Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Представник ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА [PERSON] «ПРИВАТБАНК» (далі позивач) 20 квітня 2015 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач) в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 січня 2006 року позивач та відповідач уклали кредитний договір №SAMDN22000005305521 (далі договір) відповідно до якого відповідачу було надано кредит з використанням платіжної карти в розмірі 5000 гривень 00 копійок, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 36 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. За таких обставин представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором на загальну суму 36451 гривень 96 копійок, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 364 гривень 52 копійки. В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявилася про причини своєї неявки суд не повідомила направила до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні застосувавши строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних встановлених фактів та відповідних їм правовідносинам. 12 січня 2006 року відповідач та позивач уклали кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит з використанням платіжної карти на умовах строковості, поворотності та платності, шляхом встановлення кредитного ліміту (а.с. 12). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором станом на 28 лютого 2015 року поданого позивачем загальна заборгованість на час подачі позову складає розмір 47422 гривень 27 копійок (далі розрахунок, а.с.8-11). За розрахунком останній платіж за договором проведений відповідачем 09 липня 2009 року. Представником позивача не надано будь-яких доказів продовження строку дії картки. Судовим наказом Іванівського районного суду Одеської області 27 листопада 2008 року з відповідача на користь позивача було стягнуто грошову суму в розмірі 10970 гривень 31 копійка (далі судовий наказ). Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. За ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1, 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. З ч. 4 ст. 267 ЦК України вбачається, що сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З вимог ст.526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. З ч.1 ст.1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобовязаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому. З ст. 1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з таких мотивів. Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм ЦК України, суд констатує, що відповідачем було порушено умови кредитного договору. Так, за умовами кредитного договору відповідач зобовязалася повернути кредит та проценти за користування ним щомісячними платежами згідно з обумовленим в договорі порядком. Невиконання відповідачем договору привело до виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 36451 гривень 96 копійок. Позивач 20 квітня 2015 року звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача сум неповернутого кредиту та процентів за користування ним. Разом з тим, слід констатувати, що за наявності у позивача права на повернення заборгованості за кредитом, позивач звернувся до суду після спливу позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Так, під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Тому, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. В такому випадку із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідач перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту, здійснила останній платіж 09 липня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за договором позивач звернувся 20 квітня 2015 року. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, або іншим моментом перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом норми ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, аналізуючи фактичні обставини та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності, яка має бути застосована, оскільки про це заявлено відповідачами до винесення рішення. Аналогічні правові висновки з питання застосування позовної давності зробив Верховний Суд України в постановах від 07 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13, від 29 січня 2014 року по справі № 6-155цс13. Вирішуючи справу

Outcome: dismissed