Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 грудня 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між Позивачем та Відповідачем - [PERSON], про що в книзі реєстрації шлюбів 20.12.2008 р. зроблено запис за № 2771. [INFO] р. у подружжя народився син - [PERSON], який проживає разом з матір'ю. 27 лютого 2012 р. Дзержинським районним судом м. Харкова шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, малолітній Данііл постійно проживає з матір'ю. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11. 04. 2013 року у справі № 2/638/2245/13 вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 25% з усіх видів заробітку щомісячно, але не меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. 11 червня 2014 р. Позивачка уклала шлюб з гр. [PERSON] 1982 р. н., про що, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області було зроблено актовий запис № 55. Зараз подружжя мешкає разом та займається вихованням та розвитком малолітнього Данііла, який постійно мешкає з ними. Посилається на те, що згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, предметом їх основної турботи та основним обовязком є забезпечення інтересів своєї дитини. На данний час Позивачці дуже важко підтримувати гідний рівень життя для свого сина. Вона отримує маленьку заробітну платню, в розмірі 1600 грн. на місяць, в зв'язку з економічною ситуацією в нашій країні інше місце роботи з більш високою заробітною платою знайти не вдється, а [PERSON] сплачує аліменти нерегулярно. В липні 2016 року після тривалих пошуків та переговорів подружжю [PERSON] (Позивачці та її чоловікові) вдалось знайти роботу в Канаді. 26 серпня 2016 року, [PERSON] отримала офіційний лист з пропозицією роботи на посаді секретаря в юридичній фірмі у місті Міссісога, Канада з заробітною платнею в розмірі 45 000 грн на місяць, починаючи з 01.01.2017 року та гарантійний лист від [PERSON] (матері чоловіка Позивачки), щодо надання можливості постійно мешкати в її великій квартирі у м. Міссісога, Канада. У зв'язку з вищезазначеною пропозицією покращити, по-перше, життя малолітнього сина та надати йому багато можливостей та перспектив розвитку, навчання, подорожей та інш. в житті, Позивачка неодноразово зверталася до Відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина з матір'ю за кордон, але Відповідач зайняв позицію ігнорування даного питання. Безапеляційної відмови Відповідач не надає, але необхідні документи Позивачці від нього отримати досі не вдається. 01.09.2016 року на ім'я Відповідача було направлено з проханням надати дозвіл на виїзд сина до Канади, але відповіді на нього не має. Ще одним вагомим аргументом на користь від'їзду є те, шо сім'я приїде не на, так би мовити "пусте місце", а буде мати підтримку близьких родичів, які мешкають в Канаді давно та мають можливість допомогти адаптуватися та почувати себе комфортно та безпечно. [PERSON] ніколи не перешкоджала спілкуванню сина з батьком. Вона розуміє важливість зв'язку між дітьми та батьками, тому неодноразово запевняла Відповідача, що питання його зустрічей з сином будуть вирішуватися на користь обох, наприклад - батько зможе приїжджати до Канади (навіть пропонувала оплачувати витрати на дорогу). Вважає, що також зараз можливо спілкуватися без будь яких проблем за допомогою листування, та мережі інтернет як у голосовому, так й у відео-форматі. Вони будуть зустрічатись під час канікул, коли дитина буде приїжджати до України. Щоб стати до роботи у Канаді після 01 січня 2017 року, документи на отримання канадської візи потрібно подати до 01 листопада 2016 року, так як потрібно приблизно 2 місяці на їх оформлення. Не вистачає тільки згоди батька на виїзд малолітнього Данііла, так як отримати її від нього не вдається, то відповідно до норм діючого законодавства, Позивачка змушена звернутися до суду. На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити, надати їй дозвіл на виїзд за межі України на постійне місце проживання дитини до Канади в період з 1 січня 2017 року до 11 травня 2027 року, а також дозволити їй або її представнику без згоди відповідача оформлювати документи для виїзду або супроводу дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених у позові. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Вважав, що представником позивача та позивачкою не доведено того, що у Канаді для дитини будуть створені належні умови для виховання, проживання, навчання, тощо. Також зауважив, що пропозиція працевлаштування, приєднана до матеріалів справи, мала строковий характер, і строк цієї пропозиції на теперішній час сплинув. Послався на те, що виїзд дитини за кордон порушить права його довірителя, передбачені чинним законодавством. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та представлені докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права першкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (ст. 157 СК України). Відповідно до ст.. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). Згідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з матір'ю та батьком. Для правильного виховання дитини важливо, щоб у її вихованні брали участь обидва - мати і батько. Усунення одного з них від виховання не тільки порушує права цього батька, але, як правило, порушує право самої дитини Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з цим, виїзд до Канади дитини на строк, зазначений позивачкою, на постійне місце проживання судом не може бути визнаний розумним. Навпаки, суд приходить до висновку про те, що дозвіл на виїзд дитини до Канади на постійне проживання аж до досягнення нею повноліття позбавить дитину та батька належного спілкування та виховання, передбаченого чинним законодавством України і, як наслідок, порушить їх права. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed