Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

29.12.2016 року заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури (далі по тексту прокурор) звернувся до суду з указаним вище позовом в інтересах держави, посилаючись на те, що громадянин [PERSON] 02.08.2013 звернувся до Головного управління Держземагентства у Черкаській області про надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в довгострокову оренду на 20 років для ведення фермерського господарства орієнтовними площами 11,5 га, 14 га, 29,0 га, 14,0 га, 13,1 га, 61,0 га, розташованих в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району, та орієнтовною площею 52 га, розташованої в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району за межами населеного пункту за рахунок земель державної власності. У клопотаннях [PERSON] зобов'язався використовувати земельну ділянку після отримання правовстановлюючих документів виключно за цільовим призначенням та у спосіб не заборонений законом. При цьому, до клопотань додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування кожної земельної ділянки, документи, що посвідчують особу, документи, що підтверджують наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, а саме копію диплому Уманського державного аграрного університету, який підтверджує, що він здобув повну вищу освіту за спеціальність «Агрономія» та здобув кваліфікацію агронома, а також обґрунтування для відведення кожної земельної ділянки. Кожне обгрунтування стосується розмірів земельних ділянок по кожній сільській раді. Зокрема, [PERSON] в обґрунтуваннях зазначив, необхідність отримання зазначених розмірів земельних ділянок на умовах оренди, при цьому зазначив, що має намір створити фермерське господарство на вказаній земельній ділянці, метою якого стане одержання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції з дотримання сучасних технологій та порядку сівозмін та подальшою її реалізацією державі. Відповідно до наданих документів Головним управлінням Держземагентства у Черкаській області [PERSON] надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 11,5000 га, наказ № ЧК/7122086200:01:001/00000588 від 05.08.2013; площею 13,1000 га, наказ № ЧК/7122086200:01:001/00000587 від 05.08.2013; площею 14,0000 га, наказ № ЧК/7122086200:01:001/00000586 від 05.08.2013; площею 14,0000 га, наказ № ЧК/7122086200:01:001/00000583 від05.08.2013; площею 29,0000га, наказ № ЧК/7122086200:01:001/00000584 від 05.08.2013; площею 61,0000 га, наказ ЧК/7122086200:01:001/00000585 від 05.08.2014 в оренду для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району та щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 52,0000 га, наказ № ЧК/7122084300:01:001/00000589 від 05.08.2013 в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району. У подальшому, відповідно до наказів Головного управління Держземагенства в Черкаській області затверджено вказані проекти відведення земельних ділянок та [PERSON] надано в оренду для ведення фермерського господарства строком на 20 років земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя - рілля, розташовані за межами населеного пункту, на території Полствинської сільської ради Канівського району, а саме: наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000993 в оренду надано земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,9420 га; наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000994 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,0520 га; наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000995 земельну ділянку з кадастровим І номером [NUMBER] площею 13,7510 га; наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000996 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 9,2523 га; наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000997 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,7694 га; наказом від 25.06.2014 № 1778/14-14-СГ земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 61,0000 га; та на території Литвинецької сільської ради Канівського району наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122084300:01:001/00000992 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 47,5497 га. На підставі зазначених наказів, між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області та громадянином [PERSON] укладено договори оренди (далі по тексту Договір), відповідно до яких орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, які знаходяться за межами населеного пункту, а саме: договір оренди від 23.09.2013 земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району загальною площею 59,7667 га, з них земельних ділянок з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,9420 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014 номер запису про інше речове право 4224491, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9859728); з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,0520 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03.01.2014 номер запису про інше речове право 4164878, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9723722); з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,7510 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03.01.2014 номер запису про інше речове право 4164794, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9723566); з кадастровим номером [NUMBER] площею 9,2523 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014, номер запису про інше речове право 4223644, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9857375); з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,7694 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014номер запису про інше речове право 4223082, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9855608 ). Орендна плата за земельну ділянку становить 4,5 % від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок та складає 56 568,28 грн. на рік; договір оренди від 23.09.2013 земельної ділянки в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району площею 47,5497 га з кадастровим номером [NUMBER] (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014 номер запису про інше речове право 4223306, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9856603). Орендна плата за земельну ділянку становить 4,5 % від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок та складає 45 005,07 грн. на рік; договір оренди від 25.06.2014 земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району площею 61,0000 га з кадастровим номером [NUMBER] (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22.08.2014 номер запису про інше речове право 6769333, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15330725). Орендна плата за земельну ділянку становить 4,5 % від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок та складає 72 912,69 грн. на рік. Відповідно до п. 41 Договорів, договір оренди набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди. Всі перелічені вище земельні ділянки були передані орендареві [PERSON] згідно актів прийому-передачі у строкове платне користування для ведення фермерського господарства. Проте, [PERSON] уклавши договори оренди земельних ділянок, не створив фермерське господарство, не приступив до використання землі за цільовим призначенням, самостійно земельну ділянку не обробляв і через певний час передав отриманні в оренду землі в суборенду фермерському господарству «Зерно життя», членами якого до 23.06.2016 року були [PERSON] та [PERSON]. При цьому, [PERSON] та ФГ «Зерно життя» уклали договори суборенди землі, відповідно до яких орендар, на підставі договору оренди та згоди на здачу в суборенду земельних ділянок, надав, а суборендар прийняв в строкове платне користування земельні ділянки з кадастровими номерами[NUMBER],[NUMBER],[NUMBER],[NUMBER],[NUMBER],[NUMBER], [NUMBER], сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Полствинської та Литвинецької сільських рад Канівського району. Вказане право суборенди з ФГ «Зерно життя» припинено 08.06.2016. Разом з тим, 08.06.2016 [PERSON] укладає договори суборенди земельних ділянок з ФГ «Климентина», а саме: від 08.06.2016 з кадастровими номерами [NUMBER] площею 11,942 га; від 18.02.2014, з кадастровим номером [NUMBER] площею 9,2523 га; від 18.02.2014, з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,7694 га; від 18.02.2014, з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,751 га; від 18.02.2014, з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,052 га; від 22.08.2014, з кадастровим номером [NUMBER] площею 61,0000 га; від 22.08.2014, з кадастровим номером [NUMBER] площею 44,0270 га . Залучення третіх осіб до обробітку землі та сплати орендної плати орендодавцю з нездійсненням орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки виходить за межі діяльності, яку може здійснювати орендар. Відповідно ст.7 ЗУ «Про фермерське господарство» та ст.ст. 124, 137 Земельного кодексу України конкурентних засад земельні ділянки можуть передаватися в оренду для ведення фермерського господарства лише громадянам, а тому передача земельних ділянок юридичній особі - фермерському господарству в оренду без проведення земельних торгів є незаконними. При створенні фермерського господарства зазначені вище вимоги висуваються лише до особи, яка виступає засновником фермерського господарства та яка буде набувати права на земельну ділянку для ведення фермерського господарства. Засновник фермерського господарства, після його реєстрації, набуває статусу голови фермерського господарства, а інші члени сім'ї, за умови їх згоди, стають членами цього господарства. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна чи міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. При подачі [PERSON] до Головного управління Держземагенства у Черкаській області клопотань, останній не обгрунтував загального розміру земельних ділянок, про які йшлося в клопотаннях, з урахуванням можливості їх обробітку та не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. Тобто, майбутній фермер для отримання земельної ділянки великої площі не довів, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства, обробляти отриманні у користування землі, чи має він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, потенційних контрагентів, тощо. Отже, розглядаючи заяву [PERSON] про надання йому в оренду вищевказаних земельних ділянок, Головне управління Держземагенства у Черкаській області не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, що свідчить факт укладення [PERSON] одразу після отримання земельних ділянок в оренду, договорів суборенди із ФГ «Зерно життя», засновником та членом якого він ніколи не був. Оскільки зазначені земельні ділянки не межують між собою та не мають необхідної сукупності ознак для визнання їх єдиним масивом, вони не могли бути надані фізичній особі в оренду без застосування земельних торгів відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство". При зверненні [PERSON] до Головного управління Держземагенства у Черкаській області про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою і її затвердження та надання земельних ділянок в оренду було порушено вимоги вказаної статті закону, оскільки земельні ділянки, які передані в оренду [PERSON]., відповідно до викопійовки земельних ділянок та даних Публічної кадастрової карти України, розташовані не єдиним масивом та знаходяться на території двох сільських рад Канівського району на значній віддаленості одна від одної. За таких підстав, накази Головного управління Держземагенства у Черкаській області щодо передачі в оренду громадянину [PERSON] земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, розташованих в адміністративних межах Полствинської та Литвинецької сільських рад Канівського району необхідно визнати незаконними як такі, що видані в порушення ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство». Враховуючи, що накази Головного управління Держземагенства визнаються незаконними, тому договори оренди землі, укладені на їх підставі також мають бути визнані недійсними. Вказана позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 22.04.2014 № К/800/40388/13. Окрім цього, змісту з п. 5 Договорів оренди землі, укладених між Головним управлінням Держземагентства у Черкаській області та [PERSON], розмір орендної плати у договорах оренди визначений за даними про середній розмір нормативної грошової оцінки площі ріллі по Канівському районі Черкаської області, з розрахунку за 1 га площі ріллі з урахуванням коефіцієнта індексації станом на 01.01.2014 Такі умови суперечать вимогам чинного законодавства України виходячи з наступного. Законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності. Таким чином, укладення оспорюваних договорів оренди землі без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки суперечить вимогам закону, такі договори укладені із порушенням діючого законодавства Таким чином, при укладенні договорів оренди, порушені вимоги ст.