Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

23.10.2019 позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на ім`я [PERSON] . Ухвалою суду від 25.11.2019 відкрито провадження у справі, витребувано у приватного нотаріуса копію спадкової справи після смерті [PERSON] та роз`яснено сторонам їх права на подання заяв по суті спору та доказів на обґрунтування своїх вимог чи заперечень. 22.01.2020, під час підготовчого провадження представник позивача уточнив позовні вимоги, про що подав позовну заяву, в якій просив суд встановити, що заповіт від 29 травня 2017 року, складений [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на ім`я [PERSON] , посвідчений 29 травня 2017 року секретарем виконкому Світанківської сільської ради [PERSON]., зареєстрований в реєстрі за № 16, є нікчемним. Судові витрати просив стягнути з відповідача на користь позивача (а.с.145-150). Позовні вимоги про встановлення нікчемності заповіту позивач та його представник підтримали в судовому засіданні, обґрунтувавши їх тим що позивач є сином померлого, а отже спадкоємцем за законом. Після смерті батька йому стало відомо, що [PERSON] за життя склав заповіт на відповідача [PERSON] . Позивач вважає, що заповіт складено особою, яка не мала на це права, з порушенням його форми та порядку посвідчення. Порушення форми заповіту, представник позивача обґрунтовує не зазначенням в ньому місця і часу складання та тим, що посвідчувальний напис в заповіті не відповідає формі, визначеній в Додатку 1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Ту обставину, що секретар Світанківської сільської ради [PERSON]. не мала права посвідчувати заповіт, представник обґрунтовує відсутністю рішення виконавчого комітету сільської ради про покладення на неї відповідних повноважень. Представник позивача вказав, що саме встановлення нікчемності заповіту є доцільним та правильним способом захисту прав позивача на спадкування за законом. 18.12.2019 до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на первинний позов про визнання заповіту недійсним, в якому він просив відмовити в задоволенні позову та виклав обставини вільного волевиявлення заповідача [PERSON] , який скористався своїм право на заповіт та все своє майно залишив племіннику [PERSON] (відповідачу), а не сину [PERSON] (позивачу), таким чином висловив свій намір позбавити сина спадщини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту дотримані. Також 11.02.2020 представник відповідача направив на адресу суду заперечення на уточнену позовну заяву, де вказав, що нотаріус Мусієнко М.М. (третя особа по справі) відкрила спадкову справу за заявою відповідача про прийняття спадщини за заповітом, тим самим визнала заповіт таким, що відповідає, встановленій законом формі та змісту. Представник відповідача зазначив, що при складанні та посвідченні заповіту не було допущено тих порушень закону, які б вказували на його очевидну недійсність, а тому посадові особи виконали вимоги закону про внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру. На думку представника, якщо виявлені неточності чи помилки у змісті заповіту не ставлять під сумнів дійсне волевиявлення заповідача та не свідчать про самоправство особи, яка його посвідчила, такі неточності носять формальний характер і не можуть вказувати на нікчемність заповіту. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов та пояснив, що він, як син спадкодавця, відноситься до спадкоємців першої черги за законом. Після смерті батька [PERSON] він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та від нього дізнався, що батько склав заповіт на користь свого племінника [PERSON] - відповідача по справі. Його батьки припинили подружні стосунки ще до його народження. Він з матір`ю жив на Донеччині, а батько в м. Києві. Вперше він побачив батька в 11 років. У 1996 році вони з матір`ю переїхали до м. Києва, на той час йому було 16 років, і батько купив їм кімнату. У селі Світанок Переяслав-Хмельницького району батько купив будинок у 2002 році, де він за пропозицією батька проживав разом з дядьком та двоюрідним братом (відповідачем у справі). Після одруження він (позивач) переїхав до будинку дружини у тому ж селі. В шлюбі у нього народився перший син [PERSON] . Батько також переїхав в село Світанок у власний будинок. Відносини з батьком за весь період були різними, інколи були конфлікти. На словах батько говорив, що все залишить своєму онукові, тобто його сину, але останнім часом їхні стосунки з батьком стали прохолодними. Про те, що батько перебуває в лікарні знав, однак його не провідував. Про смерть батька він дізнався від сторонніх людей, односельців. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав підтримав позицію свого представника, викладену у відзиві та запереченнях та пояснив, що про наявність заповіту на свою користь він не знав до самої смерті дядька [PERSON] . То була його вільна воля, оскільки вони завжди перебували в тісних родинних стосунках та допомагали одне одному. Дядько був для нього як другий батько, а тому він дуже болісно досі переживає його смерть. З переїздом в село Світанок Переяслав-Хмельницького району [PERSON] надавав їм велику матеріальну підтримку, купив їм будинок та ввів у родину сина, сказавши, що він також буде жити в тому будинку стільки, скільки захоче. Дядько [PERSON] мав власний дім у селі, жив добре, намагався всіх здружити, але останні 4-5 років до дня смерті він зі своїм сином [PERSON] практично не спілкувався через якийсь серйозний конфлікт. Син перестав до нього приходити і [PERSON] дуже тяжко це переживав, говорив, що це болюча для нього тема, але нічого не пояснював. Приблизно за два роки до смерті, якось сказав, що до нього приходив малий онук з просьбою переписати будинок на нього. Останні роки дядько відчував велику матеріальну скруту, однак ніколи не скаржився на життя, сам господарював. Він зі своїм батьком чим могли, тим і допомагали йому та весь час залишались близькими людьми. Незадовго до смерті [PERSON] серйозно захворів, у нього відкрилась виразка шлунку та, почалась внутрішня кровотеча. При цьому у нього був ще й цукровий діабет. Він (позивач) зі своїм батьком знайшли лікарню у м. Черкаси, де дядька прооперували. Всі витрати на лікування вони взяли на себе, провідували його постійно в лікарні, але [PERSON] помер за кілька днів після операції. Дядько, будучи в лікарні близько двох тижнів категорично заперечив проти пропозиції привезти до нього сина (позивача в справі), він не хотів, щоб той був і на похоронах, у випадку якщо помре. Тіло [PERSON] вони кремували та відвезли урну на батьківщину в Грузію, де і поховали. Третя особа - приватний нотаріус Мусієнко М.М. направила суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Позов не визнає. Третя особа у справі [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] , за її згодою та клопотанням представника позивача допитана в суді як свідок та повідомила суду, що пішла від колишнього чоловіка [PERSON] у 1980 році, а у 2003 році він попросив офіційного розлучення, на що вона погодилася. У сина [PERSON] , який познайомився з батьком вже в підлітковому віці склались з ним гарні родинні відносини. Вони проживали в одному селі, спілкувались, ходили один до одного. Син допомагав батьку разом з відповідачем у справі облаштовувати будинок, який той купив для себе. Їй відомо, що [PERSON] мав намір все майно залишити онукам. Вона також бувала в селі, спілкувалась з колишнім чоловіком, той ніколи їй ні на що не жалівся, але стверджував, що син нестриманий. [PERSON] переїхав в село після перенесеного інсульту та поживав там з жінкою, яка потім померла. По господарству справлявся один, інколи хвалився, що йому допомагає племінник. Смерть колишнього чоловіка для неї була несподіванкою, оскільки ще у вересні 2018 року вона його бачила в селі в нормальному стані. Свідок [PERSON] - дружина позивача [PERSON] показала суду, що проживає у с. Світанок, а її свекор [PERSON] переїхав проживати в с. Світанок приблизно у 2005 році. Він дуже зрадів народженню онука, якого назвали [PERSON] в честь діда. Загалом [PERSON] був бадьорим та повним життя, але траплялися випадки погіршення здоров`я. Після народження онука, свекор сказав, що все залишить йому, але заповіту не складав. У її чоловіка [PERSON] з батьком інколи були конфлікти. Коли онуку, а її сину було приблизно десять років, у нього стався конфлікт з дідом [PERSON] . Тоді її чоловік (позивач у справі) з її братом ходили до свекра розбиратись. Про смерть свекра вона дізналася у день його смерті від односельців та зателефонувала до брата померлого. Він плакав та відмовився від допомоги, сказав щоб її чоловіка [PERSON] в дворі не було. Їм було відомо, що [PERSON] лежав у лікарні в м. Черкаси. Точної хвороби та причини смерті вони не знають. Після того конфлікту з онуком, вони не часто бачилися зі свекром. Одного разу, за кілька років до смерті вона випадково бачила його в Переяслав-Хмельницькій лікарні з приводу рани на нозі. Свідок [PERSON] суду показала, що вона була сусідкою [PERSON] та останні чотири роки часто приходила до нього додому допомогти по господарству, зварити їсти, дати ліки, так як у нього був цукровий діабет та часто піднімався тиск. Крім того він пробив ногу і став слабнути. Про допомогу сусіду [PERSON] її поросив племінник останнього - [PERSON] . Він часто телефонував, розпитував за його здоров`я, просив викликати сімейного лікаря, якщо щось не так. За ці чотири роки вона бачила, як пару разів до [PERSON] приходив його син. Вона відчувала напруження у їхніх стосунках і зразу йшла додому. Водночас племінник - [PERSON] часто відвідував дядька, привозив ліки, гостинці, подарунки на дні народження. [PERSON] радувався йому та хвалився їй подарунками від племінника. Свідку відомо, що в село [PERSON] приїхав з жінкою на ім`я [PERSON] . Коли та померла, він плакав і говорив, що прожив з нею тридцять два роки. Колишню його дружину [PERSON] вона вперше побачила на поминальному обіді, хоча знає, що вона інколи приїздила в село до внуків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в с. Світанок та наразі виконує обов`язки старости села Світанок Циблівської сільської ради. Саме вона посвідчувала заповіт [PERSON] , будучи на той час секретарем Світанківської сільської ради. У день складання заповіту [PERSON] прийшов до неї у сільську раду і сказав, що бажає скласти заповіт на користь племінника [PERSON] , однак хоче, щоб про це не знали ні його брат, ні його син. При складанні заповіту [PERSON] був у нормальному стані, розсудливий та особисто поставив підпис і в журналі, і в заповіті. Заповіт складали вранці 29.05.2017. Свідок знає, що [PERSON] товаришувала з [PERSON] та провідувала його в лікарні. Повноваження на посвідчення заповіту у неї були на підставі рішення сільської ради. Жодних претензій за 26 років роботи до неї не було. Вона посвідчила більше тисячі заповітів і не один з них не оскаржувався. Ніде в заповітах часу складання та посвідчення вона не вказувала, та пізніше, на семінарі дізналась, що окрім дати треба вказувати час. Рішення виконкому на посвідчення заповіту та книга обліку заповітів у сільській раді біли тоді та є зараз. В судове засідання 23.04.2020 на стадії дебатів сторони та їх представники не з`явилися та подали суду заяви про розгляд справи без їх участі. При цьому, представник позивача направив суду письмовий виклад промови в дебатах, а представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Прийнявши до уваги пояснення та аргументи учасників справи, показання свідків, дослідивши докази, подані сторонами в їх сукупності та матеріали спадкової справи, судом встановлені фактичні обставини, що дає можливість ухвалити рішення за відсутності сторін, згідно з положеннями ч.ч.2,3 ст. 223 ЦПК України, ч.3 ст. 211 ЦПК України. [INFO] у віці 70 років у м. Черкаси помер [PERSON] , [INFO] , уродженець Грузії, про що свідчить свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] , видане 07.05.2019 Переяслав-Хмельницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області (а.с.9). Згідно довідки Третьої Черкаської міської лікарні № 313 від 02.05.2019 причиною смерті [PERSON] стала гостра серцево-судинна недостатність (а.с.54). Відповідно до довідки Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 94 від 29.08.2019 [PERSON] , [INFO] до дня смерті ( [INFO] ) був зареєстрований та проживав один за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також підтверджується довідками сільської ради № 33 від 04.09.2019, № 39 від 06.05.2019 та № 55 від 29.05.2019 (а.с.13,15, 80, 81). Головний сервісний центр МВС своїм листом № 31/716аз від 30.08.2019 на запит адвоката надав інформацію, що за [PERSON] станом на 30.04.2019 (день смерті) був зареєстрований автомобіль CHERY, 2008 року випуску, червоного кольору (а.с.17). За життя, [INFO] [PERSON] , [INFO] , уродженець Грузії, м. Хобі, мешканець села Світанок звернувся до секретаря виконкому Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області [PERSON]., яка посвідчила, складений ним заповіт, за змістом якого він все своє майно, яке йому належить та буде належати на день смерті заповів [PERSON] , [INFO] . Цей заповіт зареєстрований в реєстрі за №16. (а.с.71). Копією амбулаторної картки [PERSON] відповідач підтверджує те, що останній не звертався до медичної установи з питань психічних розладів здоров`я і ці обставини сторона позивача не спростовує (а.с.112-131). По батькові спадкодавця [PERSON] у свідоцтві про смерті зазначено « [PERSON] », тоді як у заповіті по батькові спадкодавця вказано « [PERSON] », що є ідентичним згідно даних Словника-довідника « Власні імена людей » за редакцією Русанівського В.М. (а.с.76). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 56046835 від 06.05.2019 заповіт від імені [PERSON] , [INFO] , Грузія, місто Хобі, проживаючого по [ADDRESS] , посвідчений 29.05.2017 Світанківською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області (номер в реєстрі нотаріальних дій: 16). Цей заповіт зареєстрований 23.06.2017 у Спадковому реєстрі за номером [NUMBER] та є чинний. Інформації про реєстрацію інших заповітів, складених [PERSON] у Спадковому реєстрі немає (а.с.74). 06.05.2019 приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Мусієнко М.М. на підставі заяви [PERSON] від 06.05.2019 про прийняття спадщини за заповітом заведена та зареєстрована у реєстрі спадкова справа за № 10/2019 після смерті [INFO] [PERSON] (а.с.70,73). Згідно матеріалів спадкової справи окрім [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , 03.06.2019 звернувся його син [PERSON] , [INFO] (позивач у справі), підтвердивши своє право спадкоємця свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , де батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с.8, 69,80). 