Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою суду від 24.02.2017 року до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено приватного нотаріуса ЗМНО [PERSON] (а.с.89). У позовній заяві [PERSON] вказує наступне. На підставі свідоцтва про право власності на житло №329, яке видано ВАТ „Запорізький сталепрокатний завод від 05.12.1995 року, їй належала квартира [ADDRESS]. З 1991 року вона є пенсіонером за віком. 17.03.1994 року її чоловік [PERSON] помер. З 2000 року вона має низку хронічних захворювань. Дружина її сина [PERSON], запропонувала їй те, що буде доглядати, якщо вона перепише на її доньку ([PERSON], після реєстрації шлюбу [PERSON]) свою квартиру. 23.11.2004 року вона підписала договір дарування квартири, який було укладено між нею та [PERSON], яка діяла як законний представник від імені малолітньої дочки [PERSON] на підставі Розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації від 19.11.2004 року №1335-р. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1054. Після укладення зазначеного договору [PERSON] змінила свої ставлення до неї, не забезпечувала продуктами, ігнорувала домовленості щодо її утримання та догляду. Також [PERSON] разом з [PERSON], після загибелі її сина 0210.2014 року, її бють. Вона неодноразово зверталася в правоохоронні органи з заявами про нанесення побоїв невісткою та онукою. [PERSON] повідомила про те, що не збирається опікуватися та доглядати за нею тому, що вона підписала договір дарування, а не договір довічного утримання. Після цього, 20.11.2015 року вона звернулась до Запорізького обласного державного нотаріального архіву з проханням надати копію укладеного договору з метою пересвідчитися в тому, на яких умовах вона передала у власність відповідачам належне їй майно. Відповідно до отриманого договору, вона передала безоплатно у власність відповідачів єдине своє житло навіть без умов проживати в ньому. З тексту договору вона дізналась, що у відповідачів відсутні обовязки щодо її утримання. Вона, бажаючи укласти з [PERSON] договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування належної їй квартири. При укладенні договору дарування вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. На час укладання договору дарування, квартира були єдиним її житлом. Її безоплатне відчуження, передача ключів від квартири могла б призвести до того, що в своєму похилому віці залишилась би без житла і місця проживання. Передача квартири фактично не відбулася, що підтверджує реальні її наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Після укладення договору дарування вона проживає у квартирі одна, є єдиною зареєстрованою особою за цією адресою та продовжує сплачувати комунальні послуги за це житло. На підставі викладеного позивач просить: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], який було укладено 23.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла як законний представник від імені малолітньої дочки [PERSON] на підставі Розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації від 19.11.2004 року №1335-р та який було посвідчено приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1054.; - скасувати державну реєстрацію вищезазначеного договору дарування квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримала, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Відповідачі позов не визнали. Вважають позовні вимоги необґрунтованими, не доведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Також просили застосувати строк позовної давності. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що дійсно 23.11.2004 року нею було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS], який було укладено 23.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла як законний представник від імені малолітньої дочки [PERSON]. Договір був посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства та без його порушень. До підписання договору, [PERSON] повідомила, що хоче подарувати належну їй квартиру онучці. Договір сторонами був прочитаний, суть договору, його наслідки нотаріусом був розяснені. \~ Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №329, виданого ВАТ „Запорізький сталепрокатний завод від 05.12.1995 року, позивачу належала квартира [ADDRESS] (а.с.6). 23.11.2004 року між позивачем та [PERSON], яка діяла як законний представник від імені малолітньої дочки [PERSON] на підставі Розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації від 19.11.2004 року №1335-р. було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1054. Відповідно до п.3 договору [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність як дарунок квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). На підставі вищевказаного договору дарування, право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (а.с.18). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2015 року спадкоємцем [PERSON], який помер 02.10.2014 року, є його мати [PERSON], на 1/5 частку квартири [ADDRESS]. За клопотанням позивача, судом допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON], підтримує дружні стосунки. В 2004 році [PERSON] захворіла і вирішила укласти договір дарування належної їй квартири по вул. Сталеварів з умовою догляду за нею. Доглядати повинен був син який разом зі своєю родиною мешкає по вул. Патріотичній. Після укладення договору продовжувала мешкати по вул. Сталеварів, а під час хвороби переїжджала до сина. Після 2004 року [PERSON] ніхто не доглядав. Про умови договору укладеного у 2004 році [PERSON] дізналась у 2014 році. Свідок [PERSON] пояснив, що є родичем [PERSON], але спілкуються вони рідко. Зі слів [PERSON] йому відомо, що квартиру по вул. Сталеварів, [PERSON] начебто подарувала онучці, щоб не витрачати кошти на переоформлення після смерті. З 2004 року [PERSON] періодично мешкала у квартирі по вул. Сталеварів, у сина та на дачі. Відомо, що після смерті сина, у 2014 році, стосунки між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] погіршилися. Начебто останні її били, але він цього не бачив. За клопотанням відповідачів судом допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Свідок [PERSON], пояснив, що є сусідкою родини [PERSON] та [PERSON] у будинку по вул. Патріотичній, 58 [PERSON] з ними сусідські стосунки. Вони розповідали, що [PERSON] подарувала їхній донці квартиру по вул. Сталеварів. [PERSON] мешкала разом з родиною свого сина з 2000 років постійно і мала окрему кімнату. Після смерті сина по вул. Патріотичній [PERSON] не мешкає. Більше їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] пояснив, що мешкає у будинку 58-А по вул.. Патріотичній, з 90-х років дружив з [PERSON]. Останній за життя розповідав, що донька буде мешкати окремо, так як його мати [PERSON] обіцяла подарувати квартиру. Вони будуть за нею доглядати, а донька, коли стане повнолітньою переїде мешкати у квартиру по вул.. Сталеварів. [PERSON] постійно мешкала з родиною сина у будинку 58-А по вул. Патріотичній, мала окрему кімнату разом з онукою. Після смерті [PERSON], стосунки зі слів [PERSON] погіршились. Свідок [PERSON]П, також пояснила, що мешкає у будинку 58-А по вул. Патріотичній тривалий час. Їй відомо, що [PERSON] тривалий час мешкала за вказаною адресою разом із сином та його родиною. Згідно до\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За позицією позивачки, вона помилялася відносно правової природи укладеного в 2004 році договору, вважала, що уклала договір довічного утримання і вважала, що є до теперішнього часу власником квартири. [PERSON] повідомила її про те, що не збирається опікуватися та доглядати за нею тому, що вона підписала договір дарування, а не договір довічного утримання. Після цього, 20.11.2015 року вона звернулась до Запорізького обласного державного нотаріального архіву з проханням надати копію укладеного договору з метою пересвідчитися в тому, на яких умовах вона передала у власність відповідачам належне їй майно. Відповідно до отриманого договору, вона передала безоплатно у власність відповідачів єдине своє житло навіть без умов проживати в ньому. З тексту договору вона дізналась, що у відповідачів відсутні обовязки щодо її утримання. Відповідно до ч. 3\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За ч. 1\~ст. 229 ЦК України\~- якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс14, та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. В суді позивач не заперечувала, що 23.11.2004 року. року разом з невісткою [PERSON] яка була законним представником малолітньої доньки [PERSON], була присутня у нотаріуса, підписувала договір. Вважаючи, що нею було підписано договір довічного утримання, позивачка посилається на усну домовленість зі своєю невісткою [PERSON], яка фактично не є стороною за договором дарування, так як обдаровуваною за спірним договором є малолітня онука позивача [PERSON], [INFO]. Відповідно до\~ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачу) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. За частиною 1\~ст. 749 ЦК України\~у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України\~яки б свідчили про намір або виконання протягом певного часу відповідачем обовязку по утриманню позивачки. Враховуючи вищевикладене суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed