Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом про збільшення розміру аліментів, в обґрунтування якого зазначила, що перебувала з відповідачем у шлюбі, і в них народився син [PERSON], [INFO] Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 16.01.2014 року між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, неповнолітнього сина залишено на подальше проживання з позивачем та з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян для дітей відповідного віку. Відповідачем кошти щомісячно не сплачуються, мають нерегулярний характер. Дитина знаходиться на утриманні позивача, зростають потреби в харчуванні, одязі, розвитку дитини. У звязку з вступом в силу 08.07.2017 р. ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів", розмір аліментів повинен бути збільшений. Просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON], в розмірі 1/4 усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно , починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, у якій роз'яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив на позов від відповідача до Коростишівського районного суду Житомирської області не надійшов. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Радомишльського районного суду від 16.01.2014 року стягнуто з [PERSON], 28.01.1990 року на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінумуму доходів громадян для дитини відповідного віку на утримання сина [PERSON], 12.09.2012 р. щомісячно, починаючи з 16.12.2013 року до досягнення повноліття дитини (а.с.8). Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя\~статті 181\~СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до\~статті 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями\~статті 183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року\~\~\~\~№ 037-VIII частину другу\~статті 182 СК України\~викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж\~50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до\~внесення змін у\~статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30 %). Статтею 192 СК України\~передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У\~статті 192 СК України\~закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до\~статті 192 СК України. Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів,\~\~суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою\~статті 182 СК України. Верховний Суд України у пункті 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~\~роз'яснював, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. [PERSON] позиція Верховного суду України викладена і у\~\~постановах від 04 липня 2018 року у справі № 536/1557/17 та від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.\~\~ При таких встановлених судом обставинах справи суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем з врахуванням вимог ст. 192 СК України не визначено обставин та не надано доказів зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя сторін - що є наслідком відмови в їх задоволенні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Враховуючи те, що позивач при зверненні до суду з позовною заявою була звільнена від сплати судового збору та

Outcome: dismissed