Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася із вище вказаним позовом до [PERSON], який в судовому засіданні підтримала та просила задовольнити. Зокрема у позові [PERSON] в обґрунутування своїх вимог зазначила, що [PERSON] та [PERSON] з 26.04.1994 року перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КГ№ 261181. 25 травня 2000 року [PERSON] набула права особистої приватної власності на домоволодіння № 28 по вул. Довженко в м. Гола Пристань на підставі свідоцтва, виданого Голопристанським міськвиконкомом № 139 від 17.05.2000 року. Використовуючи свої права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майно, [PERSON] вирішила їм розпорядитись, на підставі чого між нею та її чоловіком, [PERSON], 29.05.2000 року було укладено договір купівлі-продажу даного домоволодіння, зареєстрованого на Товарній біржі «Ва-Банк» в Журналі реєстрації Біржових угод, реєстраційний № 2-1204, 29.05.2000 року та Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації м. Гола Пристань за [PERSON] в реєстровій книзі № 24 за № 5464 від 30.05.2000 року. У відповідності до вимог Договору, передбачених в п. п. 1, 3 [PERSON] продала, а [PERSON] придбав домоволодіння № 28 по вул. Довженко в м. Гола Пристань, Херсонської області за ціною в розмірі 1600 грн., які були повністю сплачені покупцем до підписання Договору. Пунктом 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції 2004 року встановлено, що він застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності - 01.01.2004 року. Враховуючи, що спірний договір купівлі-продажу був укладений в 2000 році, тобто до набрання чинності новим ЦК, до зазначених правовідносин застосовуються норми ЦК України, в редакції 1963 року. У відповідності до ст. 86 ЦК УРСР (в редакції станом на 30.10.1999 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про власність», власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 19 Закону України «Про власність», до об'єктів права приватної власності відносяться жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки та ін. Згідно з ч. 2, ч. 4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте угоди, укладені на біржі, не прирівняні до нотаріально посвідчених та підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 128 УК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. У відповідності до ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Згідно ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 року, право продажу майна належить власнику. Статтею 227 ЦК України, в редакції 1963 року, зазначено, що нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов'язковою. За ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди, або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Зважаючи на те, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов для даного виду договорів, а саме [PERSON] прийнято майно, що підтверджується домовою книгою про його місце реєстрації та проживання, а саме з 10.03.2000 року до часу смерті, та сплатою коштів в повному обсязі, що підтверджується п. 3 укладеного та підписаного сторонами Договору, не містить протизаконних умов, а також була зареєстрована в Бюро технічної інвентаризації, то даний договір купівлі-продажу домоволодіння № 28 по вул. Довженко в м. Гола Пристань від 29.05.2000 року, зареєстрований на Товарній біржі «Ва-Банк» просить визнати його дійсним. Відповідач та її представник у судове засідання не зявилися, про день і час слухання справи належним чином повідомлені. Причина не явки відповідача суду не відома. Від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у звязку із перебуванням у відрядженні. Враховуючи, що представник відповідача у попередньому судовому засіданні висловив свою позицію щодо даного позову, позовні вимоги не визнав та просив у ньому відмовити, а також ту обставину, що за клопотанням представника відповідача справа відкладалася неодноразово, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В ході розгляду справи, судом було встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер 14.12.2016 р. [PERSON] в свою чергу був спадкоємцем згідно заповіту майна, що належало за життя [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] з 26.04.1994 року перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КГ№ 261181. 25 травня 2000 року [PERSON] набула права особистої приватної власності на домоволодіння № 28 по вул. Довженко в м. Гола Пристань на підставі свідоцтва, виданого Голопристанським міськвиконкомом № 139 від 17.05.2000 року. Між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] 29.05.2000 року було укладено договір купівлі-продажу даного домоволодіння, зареєстрованого на Товарній біржі «Ва-Банк» в Журналі реєстрації Біржових угод, реєстраційний № 2-1204, 29.05.2000 року та Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації м. Гола Пристань за [PERSON] в реєстровій книзі № 24 за № 5464 від 30.05.2000 року. За життя [PERSON] склав заповіт 28.10.2010 року, яким заповів все належне йому на день смерті майно [PERSON], який помер 14.06.2016 року(свідоцтво про смерть серія І-КГ № 217841). [PERSON] помер 29.04.2013 р. відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КГ № 162145. [PERSON] померла 08.03.2013 р., згідно свідоцтва про смерть серії І- КГ № 582225 від 27.10.2016 р. [PERSON] мала дошлюбне прізвище «Шкуріна» і є онукою [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження. Її батько [PERSON] був сином [PERSON]. Таким чином, предметом спору є договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі «Ва-банк», між двома особами [PERSON] та [PERSON], які померли у 2013 році. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимоги про визнання дійсним договору можуть бути заявлені сторонами. З Огляду на ту обставину, що сторони договору померли, вимоги про визнання дійсним договору не можуть бути задоволені, оскільки це суперечитиме вимогам ст. 3\~ЦПК, статей 27 - 31 ЦПК України. Судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Доказів неможливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса позивачем не надано. Правовідносини між сторонами регулюються нормами спадкового права. Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. З огляду на вище наведене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed