перед Новим роком його викликали в міську раду на засідання земельної комісії, де рекомендували займати земельні ділянки згідно з планом. Потім у його будинку працівники газової служби відключили газ, бо начебто газопровід перебував в аварійному стані, а позивач самовільно обрізав частину газової труби з приводу чого він звертався до поліції. В звязку з тим, що будинок не опалюється, він виїхав на проживання до Львівської області, де і мешкає на даний час. Він жодним чином з жовтня 2016 року не перешкоджав позивачу користуватись спірною земельною ділянкою, підписав документи на погодження межі під час розгляду справи в суді, а до цього позивач до нього з цього приводу не звертався. Вважає, що оформлені позивачем документи на землю є незаконними, має намір їх оспорювати, але перешкод в користуванні спірною частиною земельної ділянки позивачу він не чинить, і не має наміру чинити, поки не вирішить питання користування спірною частиною земельної ділянки законним шляхом. Город він прибрав в вересні 2016 року, приблизно в жовтні 2016 року [PERSON] зорав цю земельну ділянку і користується нею по цей час. Він зі свого боку будь-яких перешкод не чинить з вересня 2016 року, цю земельну ділянку не використовує. Всі документи на цю земельну ділянку він підписав без заперечень, на цей час будь-яких заперечень по користуванню позивачем цією земельною ділянкою він не має, хоча сам користувався з 1996 року по вересень 2016 року, а до нього цю земельну ділянку використовували його батьки. Документи на цю земельну ділянку не оформив, бо немає документів на будинок. У задоволенні позову просить відмовити. Третя особа [PERSON] підтримала пояснення позивача та його представника, вважає, що позов підлягає задоволенню. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. (а.с. 229). Третя особа - Вільногірська міська рада Дніпропетровської області, свого представника в судове засідання не направили, надали телефонограму, згідно якої просять розглядати справу без участі їх представника. (а.с. 231). Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, факт придбання 08.08.2016 року [PERSON] та [PERSON] по ? частці на праві приватної спільної часткової власності житлового будинку № 27 по вул. Українська в м.Вільногірську Дніпропетровської області з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 1480 кв.м. по фактичному користуванню, підтверджено договорами купівлі-продажу житлового будинку від 08.08.2016року, які посвідчено, приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON] (а.с. 5-8). Право власності на ? частку за кожним на праві приватної спільної часткової власності житлового будинку № 27 по вул. Українська в м.Вільногірську Дніпропетровської області з відповідними будівлями та спорудами [PERSON] та [PERSON] також зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-12) Згідно копії технічного паспорту на будинок № 27 по вул. Колгоспній (нині Українська) в м.Вільногірську Дніпропетровської області, та плану земельної ділянки, житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці довжиною 52,00м та шириною 16,00м., також до плану внесено город, який суміжний з зазначеною земельною ділянкою (а.с. 13-16) Факт перебування позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 09.07.2010 року, підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії І-КИ № 162057 (а.с. 21) Згідно протоколу комісії з розгляду земельного спору між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які мешкають по вул. Українська, 27 по вул. Українська, 29 від 06.12.2016 року, рекомендовано землекористувачу домоволодіння № 29 по вул. Українська м.Вільногірськ [PERSON] відновити межу відповідно до схематичного плану, що додано до протоколу. Суміжним землекористувачам домоволодінь № 27 та № 29 по вул. Українська м.Вільногірськ [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] рекомендовано дотримуватись правил добросусідства, передбачених Земельним кодексом України (а.с.18-20) Згідно листа від 23.12.2016 року за вих. № 3422, заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради начальника УАКБ та ЖКГ, [PERSON], слідує, що розглянуто заяву [PERSON] від 13.12.2016 року щодо виділення йому земельної ділянки, яка розташована навпроти його домоволодіння по вул. Українська, 29, для ведення сільгоспробіт, але земельна ділянка відповідно до схематичного плану, наданого власниками сусіднього домоволодіння № 27 по вул. Українська громадянами [PERSON] та [PERSON] знаходиться у їхньому фактичному користуванні. До врегулювання спору стосовно встановлення спільної межі між домоволодіннями № 27 та № 29 по вул. Українська, виділення земельної ділянки [PERSON] яка розташована навпроти його домоволодіння неможливо. (а.с. 53) Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.04.2017 року, земельна ділянка за кадастровим номером 1210200000:01:035:0059, що знаходиться по вулиці Українська, 27 в м.Вільногірську Дніпропетровської області, площею 0,0681 га перебуває у комунальній власності, відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані. (а.с. 193-197) Під час розгляду справи 02.06.2017 року, позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] отримали у приватну спільну часткову власність земельну ділянку площею 0.0681 га, за адресою вул. Українська, земельна ділянка 27, що в м. Вільногірськ Дніпропетровської області, кадастровий номер 1210200000:01:035:0059, що підтверджено витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2017 року (а.с. 189, 192) та земельну ділянку 0.087 га, за адресою вул. Українська, земельна ділянка 27, що в м. Вільногірськ Дніпропетровської області, кадастровий номер 1210200000:01:035:0058, що підтверджено витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2017 (а.с 190, 191). Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК України. Способами захисту цивільних справ та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно до вимог ч.1, 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.ст. 40, 116 Земельного кодексу України (в редакції від 04.08.2016 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва; громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Із вимог ч. 2, 4 ст. 120 Земельного кодексу України, вбачається, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). Приписами ст. 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За роз'ясненнями, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ст. 16 ЦК України). Таким чином, судом встановлено, що 08.08.2016 року позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] придбали на праві приватної спільної часткової власності по ? частці житлового будинку № 27 по вул. Українська в м.Вільногірську Дніпропетровської області з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 1480 кв.м. по фактичному користуванню, частина якої перебувала у фактичному користуванні відповідача [PERSON], право власності на вказану земельну ділянку, в тому числі і на її спірну частину позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] набули під час розгляду справи в суді, 02.06.2017 року, і позивач, як власник вказаної земельної ділянки має правомочності по користуванню нею на власний розсуд, тому його вимоги про встановлення для нього порядку користування належним йому майном, є надмірними, не відповідають способам захисту права, встановленим ст. 16 ЦК України, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, в судовому засіданні сторонами визнано, що позивач [PERSON] з осені 2016 року фактично користується усією належною йому та його дружині земельною ділянкою, в тому числі її спірною частиною для ведення особистого селянського господарства, тобто здійснює свої правомочності власника по користуванню вказаним майном, відповідач [PERSON] факт користування спірною частиною земельної ділянки з вказаного часу заперечує, і позивачем [PERSON] не надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаних тверджень відповідача, а незгода останнього з набуттям позивачем та його дружиною права власності на спірну частину земельної ділянки, не може бути розцінена як оспорювання чи невизнання відповідачем права позивача на неї, що потребує судового захисту, оскільки можливе звернення до суду відповідача з вказаного питання, є його правом, якого він не може бути позбавлений. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тобто особа має право на судовий захист у разі фактичного порушення її права, а не можливості його порушення у майбутньому, фактів вчинення відповідачем будь-яких дій, які б перешкоджали позивачу здійснювати свої правомочності власника по користуванню належною йому земельною ділянкою в судовому засіданні не встановлено, тому на відповідача не може бути покладений невизначений обовязок «не чинити неприпустимий вплив на земельну ділянку», про що просить позивач, а позов в цій частині, задоволенню також не підлягає. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі ст.ст. 11, 15, 16 Цивільного кодексу України, 40, 116, 120, 126, 152 Земельного кодексу України, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»України та

Outcome: dismissed