ст. 13, 23 Закону України «Про оцінку земель», оскільки технічна документація з нормативної грошової оцінки земельної ділянки розроблена, але не затверджена до цього часу, що є підставою для визнання договору недійсним згідно положень ч. 1 ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Крім того, при наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою Головне управління Держземагенства у Черкаській області у наказах передбачало, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає погодженню за умови подання затвердженої технічної документації із нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Натомість, пунктом 5 Договорів оренди землі передбачено, що нормативно-грошова оцінка земельних ділянок підлягає проведенню на замовлення та за рахунок орендаря у річний строк з моменту державної реєстрації права користування земельними ділянками із поданням орендарем у встановленому порядку впродовж цього ж строку технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок на розгляд та затвердження відповідному органу місцевого самоврядування та укладанням угоди про внесення змін до договору оренди в частині нормативної грошової оцінки. Слід зазначити, що додаткові угода про внесення змін до договорів оренди землі в частині нормативної грошової оцінки, між [PERSON] та Головним управління Держземагенства у Черкаській області (а з 14.01.2015 Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області), не укладалися. Договір оренди земельної ділянки, в якому розмір орендної плати визначено за відсутності нормативної грошової оцінки, підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, не дотримання органами державної влади встановленого законом порядку передачі в оренду відповідачу [PERSON] земельних ділянок державної власності безпосередньо зачіпає інтереси держави, а відтак є підставою для втручання в ситуацію органів прокуратури. Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив суд: 1. Визнати незаконними і скасувати накази Головного управління Держземагентства у Черкаській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000993, від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000994, від 23.09.2013 № ЧЬС/7122086200:01:001/00000995, від23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000996, від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000997, від 25.06.2014 № 1778/14-14-СГ, від 23.09.2013 № ЧК/7122084300:01:001/00000992. 2. Визнати недійсними договори оренди земельних ділянок: договір оренди від 23.09.2013 земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району з кадастровими номерами: [NUMBER] площею 11,9420 га; [NUMBER] площею 13,0520 га; [NUMBER] площею 13,7510 га; [NUMBER] площею 9,2523 га; [NUMBER] площею 11,7694 га; договір оренди від 23.09.2013 земельної ділянки в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району площею 47,5497 га з кадастровим номером [NUMBER]; договір оренди від 25.06.2014 земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району площею 61,0000 га з кадастровим номером [NUMBER]; Судові витрати у справі покласти на відповідачів солідарно. Прокурор в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, позовні вимоги не визнав, та посилаючись на матеріали заперечення просить суд у задоволенні позову прокурора відмовити в повному обсязі, в зв'язку з тим, що накази та договори оренди землі управлінням прийнято та укладено в межах компетенції та у спосіб, визначений чинним законодавством, відтак підстави для їх скасування, визнання недійсним та повернення земельних ділянок - відсутні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в своїх письмових запереченнях зазначив, що на твердження прокурора про незаконність спірних наказів у зв'язку з наданням гр.. КлименкуМ.В.земельних ділянок розташованих не єдиним масивом слід зазначити , що відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.Отже, вказана норма Закону передбачає, що фермерське господарство - це форма підприємницької діяльності громадян, які використовують для отримання прибутку земельні ділянки, надані їм для ведення фермерського господарства, без обмежень щодо знаходження всієї кількості таких земельних ділянок в єдиному масиві. Згідно ч. 7 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Таким чином, прокурором не враховано ту обставину, що надання земельних ділянок єдиним масивом має місце лише в тому випадку, коли орган, уповноважений розпоряджатися землями, приймає рішення про надання в оренду громадянину для ведення фермерського господарства земельних ділянок сільськогосподарського призначення лісового та водного фондів єдиним масивом, а не окремо по кожній категорії земель. При цьому, у заявах було зазначено конкретний розмір земельних ділянок та їх місце розташуванням, до заяв додано належний пакет документів в контексті вимог визначених ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство». Щодо створення фермерського господарства зазначив, що Законом не встановлено строк реєстрації фермерського господарства після отримання земельних ділянок для таких цілей. Крім того щодо відсутності затвердженої технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки зазначив, що 14.10.2014 р. були затверджені висновки державної експертизи землевпорядної документації Згодом [PERSON] звернувся з клопотанням до Канівської райради Черкаської області із заявою про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.У зв'язку із бездіяльністю Канівської районної ради [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії. Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області було відмовлено у задоволенні позову, а постановою суду апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції визнано протиправною бездіяльність Канівської районної ради щодо вирішення питання про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок та зобов'язано повторно розглянути клопотання [PERSON] (справа № 697/270/15-а). Проте дане судове рішення не виконане.Наведене свідчить про те, що саме Канівська райрада безпідставно ухилялася від розгляду питання затвердження технічної документації. Посилаючись на матеріали заперечення просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в позові і запереченнях докази, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідношення. За приписами ст. 2 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Так як дана норма цивільного права містить єднальне судження, яке виражене сполучником «і», то скасування правового акту індивідуальної дії на підставі цієї правової норми можливе лише при одночасній наявності усіх складових у їх сукупності, а саме: невідповідності актам цивільного законодавства; - порушення цивільних прав або інтересів, оскільки в противному випадку, відсутність хоча б однієї із перелічених складових виключає можливість застосування вказаної статті. Згідно із вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави. Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб. Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі Закон № 973-IV). Відповідно до преамбули зазначеного цей Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України. Поняття фермерського господарства наведено законодавцем у ст. 1 Закону України № 973-IV. Згідно частин першої, другої вказаної правової норми фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство (ч. 1 ст. 5 Закону України № 973-IV). Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений статтею 7 Закону України № 973-IV. Відповідно до ч.ч. 1, 2 коментованої статті для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. За приписами ч. 7 ст. 7 Закону України № 973-IV, на яку посилався прокурор в обґрунтування своїх позовних вимог, земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури. Поняття «єдиний масив» законодавством не визначено, однак аналізуючи нормативну базу та законодавство у сфері земельних відносин, що складають суть даного питання, зокрема Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899-IV, Рекомендації щодо виділення земельних часток (паїв), затверджені наказом Держкомзему України від 30.12.1999 № 130, можна дійти висновку, що єдиний земельний масив являє собою одну індивідуальну земельну ділянку чи сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів. Термін «масив земель сільськогосподарського призначення» на законодавчому рівні введений лише Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою» від 02.06.2015 № 497-VІІІ, яким доповнено новим абзацом статтю 1 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858-IV - масив земель сільськогосподарського призначення - сукупність земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що складаються з сільськогосподарських та необхідних для їх обслуговування несільськогосподарських угідь (земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами, лінійними об'єктами, об'єктами інженерної інфраструктури, а також ярами, заболоченими землями, іншими угіддями, що розташовані всередині земельного масиву), мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними об'єктами тощо). Зазначене вище правило, що наведене в ч. 7 ст. 7 Закону України № 973-IV, спрямоване перш за все на створення та забезпечення найбільш сприятливих умов для здійснення підприємницької діяльності та ведення фермерського господарства. Разом із тим, ані ч. 7 ст. 7 Закону України № 973-IV, ані інші норми законодавства у сфері земельних відносин не містять будь-якої прямої заборони щодо можливості надання громадянину для ведення фермерського господарства декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, якщо про це просить громадянин, чи обмежень щодо загальної площі земельних ділянок, які надаються для здійснення підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства (фермерства), оскільки в разі використання земельної ділянки (земельних ділянок) не за цільовим призначенням, право на них може бути припинено на підставі ст.ст. 141, 143 Земельного Кодексу України, в тому числі й у судовому порядку. Відповідно ст. 1 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі ЗК України) земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі і є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави щодо визнання недійсними угод, укладених в порушення чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 93 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Статтею 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. За змістом ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Згідно зі ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Тобто, згідно з вказаними нормами підставою для надання в оренду земельної ділянки державної або комунальної власності та передумовою укладення відповідного договору (договорів) є рішення особи, яка здійснює розпорядження нею від імені власника. Як встановлено у справі, у 02.08.2013 року відповідач [PERSON] звертався до Головного управління Держземагенства в Черкаській області з заявою про надання йому дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в довгострокову оренду на 20 років для ведення фермерського орієнтовними площами 11,5 га, 14 га, 29,0 га, 14,0 га, 13,1 га, 61,0 га, розташованих в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району, та орієнтовною площею 52 га, розташованої в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району за межами населеного пункту за рахунок земель державної власності. При цьому, на виконання вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» відповідач у своїй заяві зазначав не тільки бажаний розмір земельних ділянок та місце їх розташування, а й навів відповідне обґрунтування розмірів цих земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім того до заяви було додано інші необхідні документи. У подальшому, відповідно до наказів Головного управління Держземагенства в Черкаській області затверджено вказані проекти відведення земельних ділянок та [PERSON] надано в оренду для ведення фермерського господарства строком на на 20 років земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя - рілля, розташовані за межами населеного пункту, на території Полствинської сільської ради Канівського району, а саме: наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000993 в оренду надано земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,9420 га;наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000994 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,0520 га;наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000995 земельну ділянку з кадастровим І номером [NUMBER] площею 13,7510 га;наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000996 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 9,2523 га;наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122086200:01:001/00000997 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,7694 га; наказом від 25.06.2014 № 1778/14-14-СГ земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 61,0000 га; та на території Литвинецької сільської ради Канівського району наказом від 23.09.2013 № ЧК/7122084300:01:001/00000992 земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 47,5497 га. На підставі зазначених наказів, між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області та громадянином [PERSON] укладено договори оренди (далі по тексту Договір), відповідно до яких орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення і фермерського господарства, які знаходяться за межами населеного пункту, а саме: договір оренди від 23.09.2013 земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району загальною площею 59,7667 га, з них земельних ділянок з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,9420 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014 номер запису про інше речове право 4224491, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9859728); з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,0520 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03.01.2014 номер запису про інше речове право 4164878, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9723722); з кадастровим номером [NUMBER] площею 13,7510 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03.01.2014 номер запису про інше речове право 4164794, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9723566); з кадастровим номером [NUMBER] площею 9,2523 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014, номер запису про інше речове право 4223644, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9857375); з кадастровим номером [NUMBER] площею 11,7694 га (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014номер запису про інше речове право 4223082, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9855608 ). Орендна плата за земельну ділянку становить 4,5 % від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок та складає 56 568,28 грн. на рік; договір оренди від 23.09.2013 земельної ділянки в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району площею 47,5497 га з кадастровим номером [NUMBER] (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 13.01.2014 номер запису про інше речове право 4223306, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 9856603). Орендна плата за земельну ділянку становить 4,5 % від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок та складає 45 005,07 грн. на рік; договір оренди від 25.06.2014 земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району площею 61,0000 га з кадастровим номером [NUMBER] (право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 22.08.2014 номер запису про інше речове право 6769333, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15330725). Орендна плата за земельну ділянку становить 4,5 % від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок та складає 72 912,69 грн. на рік. Таким чином, шляхом винесення оскаржуваних Наказів Головного управління Держземагенства у Черкаській області та укладання зазначених договорів оренди землі, відповідач Головне управління Держземагенства у Черкаській області розпорядилося вказаними земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь, які розташовані в адміністративних межах Литвинецької та Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області за межами населеного пункту за рахунок земель державної власності (т.1 а.с. 14-22). При цьому доводи прокурора про те, що вказані Накази суперечать ч. 7 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», а тому підлягають скасуванню відповідно до ст. 21 ЦК України, в більшій своїй частині є сумнівними й недоречними та ґрунтуються на довільному тлумаченню наведеної правової норми, оскільки як зазначалося вище, ч. 7 ст. Закону України № 973-IV не містить будь-якої прямої заборони та не виключає можливості щодо надання громадянину для ведення фермерського господарства не однієї, а декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, а відтак оспорювані Накази лише формально не узгоджуються з приписами ч. 7 ст. 7 Закону України № 973-IV. Земельні ділянки надаються громадянам для фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури (частина 7 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»). Термін «єдиний земельний масив» введений до законодавства України Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», однак його зміст немає чіткої визначеності. Відповідно до даного Закону, виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) єдиними земельними масивами можливе двома видами, а саме: 1) сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів; 2) одна земельна ділянка, яка передається у спільну власність групі власників земельних часток (паїв). Також, в силу вимог положень ст. 1 Закону України «Про ринок земель» зазначено, що земельний масив - сукупність земельних ділянок сільськогосподарського призначення (сільськогосподарських угідь) придатних для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства та несільськогосподарських угідь, необхідних для їх обслуговування (зокрема, земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами), що мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними об'єктами тощо). Отже, чинним законодавством не встановлені обмеження для суб'єкта земельних відносин - фермерського господарства в плані граничних розмірів єдиних масивів земель для набуття в оренду та їх кількості, оскільки законом не передбачена форма, в який саме спосіб має бути надане обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Також, закон України «Про фермерське господарство» не містить застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, щодо обмежень кількості таких ділянок та не містить вимоги надання доказів наявності сільськогосподарської техніки. Крім того слід зазначити, що Відповідно до ст. 8 Закону фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладання договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації. Законом не встановлено строк реєстрації фермерського господарства після отримання земельних ділянок для таких цілей. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 20.05.2016 року створив фермерське господарство (т.1 а.с.148). Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» та ст. 93 ЗК України оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Частиною 4 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування. Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. За приписами ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування). Згідно ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Позивач вказує, що [PERSON] отримав земельні ділянки без проведення земельних торгів. Вважаю дане твердження помилковим, адже відповідно до положень ст.ст. 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів. Частинами 2 та 3 ст. 134 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому ст. 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Отже, ст. 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Крім того слід зазначити , що на момент передачі гр. [PERSON] земельні ділянки не виставлялись на земельні торги (аукціон), користувачем земельних ділянок, за період дії договорів оренди в належному обсязі сплачується орендна плата. Що стосується передачі земельної ділянки в суборенду слід зазначити наступне. Позивачем не наведено норми закону, яка забороняє [PERSON] укладати договір суборенди щодо спірних земельних ділянок. Крім цього, договором оренди таке право надане. Суд звертає увагу на відсутність обмеження законом права фізичної особи, яка отримала в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства, на їх передачу в суборенду. Позивач не вказує, з яких підстав передача земельної ділянки в суборенду є підставою для визнання недійсним спірного наказу ГУ Держземагентства у Черкаській області. Під час розгляду справи судом встановлено, що у листопаді 2014 року [PERSON] звернувся з клопотанням до Канівської районної ради Черкаської області із заявою про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок. У зв'язку із бездіяльністю Канівської районної ради [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії. Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області було відмовлено у задоволенні позову, а постановою суду апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції визнано протиправною бездіяльність Канівської міськради щодо вирішення питання про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок та зобов'язано повторно розглянути клопотання [PERSON] (справа № 697/270/15-а), (т. 1 а.с. 149-151). Проте на даний час дане судове рішення не виконане. Наведене свідчить про те, що саме Канівська районна рада безпідставно ухилялася від розгляду питання затвердження технічної документації. Презумпція правомірності правочину, а відтак і цивільно-правового договору, встановлена законодавцем у статті 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» набирає чинності. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме: ч.1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ч.2 - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ч.3 - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ч.5 - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ч.6 - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Аналізуючи вищевказані норми законодавства суд приходить до висновку, що вимоги прокурора про визнання недійсними та скасування наказів Головного управління Держземагенства в Черкаській області та Договорів оренди, які укладені на їх підставі не можуть бути задоволені у даній справі, оскільки Прокурором в обґрунтування своїх вимог взагалі не зазначено, чиї ж саме та які саме цивільні права або інтереси були порушені наказами та Договорами оренди, скасування яких він вимагає, хоча це є обов'язковою складовою для застосування ч. 1 ст. 21 ЦК України, а також не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими Прокурор обґрунтовує свої позовні вимоги. При розгляді цієї справи, суд виходить з того, що прокурором даний позов пред'явлено в інтересах держави, в тому числі, і до органу, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Тобто, держава в особі уповноважених органів не вбачає порушень законодавства у своїх діях, а тому підставою позову може бути лише правильне застосування законодавства, що саме по собі становить суспільний інтерес, про що у своєму рішенні зазначив ЄСПЛ у справі «Трегубенко проти України», і на яке посилається прокурор. Неоднозначність правових норм Закону України «Про фермерське господарство» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, що допускали у минулому виникнення спірних ситуацій та сумніву у «неправильному застосуванні законодавства» не може виправдовувати порушення згадуваного принципу правової визначеності. Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Будь-яких доказів того, що держава не могла довідатися про порушення чинного законодавства при винесенні Головним управлінням Держземагенства в Черкаській області спірних наказів, позивачем суду надано не було, навпаки відповідачами ж надані наявні у них допустимі та належні докази, які ніким не оспорювалися. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні вимог прокурора.

Outcome: dismissed