Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з даним позовом до суду і просить з врахуванням неодноразово уточнених позовних вимог визнати протиправними дії Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради по прийняттю рішення від 06.12.1999 №230, скасувати його з моменту прийняття, визнати недійсними та скасувати свідоцтва від 15.12.1999 про право власності на цілісний майновий комплекс (№ [NUMBER]), а також на дитячий комбінат «[INFO]» ( № [NUMBER]). Посилається на те, що спірне рішення виконкому від 06.12.1999 №230 прийнято з порушеннями вимог чинного на той момент законодавства, а свідоцтва від 15.12.1999 про право власності на цілісний майновий комплекс та дитячий комбінат «[INFO]» є недійсними і підлягають скасуванню, оскільки спірне майно було спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], а тому без згоди позивачки не могло бути зареєстроване за приватним підприємством «[INFO]». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. Зазначив, що за час подружнього життя [PERSON] з чоловіком [PERSON] останній у 1995, 1996 роках надав Відкритому акціонерному товариству «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» за договорами позики спільні грошові кошти подружжя за згодою на це позивачки. У подальшому [PERSON] став санатором ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» відповідно до договору про санацію від 15.05.1997. За умовами цього договору ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» в обмін на погашення боргів перед кредиторами акціонери передали санатору - фізичній особі [PERSON] акції, які підлягали анулюванню, та майно товариства. Ухвалою Арбітражного суду Київської області від 20.06.1997 затверджені умови санації. [PERSON] прийняв від ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» основні засоби, нематеріальні та фінансові активи, кошти, використані на фінансові вкладення, а також нерухоме майно на суму 76267 гривень, про що було складено Акт приймання-передачі від 01.08.1997. Доказів набуття ПП «[INFO]» права власності на спірне майно немає. Виконавчий комітет Переяслав-Хмельницької мської ради не мав повноважень приймати рішення про видачу свідоцтв про право власності. Позивачем не порушено строк позовної давності відповідно до ст. 268 ЦК України та Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 № 4176-УІ. Свою позицію узагальнив та виклав в письмових поясненнях від 14.12.2016, які знаходяться в матеріалах справи. Представник відповідача Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Медведенко Н.В. позов не визнала, заперечує протии задоволення. Пояснила, що спірне рішення прийтяне у відповідності до діючого на той час законодавства, права позивача спірним рішенням не порушені, прийняття рішення про видачу свідоцтва на нерухоме майно за Приватним підприємством «[INFO]» відбулось за заявою самого [PERSON], який не оскаржував його за життя, отже, погоджувався з ним, а тому підстав для задоволення позову немає. Щодо неточностей в адресах земельних ділянок вказала на можливі технічні помилки і зазначила, що і в оскаржуваному рішенні № 230, і в свідоцтвах про право власності, які оскаржує позивач, чітко зазначені найменування, адреси та інші необхідні дані. Крім того, просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Представник відповідача ТОВ «НУС» Панченко Т.А. позов не визнала, заперечує проти його задоволення. Вважає, що спірним рішенням будь-яких прав позивача не порушено. Спірне майно нівколи не було спільним майном подружжя. Просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності.Свою позицію виклала в промові в судових дебатах від 14.12.2016, які знаходяться в матеріалах справи. Представник третьої особи Переяслав-Хмельницького міськрайонного центру зайнятості Яковенко І.О. вважає, що позов не підлягає до задоволення. Третя особа арбітражний керуючий „Швейна фабрика „ГАЯН" - Щербань Олексій Миколайович та представник третьої особи ПАТ «Банк «Київська Русь» до суду не 'явилися, направили заяви про розгляд справи у їх відсутність, вважають, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено наступне. Відповідно до повторного свідоцтва про одруження від 04.03.1999 позивач [PERSON] та [PERSON] 29.07.1989 уклали шлюб (т. 1 а.с. 44). Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області №11/42-ВП від 30.12.1996 завершений процес приватизації майна Відкритого акціонерного товариства «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика», статутний фонд товариства поділений на прості іменні акції в кількості 305068 штук, які передані ВАТ«Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» (т. 1 а.с. 26). [PERSON], як голова правління ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика», прийняв приватизоване майно, про що складений акт прийому-передачі №4 від 10.01.1997 (т.1 а.с. 30). Це майно стало власністю акціонерів, які набули права на акції. Відкритому акціонерному товариству «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» 10 січня 1997 року було видане Свідоцтво про власність. Ці факти також встановлені в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2015 у справі №3763/781/15-а за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради про визнання протиправними дій та скасування рішення від 06.12.1999 №230. Ухвалою Арбітражного суду Київської області від 28 листопада 1996 року порушено справу про банкрутство ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика». [PERSON] звернувся до Арбітражного суду Київської області із заявою про санацію боржника від 05.02.1997, в якій просив призначити його керуючим санацією на тих умовах, що він приймає на себе всі борги підприємства перед кредиторами та бюджетом в повному обсязі та зобов'язується сплатити їх в погоджені терміни; провести реструктуризацію ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» шляхом перетворення відкритого акціонерного товариства в приватне підприємство з передачею боржником майна та акцій йому в обмін на погашення боргів; після реорганізації приймає на себе зобов'язання зберегти виробничий профіль підприємства та робочі місця для працівників. 15.05.1997 ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» та санатор [PERSON] уклали Договір про санацію (т. 1 а.с. 22). Ухвалою Арбітражного суду Київської області від 20.06.1997 у справі №97/10б затверджені умови санації, викладені в Договорі від 15.05.1997, укладеному між боржником ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» та санатором [PERSON] (т. 1 а.с.90-93). На виконання умов санації 01.08.1997 керуючий санацією [PERSON] прийняв від ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» основні засоби, нематеріальні та фінансові активи, кошти, використані на фінансові вкладення, а також нерухоме майно на суму 76267 гривень, про що було складено Акт приймання-передачі. При цьому, в акті не зазначений конкретний перелік майна, переданого [PERSON] (т. 1 а.с. 94). Відповідно до положень п.п. 1.1. 1.2. 2.2, 4.1 Статуту Приватного підприємства «[INFO]», зареєстрованого 04.08.1997 виконавчим комітетом Переяслав-Хмельницької міської ради за №478 приватне підприємство «[INFO]» створене власником [PERSON] на виконання ухвали Арбітражного суду Київської області від 20.06.1997 (про санацію) шляхом перетворення відкритого акціонерного товариства «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» у приватне підприємство «[INFO]». Статутний фонд підприємства становить 76267 гривень. Підприємство набуває статусу юридичної особи з моменту його державної реєстрації. Майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства (т. 1 а.с. 241-248). При цьому, баланс ПП «[INFO]» з відображенням відповідних обєктів нерухомого майна суду надано не було. 07.08.1997 [PERSON] створив приватне підприємство «[INFO]» ([ADDRESS]), що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи (а.с.31). Вказане свідоцтво позивач не оскаржує. 03.11.1998 приватне підприємство «[INFO]» отримало від Переяслав-Хмельницької міської ради в постійне користування земельні ділянки під належним їй майном, в тому числі і земельну ділянку площею 1,820 га по [ADDRESS], де розміщений виробничий комплекс (а.с.80-83) Поряд з цим, суд зважає, що у матеріалах справи є в наявності лист відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та легалізації реєстраційної служби Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області від 30.03.2015 №3.4-09/366 про те, що статутний капітал приватного підприємтсва «[INFO]» на суму 76267 грн. сформований не нерухомим майном, а грошовими коштами. З огляду на це, суд критично оцінює доводи позивача про те, що спірне нерухоме майно незаконно та без згоди позивача було передано до статутного фонду приватного підприємства. 03.12.1999 генеральний директор [PERSON] звернувся від імені підприємства до Переяслав-Хмельницької міської ради із заявою про проведення правової реєстрації об'єктів нерухомого майна за ПП «[INFO]» та видачу на них Свідоцтва про право власності (т.1 а.с. 204). 06.12.1999 виконавчий комітет Переяслав-Хмельницької міської ради, розглянувши вказану заяву, додані до неї документи та матеріали технічної інвентаризації, прийняв оскаржуване в цій справі рішення № 230 про видачу приватному підприємству «[INFO]» свідоцтв про право власності на такі об'єкти нерухомого майна: 1) цілісний майновий комплекс підприємства (15 об'єктів) за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS]. Згідно із цим рішенням Переяслав-Хмельницьке бюро технічної інвентаризації зобов'язано провести правову реєстрацію нерухомого майна. (т. 1 а.с. 203) 15.12.1999 на виконання цього рішення приватному підприємству «[INFO]» видані, зокрема, Свідоцтва про право власності на цілісний майновий комплекс за адресою: [ADDRESS] ( т. 1 а.с. 12), а також на дитячий комбінат «Віночок» (3 об'єкти) за адресою: [ADDRESS] Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 30.01.2004 у справі № 2/46-2004 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, позов задоволено. Серед виділеного [PERSON] майна значився цілісний майновий комплекс «[INFO]» (т. 1 а.с. 72). Разом з цим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.02.2015 року у справі №6-13975св14 (в суді першої інстанції справа №2/46-2004) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна встановлений факт того, що цілісний майновий комплекс «[INFO]» не є об′єктом спільної сумісної власності подружжя (т. 1 а.с.146). Постановою Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі №6-89цс15 (в суді першої інстанції справа №2/46-2004) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 14.03.2011, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.02.2015 року у справі №6-13975св14 відмовлено (т. 2, а с. 197-200). При цьому, суд враховує, що на підставі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 30.01.2004 у справі №2/46-2004 [PERSON], як засновником ПП «[INFO]», прийнято рішення від 22.08.2005, яким замінено засновника ПП «[INFO]» з [PERSON] на [PERSON] У подальшому 15.11.2007 за рішенням засновника [PERSON] ПП «[INFO]» реорганізоване в ТОВ «[INFO]». Ці факти встановлені в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2015 у справі №373/781/15-а за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради про визнання протиправними дій та скасування від 06.12.1999 №230. На даний час ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2015 у справі №3763/781/15-а є чинною (т. 2 а.с. 201-203). Рішенням Господарського суду Київської області від 31.08.2009 у справі №13/294-08 за позовом Акціонерного банку «Київська Русь» до ТОВ «[INFO]» про стягнення 10346180,68 грн. встановлено, що зазначений борг виник у зв′язку з стягненням заборгованості за кредитним договором, укладеним між позичальником і позикодавцем 18.08.2004. Суд зважує на ту обставину, що на момент укладення кредитного договору сааме позивач була засновником ТОВ «[INFO]». Вказаним судовим рішенням позов задоволено повністю (т. 1 а.с. 61). Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.10.2010 у цій же справі №13/294-08 задоволено заяву відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби та Акціонерного банку „Київська Русь" та ухвалено, що у випадку передачі цілісного майнового комплексу ([ADDRESS], що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «[INFO]»), на який звернено стягнення за виконавчим написом № 10796 від 09.11.07 р., Акціонерному банку «Київська Русь», як Стягувачу, в рахунок погашення заборгованості, борг за наказом № 13/294-08 Господарського суду Київської області від 21.09.09 р., буде вважатися погашеним (т. 1 а.с. 66). На підставі вказаної ухвали від 23.10.2010 зазначений цілісний майновий комплекс був переданий АБ «Київська Русь», як стягувачу, який оформив право власності на цілісний майновий комплекс, а в подальшому комплекс був відчужений нинішньому власнику - товариству з обмеженою відповідальністю «НУС» (т. 1 а.с. 202). Суд не бере до уваги посилання представника позивача як на підставу неможливості видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності на майновий комплекс, обставини, встановлені в ухвалі Переяслав-Хмельницького місьбкрайонного суду Київської облатсі від 25.12.2008, яка було досліджена судом за клопотанням представника позивача на а.с. 83-85 т. 1 цивільної справи № 2-26/2004 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, оскільки згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 17.06.2009 вищезазначена ухвала булла скасована (т. 1 а.с. 232-234 цивільної справи № 2-46/2004). З приводу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] суд поряд з вищевикладеними обставинами враховує наступне. Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.08.2003 у справі №285/15-00 за позовом Державного підприємства «Київське обласне управління по будівництву, ремонту та експлуатації автомобільних доріг» до приватного підприємства «[INFO]» про стягнення боргу затверджено мирову угоду, згідно з якою відповідачу (ПП «[INFO]») на праві власності належало майно - табір відпочинку «[INFO]» за адресою: [ADDRESS], яке в рахунок погашення боргу в сумі 164157 грн. передано кредитору - ДП «Київське обласне управління по будівництву, ремонту та експлуатації автомобільних доріг». У подальшому на підставі договорів купівлі-продажу від 26.08.2009 об′єкти табору відпочинку «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] відчужені новим власникам. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 19.12.2012 у справі №2-980/12 за позовом ліквідатора ТОВ «[INFO]» до 13 нових власників зазначених об′єктів нерухомості про витребування майна з чужого незаконного володіння, а також за зустрічним позовом 13 нових власників об′єктів нерухомості за адресою: [ADDRESS] до ТОВ «[INFO]» про визнання права власності на майно в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічні позови задоволені. Ліквідатор ТОВ «[INFO]» обгрунтовував позовні вимоги тим, що спірне майно було незаконно відчужено у ТОВ «[INFO]» на користь Державного підприємства «Київське обласне управління по будівництву, ремонту та експлуатації автомобільних доріг» на підставі судових рішень Господарського суду Київської області у справі №285/15-00. Однак, приймаючи рішення від 19.12.2012 у справі №2-980/12, Переяслав-Хмельницький міськрайсуд дійшов висновків про відсутність порушень вимог закону при відчуженні у ТОВ «[INFO]» майна табору відпочинку «[INFO]» за адресою: [ADDRESS]. Крім того, суд враховує, що лист Державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» від 28.05.2015 року не є належним та допустимим доказом на підтвердження чи спростування фактів місця розташування майна табору відпочинку «[INFO]», оформлення права власності на нього та відповідно - правомірності дій та рішень виконавчого комітету муської ради в цій справі. Відповідно до листа Державного агентства лісових ресурсів України від 14.11.2016 № 12-04/6231-16, документи на підтвердження перебуання на балансі ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» до 1998 року житлового будинку по [ADDRESS] відсутні (т. 3 а.с. 154). Суд зважає на той факт, що перебування майна на балансовому обліку не охоплюється предметом спору у даній справі і не впливає на обсяги правомочностей власника майна. Крім того, з рішення виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради № 57 від 18.11.1997, яке винесене за наслідками розгляду заяви власника ПП «[INFO]» [PERSON] вбачається, що виріщувалося питання і, зокрема, стосовно земельної ділянки по [ADDRESS] (табір відпочинку «[INFO]») (т.1 а.с. 208). Суд також критично оцінює наявні в матеріалах справи копії договорів позики (т. 1 а.с.181-183) та враховує наступне. Позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що набула права спільної сумісної власності на спірне майно в ході санації ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика», у т.ч. у зв′язку з позиками товариству, які надавались [PERSON] на підставі договорів позики (т. 1 а.с.181-183) за рахунок спільних коштів подружжя. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що предметом цих договорів були грошові кошти, що входили до складу спільного сумісного майна подружжя [PERSON]. Крім того, згідно з пунктами 1 усіх договорів [PERSON] зобов′язався надати позику шляхом перерахування коштів на валютний рахунок ВАТ «[INFO]». Разом з тим, доказів фактичного надання відповідних позик, перерахування коштів на валютний рахунок товариства позикодавцем [PERSON], з однієї сторони, а також їх отримання відкритим акціонерним товариством «[INFO]», з іншої сторони, позивачем не надано. Судом при цьому також враховуються ті обставини, що в договорі санації від 15.05.1997, ухвалі Арбітражного суду Київської області від 20.06.1997 про затвердження договору санації, а також акті приймання-передачі майна санатору [PERSON] від 01.08.1997 не вказано чіткого переліку майна, яке передане останньому. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.02.2006 власником майнового комплексу по [ADDRESS] є Переяслав-Хмельницький міськрайонний центр зайнятості ( т. 3 а.с. 12). Свідок [PERSON] показав суду, що працював на підприємстві батька (померлого [PERSON] з 1999 по 2008 роки. В процесі санації ВАТ «Переяслав-Хмельницька швейна фабрика» погасив борги останнього і йому було передано певне майно (15 об'єктів нерухомості). Борги були погашені за кошти, зароблені батьком та матір'ю в Росії. Також зазначив, що майновий комплекс по [ADDRESS] Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст. 41, 128 ЦК УРСР, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про власність», Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу 13.12.1995 № 56 (далі Правила державної реєстрації), які були чинними на момент виникнення правовідносин, ЦК України ( 1963 р.). Згідно з п.10 розділу б) - делеговані повноваження ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належать облік та реєстрація відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Правил державної реєстрації, державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться, зокрема, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором. Суд в контексті вказаної правової норми зважає на відсутність в договорі санації, ухвалі Арбітражного суду від 20.06.1997, а також акті приймання-передачі від 01.08.97 чіткого переліку переданного [PERSON] нерухомого майна. В додатку 1 до Правил визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб. Стаття 41 ЦК УРСР визнавала угодами дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Набуте у власність нерухоме майно, відповідно до п. 1.5 Правил, підлягало державній реєстрації з видачею свідоцтва про право власності на нього відповідно до п. 4.1 вказаного положення. [PERSON] близько 8 років не оскаржував спірне рішення виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради щодо видачі свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно та його реєстрацію не за ним, як фізичною особою, а за створеним ним приватним підприємством, отже вважав його правомірним. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів належності [PERSON] на праві власності на момент відкриття спадщини нерухомого майна, на яке видані свідоцтва про право власності ПП «[INFO]» на підставі рішення № 230 від 06.12.1999. Щодо спливу строків позовної давності, суд вважає, що до існуючих між сторонами правовідносин слід застосовувати норми гл. 5 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки. Відповідно до ст. 80 цього Кодексу, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові, якщо суд не визнає поважною причину пропуску строку позовної давності. За правилами ст. 76 ЦК УРСР, перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила можуть бути встановлені законом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 № 6-2469цс16 і в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судами при засосуванні таких норм права. Враховуючи вищезазначену правов позицію суд приймає до уваги ст. 8 ЦПК України. Оскаржуване рішення виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької ради № 230 було прийняте 06.12.1999 року, в той час, коли позивач [PERSON] перебувала у шлюбів з [PERSON], а тому вона повинна була знати про це рішення та його зміст, оскільки воно прийняте відповідачем за результатом розгляду заяви [PERSON] Суду не надано доказів того, що позивачка не знала, що цілісний майновий комплекс та дитячий комбінат «[INFO]» зареєстрований за ПП «[INFO]» та що вона тривалий час мала всі підстави вважати, що це майно є спільним майном подружжя. Суд вважає необґрунтованим посилання представника позивача на п.3 ч.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-УІ в частині того, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим законом особа має право звернутись до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, з огляду на таке. Цей закон набрав чинності після спливу трьох річного строку позовної давності на оскарження рішення виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради про видачу свідоцтва про право власності приватному підприємству «[INFO]» на об'єкти нерухомого майна, яке було прийнято 06.12.1999, а також після спливу трьох річного строку від дня звернення [PERSON] у 2004 році до суду з позовом про поділ майна, де серед іншого, предметом поділу був цілісний майновий комплекс «[INFO]», і вона не могла не знати про існування спірного рішення виконавчого комітету. В розумінні положень Цивільного кодексу України поновлення позовної давності здійснюється судом, однак про це позивач чи її представник суд не просили. За таких обставин, суд вважає, що в позові слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР,

Outcome: dismissed