29.10.2019 заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також подала мати позивача [PERSON] (а.с.85). З показань сторін та свідків, які не суперечать одне одному судом встановлено, що позивач [PERSON] останні кілька років життя свого батька [PERSON] та до його смерті, незважаючи на погіршення здоров`я та потреби останнього не підтримував з ним близьких та довірливих стосунків, внаслідок конфлікту між ними, суть якого позивач суду не повідомив, а спадкодавець за життя тримав це в таємниці та при цьому важко переживав ситуацію, що склалась. Водночас, спадкодавець [PERSON] перебував у близьких та дружніх відносинах з родиною свого брата та мав добрі стосунки з племінником [PERSON] , який в свою чергу проявляв турботу та піклування про дядька до моменту його смерті. Склавши заповіт на користь відповідача [PERSON] фактично висловив свою прихильність до нього, одночасно позбавивши сина [PERSON] права на спадкування. Ця воля спадкодавця була останньою, оскільки заповіт не змінено та не скасовано. На дату складення оспорюваного заповіту вимоги до його форми та порядку посвідчення були визначені Главою 85 Книги шостої Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Суд застосовує положення вказаних нормативно-правових актів в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). В розумінні положень статті 202 ЦК України заповіт за своєю юридичною природою є одностороннім правочином. В статті 203 ЦК України закріплено загальні вимоги для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Вказані обставини підлягають доведенню в судовому порядку, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує дійсність правочину. За цих умов такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України) Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, у випадку, якщо недійсність правочину встановлена законом, то такий правочин є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Водночас, у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (абз. 2 ч.1 ст. 215 ЦК). Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав недійсності заповіту. У частині першій вказаної норми закону йдеться про ті підстави недійсності заповіту, які є необхідними та достатніми, щоб вважати заповіт нікчемним. Так, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Крім того, положення ч.2 ст. 1257 ЦК України визначає єдину підставу визнання заповіту недійсним в судовому порядку за позовом заінтересованої особи: якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У Постанові Верховного Суду від 19.02.2020 (справа № 324/1726/16) зроблено узагальнений узагальнення підстав недійсності заповіту та зазначено, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Загальні вимоги до форми заповіту визначені в статті 1247 ЦК України, де передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Статтею 1251 ЦК України також передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Аналогічне положення міститься в статті ст. 37 Закону України «Про нотаріат», де визначено ряд нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органу місцевого самоврядування. Зокрема, зазначається, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти. Відповідно до вказаної норми Закону контроль за організацією нотаріальної діяльності уповноважених на це посадових осіб органів місцевого самоврядування, дотриманням ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконанням правил нотаріального діловодства здійснюється Міністерством юстиції України. Відповідно до п.1.2. Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 (далі Порядок), нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. За змістом ст. 1 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» сільська, селищна та міська рада є представницькими органами місцевого самоврядування - виборний орган, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. В розумінні положень ст. 1 та ч.1 ст. 50 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської, селищної, міської ради є посадовою особою органу місцевого самоврядування. Секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі та обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови. Підпунктом 5 п.б) ч.1 ст. 38 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема: вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Відповідно до ч.4 ст. 50 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету сільської ради. Як встановлено судом заповіт від 29.05.2017, який є предметом спору в цій справі складено за місцем постійного проживання заповідача [PERSON] в приміщенні Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та посвідчено секретарем виконкому Світанківської сільської ради [PERSON]. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Перевіряючи повноваження особи на посвідчення заповіту від імені [PERSON] , судом встановлено, що Рішенням Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 3-1-VІІ від 05.11.2015 [PERSON] обрано секретарем Світанківської сільської ради та вирішено, що вона одночасно буде здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету Світанківської сільської ради (а.а.176). З копії рішення Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 17-2-VІІ від 18.11.2015 «Про покладення обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій на території Світанківської сільської ради» вбачається, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат», ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обов`язки за вчинення нотаріальних дій на території Світанківської сільської ради покладено на секретаря сільської ради [PERSON].В разі відпустки, хвороби чи іншої причини відсутності, відповідальність за вчинення нотаріальних дій покладається на сільського голову [PERSON] (а.с. 177). Твердження позивача, що виключно виконавчий комітет сільської ради мав право прийняти рішення про уповноваження секретаря виконкому Світанківської сільської ради на вчинення нотаріальних дій ґрунтується на неправильному тлумаченні норми закону. Системний аналіз законодавства дає суду підстави для висновку, що органам місцевого самоврядування, зокрема сільським радам законом делеговані повноваження на вчинення їхніми посадовими особами окремих нотаріальних дій, в тому числі посвідчення заповіту. Посадова особа сільської ради наділяється такими повноваженнями відповідним рішенням органу місцевого самоврядування з врахуванням того, що вчинення нотаріальних дій за Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» віднесені до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Посилання представника позивача на мотиви, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 (справа № 607/15112/17) стосовно того, що виключно комітет сільської ради мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, не може бути прийняте судом з наступних підстав. У цій постанові Верховний Суд послався на положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994. № 22/5, яка втратила чинність 02.12.2011, у зв`язку затвердженням наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Саме цей Порядок, затверджений наказом МЮУ № 3306/5, був чинним на момент спірних правовідносин щодо складання та посвідчення заповіту від 29.05.2017, який є предметом спору у даній справі. Відповідно до п.1.2. Розділу І «Загальні положення» Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Отже, секретар Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району [PERSON], будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка призначена на посаду рішенням Світанківської сільської ради з одночасним покладенням на неї повноважень секретаря виконавчого комітету сільської ради була уповноваженою рішенням органу місцевого самоврядування - Світанківської сільської ради Переяслав-Хмельницького району на вчинення нотаріальних дій, в тому числі на посвідчення заповітів. Щодо аргументів позивача про нікчемність заповіту внаслідок порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Судом перевірено та проаналізовано зміст спірного заповіту, повно встановлені обставини, за яких здійснювалось його посвідчення та не виявлено таких порушень, які б вказували на його недійсність в силу закону (нікчемність заповіту). Вимоги ст. 1247, ст. 1251 ЦК України при складанні та посвідченні заповіту 29.05.2017 від імені [PERSON] користь [PERSON] дотримані. Зміст заповіту [PERSON] та його форма, а також надані суду документи, пов`язані з посвідченням заповіту (а.с. 71, а.с. 172-175) вказуть на те, що посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка посвідчила цей заповіт, окрім вищезазначених норм закону, дотримано Правил посвідчення заповітів, закріплених у пункті 1 Розділі ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, а саме: заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування; заповіт складений у письмовій формі, із зазначенням місця - населений пункт за місцем знаходження сільської ради та часу складення заповіту - дата прописом; в заповіті вказані відомості щодо дати та місця народження заповідача; заповіт підписаний особисто заповідачем; посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт, який написаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, на прохання [PERSON] записати заповіт з його слів, про що свідчить власноручний запис заповідача перед його підписом, що заповіт ним прочитаний уголос та ним підписаний, як передбачено ч.2 ст. 1248 ЦК України; заповіт записаний до алфавітної книги обліку заповітів та має реєстраційний номер 16. нотаріальна дія щодо посвідчення заповіту проведена після сплати податку (державного мита), про що зроблено запис від 29.05.2017 до книги обліку нотаріальних дій по Світанківській сільській раді, де заповідач також поставив свій підпис. Відомості про посвідчення вказаного заповіту внесенню до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 491 "Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі". Судом також встановлено, що посвідчення спірного заповіту вчинено відповідно до загальних правил вчинення нотаріальних дій, закріплених, в тому числі у пунктах 2.1, 2.2, 2.11 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, а саме: посвідчення здійснено в приміщенні органу місцевого самоврядування (Світанківської сільської ради); після оплати такої нотаріальної дії в день подачі всіх необхідних документів; заповіт посвідчено шляхом вчинення посвідчувального напису на заповіті, який підписаний уповноваженою посадовою особою Світанківської сільської ради і скріплений гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування; посвідчувальний напис на заповіті розміщений після підпису [PERSON] на тій самій сторінці документа. Водночас, суд частково погоджується з аргументи позивача, що посвідчувальний напис в заповіті не в точності відповідає формі, визначеній в Додатку 1 до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Так, судом встановлено, що посвідчувальний напис містить необхідні відомості вказані у цій формі, окрім часу його посвідчення (години та хвилини). Суд вважає таку обставину незначимою, оскільки заповідач [PERSON] помер не в день складання та посвідчення заповіту, а після спливу майже двох років, а тому неповнота у змісті заповіту та посвідчувальному написі щодо вказівки на час відповідної дії (години та хвилини) є не достатньою підставою вважати заповіт нікчемним. Суд також звертає увагу, що представник після уточнення позовних вимог обрав способом захисту спадкового права [PERSON] не визнання свого цивільного (спадкового) права, як визначено в ст. 16 Цивільного кодексу шляхом перевірки судом заповіту, складеного на користь іншої особи, на предмет, як вважає позивач, не дотримання вимог закону щодо форми та посвідчення, а просив суд встановити нікчемність заповіту. При цьому викладення ним у позовних вимогах такого способу захисту обґрунтовує посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 13.02.2019 (справа № 473/1584/16-ц). Водночас, у вказаній вище постанові Верховного Суду не зроблено такого правового висновку, як тлумачить представник. У цій постанові Верховний Суд, перевіряючи обраний особою спосіб захисту права та підстави якими обґрунтовувались позовні вимоги лише зазначив про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним з урахуванням обставин щодо форми та порядку посвідчення, оскільки ці обставини можуть вказувати на нікчемність заповіту в силу припису закону ( ст. 1257 ЦК України). Пізніше Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2019 року в справі 916/3156/17 детально проаналізувала практику Касаційного цивільного та Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах та зробили такі правові висновки: 94. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. 95. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставини нікчемності правочину. При цьому, у пункті 70 вказаної вище постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 у справі № 441/176/71, де вимоги позивача стосувались встановлення нікчемності договорів купівлі- продажу та дарування, а також встановлення нікчемності заповіту, Касаційний суд врахував позиції Великої Палати Верховного Суду, які викладені вище та висловив наступну правову позицію : Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Оскільки в даній справі не є предметом позову спір щодо правових наслідків недійсності правочинів, підстав для задоволення позову про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, дарування та заповітів у судів не було. З урахуванням вказаного Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 441/176/71 дійшов висновку, що вимога про встановлення нікчемності правочинів не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] та його представником не доведено наявність обставин, які мають істотне значення та які б могли свідчити про нікчемність заповіту, а позовні вимоги про встановлення нікчемності заповіту є необґрунтованими. Щодо заходів забезпечення позову, накладених ухвалою суду від 25.10.2019 у виді заборони приватному нотаріусу Мусієнко Марині Миколаївні вчиняти нотаріальні дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеного [PERSON] , то суд керується загальним правилом, визначеним в ч.ч.9, 10 ст. 158 ЦПК, де зазначено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Питання розподілу судових витрат при ухваленні рішення, судом не вирішується та за заявою представника відповідача від 25.03.2020, яка подана ним до закінчення судових дебатів у відповідності з ч.8 ст. 141 ЦПК України, суд призначає окреме судове засідання для вирішення цього питання, як передбачено п.5 ч.7 ст. 265 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed