Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом\~в обґрунтування якого вказав, що 22.08.2018 року між сторонами було укладено договір про надання позики №1-1-80606. Позов мотивований тим, що наявні підстави\~для визнання\~недійсним п.8.1 вказаного Договору, оскільки він порушує частину другу статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частину другу статті 11, статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, позивачу під час укладення договору не надали можливості вивчити умови договору, отримати необхідну та зрозумілу інформацію щодо процентів та штрафних санкцій. Умова договору про нарахування пені є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності, породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача може бути покладено обов`язок щодо сплати більше 1000 % від суми неповернутого кредиту та (або) несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту або процентів. Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Також, сторонами визначено у вигляді штрафних санкцій за одним пунктом, як нарахування пені в розмірі 912,50 % річних, так і нарахування підвищених процентів в розмірі 912,50 річних. Таким чином, відбувається подвійна відповідальність боржника у випадку невиконання умов Договору щодо повернення суми кредити, розмір якої загалом складає 1825 %. Також, умовами пункту 8.1 Договору передбачено стягнення не тільки пені в розділі «неустойка», а й штрафу, а тому вважає, що необхідно визнати п.8.1 Договору недійсним. Відповідно до ухвали суду від 03.07.2020 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 29.07.2020 року представник відповідача звернулась до суду із заявою про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, яка мотивована тим, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15.01.2020 р. позовні вимоги ТОВ «Компаньйон фінанс» до [PERSON] про визнання договору недійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ТОВ «Компаньйон фінанс» було відмовлено. Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 27.05.2020 р. апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду від 15.01.2020 р. без змін. Тобто набрало законної сили рішення Черкаського районного суду Черкаської області, яке було ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той саме предмет і з тих самих підстав. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 27.10.2020 року в задоволенні даної заяви про закриття провадження у справі було відмовлено, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних правових підстав, а тому відсутні підстави для закриття провадження у відповідності до п. 3 ч. 1\~ст. 255 ЦПК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що є відомості в матеріалах справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 22.08.2018 року між сторонами було укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 1-1-80606 (Договір), за умовами якого ТОВ «Компаньойн Фінанс» (Товариство) на умовах цього Договору та Правил надає [PERSON] (Клієнт) грошові кошти в розмірі 14950 грн., а останній зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим Договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування (п.3.1 Договору). Пунктом 2 вказаного Договору передбачено, що договір укладений відповідно до вимог Цивільного кодексу України, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про захист прав споживачів», а також внутрішніх правил ТОВ «Компаньойн Фінанс». Згідно п.8.1\~ Договору\~виконання зобов`язань\~Клієнта перед\~Товариством забезпечується\~неустойкою (пеня\~та штраф).\~У випадку\~порушення клієнтом\~умов цього\~Договору,\~Товариство має\~право нараховувати,\~пеню в\~розмірі 2,5\~%\~за кожен\~день прострочення,\~враховуючи обмеження Законом\~України «Про\~споживче кредитування» (згідно\~«класичної схеми»\~погашення)\~та 200\~грн.\~штрафу з\~наступного дня\~після дати\~платежу,\~враховуючи обмеження Законом\~України «Про\~споживче кредитування» (за «ануїтетною схемою»). Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 січня 2020 року, визнано дійсним договір про надання позики у томи числі на умовах фінансового кредиту №1-1-80606, укладений 22.08.2018 року між ТОВ «Компаньйон Фінанс» та [PERSON] та стягнуто з останнього на корить ТОВ «Компаньйон Фінанс» кредитну заборгованість в сумі 23757,73 грн. за вказаним кредитним договором. Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 травня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду від 15.01.2020 року без змін. Згідно із ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно ч.ч.1,2\~ст.21\~Закону України\~« про\~споживче кредитування»\~споживач,\~який порушив\~своє зобов`язання\~щодо повернення\~кредиту та\~процентів за\~ним,\~має відшкодувати\~кредитодавцю завдані\~цим збитки\~відповідно до\~закону з\~урахуванням особливостей,\~визначених цією\~статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення споживачем зобов`язання за договором про споживчий кредит заборонено. Згідно ч. 1,3 ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1\~ст. 550 ЦК України\~визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно ч. 1,2 ст. 551 ЦК України\~предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно п. 3 ч. 1\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч. 1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 1,2\~ст. 614 ЦКУ). Згідно ч. 1\~ст. 624 ЦК України\~якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Як було\~встановлено судом,\~пунктом 8.1\~кредитного договору\~укладеного між\~позивачем та\~відповідачем передбачено,\~що у\~разі якщо\~позичальник не\~повернув суму\~кредиту у\~строк встановлений\~кредитним договором,\~кредитодавець має\~право нараховувати,\~з урахуванням\~обмежень встановлених Законом України «Про споживче кредитування»\~, а позичальник зобов`язаний сплатити 2,5 % пені за кожен день прострочення. Отже,\~положеннями п.8.1\~договору хоча\~й передбачена\~можливість відповідача\~самостійно та\~на власний\~розсуд визначати\~відсоток пені,\~разом з\~тим,\~ці ж\~самі положення\~містять обмеження\~максимального розміру\~такого нарахування\~відповідно Законом\~України «Про\~споживче кредитування» . Така обставина жодним чином не порушує п. 5 ч. 3\~ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", не може бути визнана несправедливою та не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Кредитодавцем доведені до відома позичальника загальні витрати по кредиту, загальна вартість кредиту для позичальника, і відповідно загальний (сукупний) розмір кредиту (актуальний при умові повернення кредитних коштів і повної сплати відсотків у визначений законом строк і без допущення прострочення). Всі інші наслідки - які небажані для позичальника, за умовами договору (і це відповідає принципам цивільного договору) настають для нього лише при умові недотримання ним самим умов договору та допущення ним порушень умов договору і зокрема, допущення прострочення у виконанні грошового зобов`язання. Позивач знав і усвідомлював такі наслідки, і наявність таких негативних для нього наслідків у вигляді додаткового майнового навантаження з одної сторони мало б дисциплінувати позичальника та спонукати його до належного і вчасного виконання грошового зобов`язання за договором, а з другої сторони позичальник у разі незгоди з такими умовами видачі йому кредиту та з наслідками прострочення мав абсолютну можливість на таких умовах договору не укладати. У даному випадку йдеться мова не про нечесність чи недобросовісність кредитодавця, який діяв в межах закону, а про зміну намірів і прагнень позичальника, який станом перед отриманням грошей вважав такі умови прийнятними для себе, а після їх отримання і використання для задоволення своїх власних потреб і з настанням строку виконання грошових зобов`язань змінив свою думку. Також, суд не приймає до уваги надані представником позивача для врахування при прийнятті рішення постанову Верховного Суду від 27.01.2020 прийняту по справі №754/6091/18, оскільки вказана постанова була прийнята за інших фактичних обставин, зокрема спірні умови договору не містили обмеження максимального розміру пені. Стороною позивача не надано доказів на підтвердження нарахування відповідачем пені у розмірі, який перевищує 50% суми наданого позивачу кредиту. Крім того, сторона позивача вказує, що відповідач згідно умов оспорюваного Договору, зокрема п.8.1, має право одночасно стягувати пеню і штраф за порушення позивачем, як споживачем, грошових зобов`язань, проте подвійна цивільна відповідальність заборонена ст.61 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Проте, як вбачається з дослідженого в судовому засіданні Договору, зокрема з його п.8.1, сторони визначили дві схеми погашення грошових коштів: «класична схема» та «ануїтетна схема». Згідно «класичної схеми», у випадку порушення клієнтом умов Договору, Товариство має право нараховувати неустойку у виді 2,5 % пені за кожен день прострочення (враховуючи обмеження, встановлені ЗУ «Про споживче кредитування»), а за «ануїтетної схеми» нараховується штраф в розмірі 200 грн. з наступного дня після дати ануїтетного платежу. Тобто одночасного стягнення пені та штрафу за порушення споживачем грошового зобов`язання не передбачено Договором про надання позики №1-1-80606, а тому суд приходить до висновку, що тлумачення ст. 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що відповідач при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися враховуває справедливість і розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України), та в кожному випадку окремо визначає, який вид неустойки (штраф чи пеню) слід стягувати за порушення умов Договору, інакше кажучи положеннями договору встановлено стягнення штрафу та пені за різні порушення зобов`язання, що фактично виключає можливість застосування до даних правовідносин ст. 61 Конституції України та їх кваліфікації як подвійної відповідальності за одне й те ж правопорушення. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оскільки під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, а доводи представника позивача спростовуються самим змістом договору, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання п. 8.1 договору недійсним. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до п.2 ч.2\~ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed