Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

[PERSON] місцева прокуратура звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про скасування рішення [PERSON] міської ради та витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Ужгорода за кадастровим номером 2110100000:24:001:0489. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що рішенням 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки на обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по Словянській Набережній, 23 в м. Ужгород відповідачам [PERSON], площею 0,1000га, [PERSON] площею 0,1000га, [PERSON] площею 0,1000га. та [PERSON] площею 0,0510га. Рішенням 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882 вказаним особам затверджено проекти землеустрою та передано у власність земельній ділянки загальною площею 0,3511 га (а фактично 0,3510га) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на Словянській Набережній, 23 в м. Ужгород. У подальшому три з чотирьох земельних ділянок були відчужені за правочинами [PERSON], який став одноосібним власником всіх земель і на підставі технічної документації із землеустрою у 2015 році обєднав їх у одну земельну ділянку під кадастровим номером 2110100000:24:001:0489 площею0,3511га (а фактично 0,3510га). Однак, вказані рішення [PERSON] міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України. Так, генеральним планом м. Ужгород оспорювана земельна ділянка відносилась до земель громадської забудови, прийняття рішення [PERSON] міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування житлової забудови прийнято в супереч вимогам ст.20 ЗК України та ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної документації». Підтвердженням того, що земельні ділянка до прийняття оскаржуваних рішень відносилась до земель громадської забудови є наявність у проектах із землеустрою довідок із державної статистичної звітності, згідно яких запроектовані для відведення земельні ділянки використовуються для підприємницької діяльності. Окрім того, передача земельних ділянок відбулася також з порушенням ст.ст. 19, 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки, ані плану зонування, ані детального плану території, за рахунок якої відведено земельні ділянки, станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті лише на тій же сесії і не набрали законної сили). Оскільки вказані рішення [PERSON] міської ради прийняті всупереч вимог земельного та містобудівного законодавства України, просить суд задовольнити даний позов, та винести рішення, яким визнати незаконним та скасувати пункти 2.39, 2.40, 2.42 рішення 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 та пункти 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 рішення 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882, а також витребувати на користь територіальної громади м. Ужгорода земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:24:001:0489 площею 0,3511га (фактично 0,3510га), сформованої за рахунок земель, отриманих на підставі пунктів 1.3, 1.4, 1.5 та 1.6 рішення 27 сесії 6 скликання ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд винести рішення, яким визнати незаконним та скасувати пункти 2.39, 2.40, 2.42 рішення 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 та пункти 1.3, 1.4, 1.5, 1.6 рішення 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882, а також витребувати на користь територіальної громади м. Ужгорода земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:24:001:0489 площею 0,3511га (фактично 0,3510га), сформованої за рахунок земель, отриманих на підставі пунктів 1.3, 1.4, 1.5 та 1.6 рішення 27 сесії 6 скликання ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 року. Представник відповідача [PERSON] міської ради та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. Однак, представник [PERSON] міської ради надав суду письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні даного позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, про що надала суду письмові заперечення. Просила суд винести рішення, яким відмовити в задоволені даного позову. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що даний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього Кодексу. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини 1-2 ст.116 ЗК України). Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України. А норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам передбачені статтею 121 ЗК України. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON], [PERSON], [PERSON] надано дозволи на розробку проектів відведення земельних ділянок площею 0,1 га, а [PERSON] площею 0,0510 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по Словянській Набережній, 23 в м. Ужгороді. Рішенням 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882 вказаним особам затверджено проекти землеустрою та передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,3510 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по Словянській Набережній, 23 в м. Ужгороді. На підставі рішення 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 громадянами було виготовлено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. Земельні ділянки відповідно до класифікації видів цільового призначення земель були віднесені до земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) код цільового призначення 02.01. Управлінням Держземагенства в [PERSON] районі Закарпатської області вказаним земельним ділянкам було присвоєно наступні кадастрові номери: 1) гр. [PERSON] 2110100000:24:001:0467. 2) гр. [PERSON] 2110100000:24:001:0464. 3) гр. [PERSON] 2110100000:24:001:0465. 4) гр. [PERSON] 2110100000:24:001:0466. У подальшому три з чотирьох земельних ділянок були відчужені за правочинами [PERSON], який став одноосібним власником земельних ділянок, а в подальшому на підставі розробленої та затвердженої у встановленому законом порядку технічної документації обєднав земельні ділянки у одну земельну ділянку. Управлінням Держземагенства в [PERSON] районі Закарпатської області вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2110100000:24:001:0489. Відповідно до ч. 1-2 ст. 186-1 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою були погоджені Управлінням архітектури та містобудування [PERSON] міської ради. Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На сьогоднішній день, спірна земельна ділянка на праві власності належить відповідачу [PERSON], що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.12.2015 року та Свідоцтвом про власності на нерухоме майно від 08.12.2015 року, що підтверджує належність [PERSON] спірної земельної ділянки, яка відповідачу [PERSON] належить з моменту державної реєстрації права власності на неї з 08.12.2015 року. Однак, як вбачається із заявлених позовних вимог, оспорюючи правомірність рішень органу місцевого самоврядування, [PERSON] місцева прокуратура не порушує питання про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку відповідача [PERSON] Положення статті 16 ЦК України передбачають захист цивільних прав та інтересів судом та визначають способи такого захисту, і встановлюють, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ефективним засобом захисту є такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідком, спричиненим цим порушенням. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймаючи нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Отже, скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття прав власності на земельну ділянку або укладення договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у такий спосіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. За наведених обставин, суд приходить до переконання, що даний позов, предметом якого є рішення [PERSON] міської ради про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та передачу у власність земельної ділянки, тобто ненормативні акти, що застосовуються одноразово і з прийняттям яких виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки зазначені рішення органу місцевого самоврядування вичерпали свою дію шляхом їх виконання. Скасування цих рішень не породжує наслідків для власника земельної ділянки, оскільки у такий спосіб у відповідача [PERSON] виникло право власності на спірну земельну ділянку і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. А тому, у задоволенні цих вимог [PERSON] місцевій прокуратурі слід відмовити. Оскільки позовні вимоги [PERSON] місцевої прокуратури про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Ужгорода є похідними від позовних вимог про визнання незаконними та скасування спірних рішень [PERSON] міської ради, які задоволенню не підлягають, тому й у їх задоволенні також слід відмовити. Судом встановлено, згідно із частиною 1 статтею 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинно бути дотримано приписи справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. В обґрунтування даного позову позивач вказує на відсутність затвердженого плану зонування території міста та вважає, що рішення [PERSON] міської ради стосовно надання дозволу на розробку проектів землеустрою та затвердження даних проектів вищезазначеним громадянам прийняті всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України. Зокрема, підставою позовних вимог позивача є невідповідність рішень [PERSON] міської ради статтям 19 та 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Так, позивач вказує, що ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. На думку позивача, на момент затвердження проектів землеустрою та передання у власність громадянам земельних ділянок у м. Ужгород був відсутній план зонування. Однак варто зазначити, що містобудівна документація «План зонування території м. Ужгород» була також затверджена рішенням 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року. Тобто, на одній сесії [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року були почергово прийняті план зонування міста рішення №1881 та затверджено проекти землеустрою й передано у власність громадянам земельні ділянки рішення №1882. Також, представник позивача в судовому засіданні вказала на те, що не набрало чинності рішення [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року №1881 про затвердження містобудівної документація «План зонування території м. Ужгород» на момент прийняття рішення [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року №1882 про затвердження проектів землеустрою й передання у власність громадянам земельних ділянок. Відповідно до ч. 12 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» - акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Однак, з огляду на положення Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» можна стверджувати, що вищезазначені рішення [PERSON] міської ради не є регуляторними актами. Окрім того, ст. 53 Регламенту [PERSON] міської ради 6 скликання, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради від 08.04.2011 року №149 рішення міської ради, які не мають загального значення чи нормативного характеру, можуть не публікуватися. Ці акти офіційно оприлюднюються шляхом надсилання відповідним виконавцям, на яких поширюється їх дія. Такі рішення набувають чинності після їх прийняття і підписання, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення їх в дію. Отже, можна стверджувати, якщо дані рішення міської ради не вважаються регуляторними актами, то вони набирають законної сили з моменту їх прийняття. Разом з тим, оскільки таке питання є оціночно-правовим, Відповідач [PERSON] звернувся з запитом про наукового висновку з даного питання до Заслуженого юриста України, доктора юридичних наук, професора [PERSON]. З наявного в матеріалах справи висновку, професор [PERSON] зазначає, що рішення про затвердження містобудівної документації, зокрема плану зонування території підпадає під винятки, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Відтак, рішення 09.11.2015 року №1881 [PERSON] міської ради про затвердження містобудівної документації «План зонування території м. Ужгород» не відносяться до категорії регуляторних актів. Таким чином, дане рішення може не публікуватися, а відтак, набирає законної сили з моменту його прийняття і підписання. Так, як 09.11.2015 року, під час проведення 27 сесії 6 скликання, рішення [PERSON] міської ради про затвердження містобудівної документації «План зонування території м. Ужгород» було прийнято під порядковим номером №1881, то відповідно воно було прийнято раніше, ніж рішення [PERSON] міської ради про затвердження проектів землеустрою й передання у власність громадянам земельних ділянок під порядковим номером №1882. У звязку з цим вбачається, що рішення [PERSON] міської ради №1882 прийняте у відповідності до вимог статей 19 та 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а порушення на які вказує позивач відсутні. Окрім того, обґрунтовуючи даний позов, позивач вказує на неправомірну зміну цільового призначення спірних земель [PERSON] міською радою при затвердженні проектів землеустрою та передачі земель у власність відповідачам. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно ч.1 ст.20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 року за №1011/18306 передбачено в межах секції В землі житлової та громадської забудови підрозділів 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та підрозділ 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Таким чином, твердження позивача про зміну цільового призначення земельних ділянок на неіснуючі категорії земель є безпідставним та не обгрунтовується на нормах земельного законодавства.

Outcome: dismissed