Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обґрунтовуючи його наступним. Будучи у 1986 році міліціонером ізолятора тимчасового тримання відділу внутрішніх справ Ужгородського райвиконкому, за відповідним письмовим наказом на той час УВС Закарпатського облвиконкому [PERSON] був відряджений і виконував завдання держави та її керівництва по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач прибув у м. Київ 14 травня 1986 року, де ніс службу, а надалі в період з 05 червня по 18 червня 1986 року - 14 діб відпрацював і виконав службові обов'язки з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні Чорнобильської АЕС та на пошкодженому вибухом енергоблоці. Будучи ветераном війни в Афганістані, ліквідатором аварії на ЧАЕС - 1 кат., інвалідом 2 групи пожиттєво, позивач з 2000 року неодноразово офіційно звертався до відповідача - УМВС України в З/О, який займався призначенням пенсійного забезпечення працівникам ОВС до 31 грудня 2006 року, а надалі до ГУПФ України в Закарпатській області про призначення йому пенсійного забезпечення і виплати пенсії по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак, відповідач УМВС України в Закарпатській області всупереч вимог, в редакції на той час, ст. 23 Закону України «Про міліцію» позивача з ОВС не звільнив і до теперішнього часу такий вид пенсійного забезпечення відповідачем з 2000 по 2006 роки позивачу не був призначений і такий не отримував таку відповідну грошову пенсію по вині відповідача до теперішнього часу. Так, позивач вказує на те, на підставі довідок оперативного штабу МВС УРСР від 18 червня 1996 року про відпрацьовані позивачем 14 діб на пошкодженому реакторі ЧАЕС та у III зоні небезпеки ЧАЕС, та про заробітну плату працівника міліції [PERSON] за роботу в зоні відчуження, а саме за 14 діб відпрацьованих у III зоні небезпеки ЧАЕС м. Прип'ять та пошкодженому реакторі ЧАЕС з 05 червня 1986 року по 18 червня 1986 року з урахуванням кратності 4 понад збережений заробіток - тобто кратність 5, які б мав видати відповідач - [PERSON] МВС України в Закарпатській області але не видавав позивачу, я у період з 21 серпня 2000 року по 31 грудня 2006 року і до теперішнього часу отримував би вказаний ним вид пенсійного забезпечення, а саме пенсію по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно вимог ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка у сумарному вираженні набагато більша за пенсію, яку позивач отримує на даний час - за вислугу років з врахуванням інвалідності. На письмові заяви [PERSON], подані з 2006 року прокуратурою Закарпатської області за вказаним фактом 11 квітня 2011 року була порушена кримінальна справа № 6102812. На даний час вказана кримінальна справа стосовно померлого [PERSON], закрита за п. 8 ст. 6 КПК України ( в ред. 1960 року), однак із вказаної справи виділені матеріали та відкрито кримінальне провадження ( внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42012070030000011 від 20.12. 2012). Разом з тим, відповідачем тільки 17 серпня 2016 року створеною ним комісією з числа членів ліквідаційної комісії [PERSON] МВС України в Закарпатській області було встановлено офіційно, що в архівах органів внутрішніх справ Закарпатської області, в матеріалах архівної особової справи [PERSON] не виявлено оригіналу довідки про перебування його в зоні ЧАЕС у період з 05 по 18 червня 1986 року - в наявності є тільки копія. Таким чином позивач вказує на те, що з 1986 року до теперішнього часу так і не отримав заробітну плату за 14 діб, відпрацьованих у III зоні небезпеки ЧАЕС та на пошкодженому реакторі, і з 21 серпня 2000 року до теперішнього часу по вині відповідача йому не було призначено та виплачено пенсійне забезпечення - по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків, а вказані факти знайшли встановлені у постанові Ужгородського міського - районного суду від 28 жовтня 2016 року, яка набула сили 08.11.16 року, яка підтверджує той факт, що відповідач діяв в супереч вимог діючого законодавства України. [PERSON] зазначає у позові, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію», яка діяла станом на 1999-2003 гоки, він мав бути звільнений з ОВС за станом здоров'я із призначенням відповідної пенсії, чого відповідачем зроблено не було. Позивач зазначає у позові, що абсолютна незаконна діяльність УМВС України в Закарпатській області, а саме підрозділу відповідача (на той час) ДВБ ГУБОЗ у Закарпатській області, яка виразилася у незаконному проведенні цим підрозділом стосовно [PERSON] у 1999 році без його відома службової перевірки по факту отримання ним - інвалідом, учасником війни в Афганістані, ліквідатором аварії на ЧАЕС від УМВС 20500 грн. для придбання квартири, яку я очікував по черзі, але отримати не міг, бо в УМВС такої не було в наявності; Вказані кошти від УМВС були виділені позивачу для придбання квартири саме за рішенням соціально-побутової комісії того ж УМВС. Після підписання договору купівлі-продажу квартири кошти від УМВС по безготівковому розрахунку отримав продавець квартири - [PERSON] Однак, не дивлячись на реальні факти та відсутність будь якого протиправного діяння з боку [PERSON] МВС - ДВБ ГУБОЗ незаконно, не відібравши від позивача жодного пояснення, направило матеріали і висновок перевірки в порядку ст. 97 КПК України в прокуратуру міста Ужгорода, де ці саме матеріали незаконної перевірки лягли в основу порушення проти позивача кримінальної справи за ст. 86-1 КК України - крадіжка виділених коштів в особливо великих розмірах. Надалі ДВБ ГУБОЗ активно приймало участь у накладенні арешту на належну позивачу квартиру, автомашину та інше майно тощо. Крім того [PERSON] вказує на те, що саме за наказом [PERSON] МВС України в Закарпатській області № 333 від 02.08.1999 р., був незаконно звільнений з ОВС по ст. 63 Положення «Про проходження служби в ОВС" - за дискретизацію, та в супереч вимог цього Положення та Дисциплінарного Статуту ОВС, за якими, як працівник ОВС позивача можна було звільнити тільки після набрання відносно позивача вироку законної сили. Відтак позивач вказує на те, що пережив і переживає до теперішнього часу моральні страждання, які виражаються у почутті несправедливого ставлення відповідача до нього та фактичному переслідуванні до теперішнього часу за його принципову позицію у боротьбі із керівниками УМВС під час його роботи в ОВС. На думку позивача зазначені вище дії відповідача принизили його честь і гідність, як людини - інваліда, викликали у в нього почуття обурення, а згодом сорому перед сім'єю, батьками, колегами по роботі, викликало психологічний дискомфорт. Позивач вказує на те, що втратив друзів, не може спілкуватися із знайомими, бо ті із них , хто ще працює в системі ОВС - поліції, бояться з боку цієї системи та прокуратури переслідувань, відтак позивач змушений розривати свої соціальні нормальні життєві зв'язки і йти до суду для встановлення справедливості. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] МВС України в Закарпатській області 10000000 грн., на його користь, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної відповідачем невиплатою [PERSON], заробітної плати за відпрацьовані ним 14 діб на пошкодженому реакторі ЧАЕС та у III зоні небезпеки ЧАЕС, м. Прип'ять з 05 червня 1986 року по 18 червня 1986 року з урахуванням кратності 5-4 понад збережений заробіток, та не призначенні, ненарахуванні і невиплаті відповідачем позивачу [PERSON] у період з 21 серпня 2000 року по 31 грудня 2006 року і створення умов щодо неможливості отримання до теперішнього часу пенсії по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно вимог ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні з пояснень позивача та його представника, наданих у судовому засіданні, та письмових доказів, долучених до матеріалів справи, судом встановлено, що порушення своїх зоконних прав позивач [PERSON] вбачає у не здійсненні відповідачем невиплати [PERSON] заробітної плати за відпрацьовані ним 14 діб на пошкодженому реакторі ЧАЕС та у III зоні небезпеки ЧАЕС, м. Прип'ять з 05 червня 1986 року по 18 червня 1986 року з урахуванням кратності 5-4 понад збережений заробіток, та не призначенні, не нарахуванні і невиплаті відповідачем позивачу у період з 21 серпня 2000 року по 31 грудня 2006 року і створенні умов щодо неможливості отримання до теперішнього часу пенсії по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно вимог ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». [PERSON] вказує на те, що саме за наказом [PERSON] МВС України в Закарпатській області № 333 від 02.08.1999 р., був незаконно звільнений з ОВС по ст. 63 Положення «Про проходження служби в ОВС" - за дискретизацію, та в супереч вимог цього Положення та Дисциплінарного Статуту ОВС, за якими, як працівник ОВС позивача можна було звільнити тільки після набрання відносно позивача вироку законної сили. Зі слів позивача та його представника внаслідок зазначених вище дій відповідача, [PERSON] пережив і переживає по теперішній час моральні страждання, такі принизили його честь і гідність, як людини - інваліда, суттєво вплинули на його відносини з колегами по роботі, викликали психологічний дискомфорт тощо. Згідно зі\~статтею 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України\~(далі\~\~ЦК України)\~визначено, що \~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Положеннями ст.ст.\~23,\~1167 ЦК України\~унормовано, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У відповідності до \~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів цивільної справи на підтвердження неправомірних на думку позивача дій відповідача [PERSON] надав постанову Ужгородського міськрайонного суду від 10.04.2017 року, якою визнано протиправними дії [PERSON] МВС України в Закарпатській області щодо відмови [PERSON] у донарахуванні та видачі йому довідки про донараховану заробітну плату, а саме один розмір заробітної плати за 4 доби із застосуванням кратності 5, тобто 4 понад збережений заробіток, за вихідні дні 7, 8, 14, 15 червня 1886 року, відпрацьовані ним у ІІІ зоні небезпеки ЧАЕС з 05 по 18 червня 1986 року та зобовязано вчинити певні дії. Однак постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2017 року постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.04.2017 року скасована та прийнята постанова, якою відмовлено в задоволенні позову [PERSON] Відтак, суд приходить до переконання, що позивачем не надано жодних належних доказів того, що з вини відповідача [PERSON]Л спричинена моральна шкода, адже на час розгляду даної справи відсутнє рішення суду, яке відповідно набуло законної сили та яким встановлено неправомірність дій відповідача щодо невиплати [PERSON] заробітної плати за відпрацьовані ним 14 діб на пошкодженому реакторі ЧАЕС та у III зоні небезпеки ЧАЕС, м. Прип'ять з 05 червня 1986 року по 18 червня 1986 року, що відповідно свідчить про відсутність причинного зв'язку між наведеною позивачем шкодою і діями відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed