Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якій просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13.07.2006 року мати позивача, [PERSON] продала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. В свою чергу 17.05.2007 року [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири. Одночасно, з цим договором було також укладено договорі наступної іпотеки № PCL-009/163/2007 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг України» та [PERSON]. Крім того, позивач зазначає, що по сьогоднішній день він продовжує володіти та користуватися спірною квартирою, в тому числі часткою належною [PERSON], проводить поточні ремонти та оплачує житлово-комунальні послуги. Зазначає, що він добросовісно заволодів спірним майном, давність володіння становить більше десяти років, протягом указаного часу він безперервно та відкрито здійснював володіння, а тому на даний час існують підстави для визнання за ним права власності на вказане майно за набувальною давністю. В судове засідання позивач не зявився, проте через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у їх відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала позивач. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст.224 ЦПК України. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Крім того, представник третьої особи направив до суду заперечення на позов, відповідно до яких просив суд відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що 17.05.2007 року між [PERSON] та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено кредитний договір та договір іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2012 року стягнута заборгованість по вказаному кредитному договору [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначає, що відповідач заборгованість не сплачує, тому оскільки в забезпечення вказаних зобов'язань було укладено договір іпотеки, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, суд, врахувавши письмову заяву позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13.07.2006 року мати позивача, [PERSON] продала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. В свою чергу 17.05.2007 року [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири. З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №МL-009/163/2007 та договір іпотеки № PCL-009/163/2007. З матеріалів справи також вбачається що позивач проживає та зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.106). Відповідно до ч.1,2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим стаття 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однак, при цьому текст позову не містить у собі обставин щодо визначення моменту набуття права власності позивачем на вищевказану квартиру за правилами ст. 344 ЦК, так обставин та подій які б дали можливість суду перевірити наявність сукупності обставин (тривале, добросовісне, відкрите та безперервне володіння майном як своїм власним), що давали б підстави позивачу для набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до положень ст. 344 ЦК. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Крім того, підстави звернення до суду визначає позивач, і відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Суд не може погодитися з тим, що позивач добросовісно та правомірно заволодів майном на законних підставах, оскільки [PERSON] достеменно було відомо, що квартири належить на праві власності [PERSON] Відповідно до п. 11 Постанови Пелунуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно ч. 1,2 ст. 319 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З матеріалів справи вбачається, що власник квартири [ADDRESS] [PERSON] не зареєстрований та не поживає у вказаній квартирі, проте рішення суд не може суперечити нормам законодавства та Конституції України щодо позбавлення права власності законного володільця квартири. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог, адже позивач не надав в судових засідання належних та допустимих доказів того, що його володіння спірною квартирою є безперервним та не суперечить законодавству, а тому суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed