Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

07 травня 2019 року Перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. з позовною заявою, у якій просив суд: -скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 36335054 від 27.07.2017 щодо проведення державної реєстрації права приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на адміністративну будівлю, розташовану у [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 130796021201), номер запису про право власності - 21585031 від 27.07.2017; -визнати недійсним договір №1418 від 27.07.2017 купівлі-продажу адміністративної будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. Позовна заява мотивована тим, що прокуратурою Дніпропетровської області встановлено, що 21.07.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на адміністративну будівлю на [ADDRESS] , загальною площею 5 723 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 1307960212101). Підставою реєстрації речового права стало додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/2762/17 від 15.05.2017, яким було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на вказану адміністративну будівлю. У подальшому [PERSON] адміністративну будівлю на [ADDRESS] , загальною площею 5 723 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 1307960212101) відчужено на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1418 від 27.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Лозенко В.В. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 у справі № 202/2762/17 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2017 та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2017 скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовлено. Таким чином, ухвалення судом додаткового рішення про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON] , яке згодом було скасоване, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо цієї нерухомості. Позивач зазначає, що з огляду на вказане, укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] не може породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак його необхідно визнати недійсним. Враховуючи наведене, а також у зв`язку із не вжиттям Дніпровської міською радою заходів направлених на відновлення порушених майнових прав та інтересів територіальної громади м. Дніпра перший заступник прокурора Дніпропетровської звернувся до суду із вищевказаним позовом. Відповідачем приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. надано суду відзив на позовну заяву про скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу з проханням виключити приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. із складу відповідачів у справі № 201/5255/19. Відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до Дніпровської міської ради про стягнення 25 мільйонів гривень втраченої вигоди, яка прийнята судом до розгляду. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 18.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладений нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу будівлі за адресою: [ADDRESS] з умовою укласти у майбутньому основний договір з ціною об`єкту нерухомого майна вартістю 25 млн. грн. У зв`язку з тим, що майбутній покупець відмовився від укладання основного договору з [PERSON] , у зв`язку із скасуванням постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 у справі №202/2762/17 заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2017 та додаткового рішення цього ж суду від 15.05.2017, позивачу завдана шкода у вигляді втраченої вигоди у зазначеному розмірі. У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов в повному обсязі, зустрічну позовну заяву [PERSON] просив залишити без задоволення. Представник Дніпровської міської ради підтримав позов прокурора у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову прокурора, натомість наполягав на задоволенні зустрічного позову. В судові засідання [PERSON] не з`явився, повідомлявся судом належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. в судове засідання 14.09. 2020 не з`явилась, про дату час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в заявах сторін по суті справи і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 21.07.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. на підставі додаткового рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2017 у справі № 202/2762/17 зареєстровано право власності [PERSON] на адміністративну будівлю на [ADDRESS] , загальною площею 5 723 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 1307960212101). У подальшому, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було набуто [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1418 від 27.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., укладеного із [PERSON] про що приватним нотаріусом 27.07.2017 внесено запис про право власності № 21586031, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - 36335054 від 27.07.2017. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 у справі № 202/2762/17 задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2017 та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2017 скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовлено. Підставою для подання апеляційної скарги стала інформація Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради (лист № 12/19-43 від 03.05.2018 про те, що жодному об`єкту нерухомості на території міста адреса: [ADDRESS] не присвоювалась, містобудівні умови та обмеження земельної ділянки за вказаною адресою не надавались. Також відповідно до листа департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02.05.2018 № 12/11-95 встановлено, що будь-яким фізичним або юридичним особам земельна ділянка за вказаною адресою у власність або користування не надавалась, рішення міської ради про відведення земельної ділянки не приймалось. Крім того, згідно з листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 14/189 від 03.05.2018 дозвільні документи на проведення робіт за вказаною адресою відсутні. Судом апеляційної інстанції зазначено, що позовні вимоги про визнання та реєстрацію за [PERSON] права власності на адміністративну будівлю загальною площею 5 723 кв.м., яка розташована на [ADDRESS] матеріали справи № 202/2762/17 не містять. Постановою Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2019 у справі № 202/2762/17 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 та поновлено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадах. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватися та породжувати будь-які правові наслідки. Таким чином, ухвалення судом додаткового рішення про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON] , яке згодом було скасоване, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо цієї нерухомості. З огляду на вказане, укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] не може породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Частиною 6 статті 120 Земельного Кодексу України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Відповідно до положень статей 181, 182 ЦК України, статті 5 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. При цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Таким чином, враховуючи, що відповідно до вимог Земельного та Цивільного кодексів України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, відсутність у договорі купівлі-продажу вказаної істотної умови також є підставою для визнання спірного договору недійсним. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що земельна ділянка на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] для будівництва та розташування об`єктів нерухомого майна не відводилась, а тому з урахуванням положень ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України та ст. ст. 5, 10, 33, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» укладання договору купівлі-продажу адміністративної будівлі за відсутності рішення уповноваженого органу щодо розпоряджання земельною ділянкою, порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Згідно зі статтею 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Водночас нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (стаття 49 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до глави 14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). З огляду на викладене, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. (індексний номер - 36335054 від 27.07.2017) є протиправним, прийняте з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», Закону України «Про нотаріат» та підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. В ході розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Водночас судом враховано, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції (на час звернення прокуратури із позовом до суду), яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у вказаному рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, з огляду на наступне. Так, предметом первісного позову прокурора в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради є вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо проведення державної реєстрації права власності [PERSON] на будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також визнання недійсним договору купівлі-продажу цього майна, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Підставою для подання такого позову в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради стало набуття [PERSON] права власності на вищезазначене нерухоме майно на підставі скасованого судового рішення, яке у подальшому відчужено на користь [PERSON] та яке розміщено на земельній ділянці комунальної власності. Разом з тим, між [PERSON] та [PERSON] , як встановлено з тексту зустрічного позову, мають місце виключно договірні відносини, виконання яких жодним чином не впливає на права та інтереси Дніпровської міської ради. Крім того, відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Позивач за зустрічним позовом не навів доводів та доказів того, що саме внаслідок протиправних дій Дніпровської міської ради йому завдано будь-яких збитків, враховуючи те, що предметом первісного позову прокурора у справі №201/5255/19 не є вимоги про знесення самочинно збудованого майна, витребування його на користь міської ради, тощо. За таких обставин, зустрічний позов не підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved