Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою шляхом зобов»язання відповідача виконати п.21 договору оренди землі від 25.04.2005 року, а саме повернути земельну ділянку, про що підписати акт прийому - передачі, стягнути утримані з неї 1890 грн. із орендної плати за 2013 рік, стягнути збитки в частині неотриманого доходу в сумі 49599 грн. 92 коп., стягнути завдану моральну шкоду в сумі 30000 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені та уточнені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити. Пояснив суду, що позивач є власником земельного паю розміром 3,78 га. 25.12.2008 року вона уклала з відповідачем договір оренди належної їй земельної ділянки на 5 років. Після закінчення дії договору 25 грудня 2013 року відповідач їй ділянку не повернув, хоч вона письмово в липні 2013 року попередила про те, що в подальшому новий договір укладати не буде. Позивач замовила земплевпорядну документацію, яка була виготовлена у вересні 2013 року, після чого відповідача було повідомлено про час та місце встановлення меж в натурі. Проте представник відповідача відмовився приїхати на поле, в результаті земельна ділянка до цього часу ним не повернута. За зверненням позивача була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства Державною інспекцією сільського господарства в Черкаській області, в результаті чого директора СТОВ «АФ «Колос» [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вказане порушення, чим підтверджено неправомірність його дій стосовно позивача. В результаті цього порушення позивач упустила вигоду, оскільки, за даними розрахунку Управління АПК Драбівської районної державної адміністрації та даними статистики та середньої врожайності кукурудзи і витрат на збирання врожаю, могла б зібрати 2624 центнери кукурудзи і отримати 49599 грн.92 коп. Крім того, вважає що у зв»язку із неповерненням позивачу земельної ділянки, вона втратила нормальні життєві зв»язки та отримала моральні страждання, так як маючи хворобу опорно-рухового апарату, змушена була звертатись до сільської ради, до відділення зв»язку, до контори відповідача, обмежуючи себе в лікуванні та харчуванні, придбала посівний матеріал і засоби захисту рослин, проте не здійснила посів. Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що із позивачем 25 грудня 2008 року був укладений договір оренди її земельного паю, який закінчився 25 грудня 2013 року. Перед закінченням договору він звертався до позивача неодноразово із пропозицією або укласти новий договір оренди, або виділити свій пай в натурі, щоб він знав яку ділянку йому не обробляти під час осіннього обробітку землі. Проте позивач та декілька інших пайовиків, які також не бажають укладати з ним нові договори оренди, до цього часу свої ділянки в натурі не виділили. Як йому пояснили на зборах в березні та квітні 2014 року власники цих паїв, вони хочуть виділити паї одним масивом в конкретному місці, проте згоди інших власників земельних паїв на обмін не отримали. Тому він був змушений провести польові роботи восени 2013 року та весною 2014 року, провести оранку та засіяти всі поля, які орендував, оскільки інакше не були б оброблені землі тих власників, з якими укладені договори оренди. Позивач та інші власники, які не уклали нові договори оренди, не зверталась до нього із пропозицією встановити межові знаки в натурі до березня 2014 року, коли вже було здійснено посів, тому вважає, що можливо вони цього й чекали, щоб потім забрати землю. І використали при зверненні до суду саме позивача як інваліда. Пояснив також, що в березні 2014 року він просив відтермінувати оформлення меж поки йому не відшкодують затрати на осінній та весняний обробіток землі та посів. Орендна плата у 2013 році позивачу була сплачена. Проте плату в сумі 1775 грн., які дійсно були утримані за оранку восени 2013 року, позивач відмовилась отримувати після того як він продовжив користуватись ділянкою позивача, пояснивши, що це заборонив їй її представник. Представник третьої особи - Відділу Держкомзему в Драбівському районі Мелащенко К.В. пояснив суду, що за наслідками виготовлення землевпорядної документації позивачу, відділ Держземагенства 29.09.2013 року зареєстрував земельну ділянку позивача в Державному реєстрі земель і їй був присвоєний кадастровий номер. Більше нічого з приводу спору йому невідомо. Представник третьої особи - ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик» Іщенко С.Л. пояснив суду, що ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик» дійсно виготовляло проектну документацію позивачу за замовленням [PERSON] Про спір йому не було відомо до лютого 2014 року. Як він розумів, документація виготовлялась фермером [PERSON] з метою реєстрації земельної ділянки позивача в Державному реєстрі земель і присвоєння кадастрового номера, щоб в подальшому зареєструвати з позивачем договір оренди. Про виділення меж в натурі мова не йшла, ніхто з цим до нього не звертався, ні позивач, ні [PERSON] Було узгоджено, що і вартість наданих послуг із-за цього буде зменшена. Коли він дізнався про спір та про необхідність встановлення межових знаків на місцевості, винести межі не було можливості із-за погодних умов. Лише 16 березня 2014 року був організований виїзд, проте директор СТОВ «Колос» направив йому листа, в якому просив припинити роботи до вирішення спору з власниками паїв з фінансових і юридичних питань. Ніяких перешкод директор на чинив, проте він (Іщенко С.Л.) вирішив призупинити роботи і повідомив про це [PERSON], оскільки вирішив, що в подальшому будуть проблеми і в нього і в СТОВ «Колос» при обробітку землі, тому позиції сторін необхідно було узгодити. Відшкодувати витрати на обробіток земельних ділянок позивача та інших осіб, які не уклали нових договорів з СТОВ «Колос» [PERSON] не хотів, як не хотіли це робити і присутні власники. Суд, вислухавши пояснення сторін та представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,78 га на території Вершинозгарської сільської ради на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 1 серпня 2012 року. 25 грудня 2008 року позивач уклала договір оренди землі терміном на 5 років, який був зареєстрований у Драбівському райвідділі ДЗК при Держкомземі, згідно якого позивач передала СТОВ «Колос» в оренду земельну ділянку площею 3, 77 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно п.21 зазначеного договору, після припинення дії договору, орендар повертає Орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Згідно ч.1 ст.34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов»язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Таким чином, і наведені норми закону і умови договору зобов»язують відповідача повернути земельну ділянку позивачу. Тому позовна вимога позивача про виконання п.21 договору оренди землі від 25 грудня 2008 року підлягає до безумовного задоволення. Підлягає до часткового задоволення вимога про стягнення орендної плати за 2013 рік в сумі 1775 грн, оскільки борг відповідача перед позивачем підтверджено наданою СТОВ «АФ»Колос» довідкою від 15 липня 2014 року № 86. Проте решта вимог не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ч.2 ст.34 Закону України «Про оренду землі», у разі невиконання орендарем обов»язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки, орендар зобов»язаний відшкодувати орендодавцеві завдані збитки. Вказана норма повинна застосовуватись у правозастосовчій діяльності разом з іншими положеннями земельного законодавства та за умови доведення вини орендаря. Суд враховує, що згідно ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Отже, за загальним правилом, кожна земельна ділянка, в тому числі позивача, повинна мати визначені в установленому порядку межі, які в натурі визначаються відповідно до землевпорядної документації виставленими межовими знаками.. Відповідно ч.1 ст.11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", встановлення меж земельних ділянок у натурі власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками самостійно, закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. За таких обставин обов»язку орендаря повернути земельну ділянку кореспондує обов»язок орендодавця забезпечити визначення її на місцевості межовими знаками, якщо інше не встановлено договором оренди. Як встановлено судом, на час розгляду справи позивач не забезпечила виставлення межових знаків належної їй земельної ділянки, незважаючи на наявність технічної документації, виготовленої ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик» 29.09.2013 року. Договір оренди землі від 25.12.2008 року не покладає обов»язок на відповідача забезпечення (замовлення ) та виставлення межових знаків та оформлення за його рахунок технічної документації на земельну ділянку позивача. Як вбачається із копій листів СТОВ «Агрофірма «Колос» від 16 жовтня 2013 року, від 28 січня 2014 року, керівництво підприємства неодноразово зверталось до позивача із проханням виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та виділити межі в натурі, проте позивач на ці листи не реагувала і своєї ініціативи щодо встановлення межових знаків не виявляла аж до березня 2014 року, коли відповідач обробив та засіяв поле, на якому знаходиться в тому числі оспорювана земельна ділянка і поніс витрати, які згідно наданих ним розрахунків складають 16002,18 грн. Саме тому відсутні підстави розцінювати дії відповідача як самовільне заняття земельної ділянки позивача, оскільки він має право орендувати, тобто користуватися суміжними із земельною ділянкою позивача іншими ділянками і при цьому несе відповідальність згідно договорів оренди за їх цільове використання. Суд враховує, що відповідач не є землевпорядною організацією і не наділений компетенцією самостійно визначати і встановлювати межі кожної орендованої ділянки. Таким чином, на думку суду, позивач не довів вини відповідача у заподіянні їй збитків. Суд встановив, що дій, направлених на створення перешкод у користуванні земельної ділянки позивача у ситуації, яка склалась, він не чинив. Неявка представника відповідача на поле при виїзді землевпорядної організації не є обставиною, яка унеможливлює встановлення межових знаків на місцевості. При цьому суд не може взяти до уваги доводи представника позивача про факт притягнення представника відповідача до адміністративної відповідальності за неповернення земельної ділянки позивача, оскільки із наданих суду копій протоколів про адміністративне правопорушення від 28 квітня 2014 року та від 11 червня 2014 року, приписів від 28 квітня 2014 року та від 11 червня 2014 року, постанов про накладення адміністративного стягнення від 13 червня 2014 року та 16 травня 2014 року, складених державним інспектором сільського господарства Олексієнком В.О., не вбачається, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за неповернення тимчасово зайнятої земельної ділянки саме позивача. Крім того, доводи представника позивача про упущену вигоду є абстрактними і ґрунтуються на припущеннях, які об»єктивно не підтверджені і спростовуються матеріалами справи. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не укладала письмових договорів, в тому числі попередніх, на обробіток кукурудзи, не надала доказів наявності в неї відповідної техніки для вирощування та транспортування кукурудзи чи угод про її оренду, наявності в неї необхідних коштів для цих потреб. Суд критично оцінює надану суду копію видаткової накладної від 07.02.2014 року про закупівлю [PERSON] 3 тонн кукурудзи, оскільки розрахунковий документ, встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція), який би підтверджував факт оплати особисто нею придбаного товару суду не надано. З пояснень її представника, вона в м.Черкаси не їздила, а накладну підписала дома, що вказує на те, що даний правочин вчиняла не вона, а інші особи. З пояснень представника позивача, позивач відповідної освіти сільськогосподарського профілю не має, є інвалідом ІІ групи опорно-рухового апарату безтерміново. Позивач не надала доказів того, що до виникнення спору вона займалась вирощуванням кукурудзи як господарською діяльністю, тобто має відповідний досвід. Натомість, як встановлено із пояснень представника ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик», із доручення [PERSON] про уповноваження [PERSON] зареєструвати право власності на земельну ділянку, із протоколів зборів власників земельних паїв від 14 березня та 9 квітня 2014 року, особисто [PERSON] ніяких дій по оформленню своєї земельної ділянки та її своєчасноиу виділенню не вчиняла, а її інтереси представляв [PERSON] З пояснень представника відповідача, за станом здоров»я вона практично не рухається. Тому доводи представника позивача про укладення нею усних угод на обробіток земельної ділянки з виконавцями, за відсутності будь-якого документального підтвердження правовідносин з ними, суд вважає непереконливими. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Суперечливими і непереконливими є доводи про заподіяну моральну шкоду позивачу, оскільки в позовній заяві вказується про страждання позивача при пересуванні у зв»язку із хворобою до контори, сільської ради, відділення зв»язку, в той же час стверджується про активну господарську діяльність, зокрема придбання посівного матеріалу, засобів захисту рослин, наміри вирощувати кукурудзу самостійно. Ці доводи як і доводи про обмеження у харчуванні та лікуванні об»єктивно не підтверджені відповідними доказами.

Outcome: dismissed