Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

[PERSON], діючи в особі представника [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання боргу за договором спільним сумісним майном бувшого подружжя та поділ суми боргу за договором. Свій позов обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 липня 1979 року до 1 листопада 2011 року. В період шлюбу сторонами приватизовано квартиру [ADDRESS]. 19 лютого 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 895/06-034-60, яким [PERSON], на споживчі цілі, отримав у тимчасове користування 25 000 швейцарських франків, з кінцевим строком повернення кредиту до 9 вересня 2021 року. Договором про внесення змін №2 від 27 грудня 2011 року до договору кредиту № 895 06- 034-60 було проведено рефінансування кредитної заборгованості, яким було змінено валюту кредиту на гривню та продовжено термін повернення кредиту до 9 січня 2025 року. 20 червня 2013 року додатковою угодою №3 до договору кредиту № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року сторони змінили графік повернення кредиту. Згідно 1.1.2 даного договору повернення кредиту здійснювалось щомісячно до 20 числа рівними частинами згідно визначеним графіком. 19 лютого 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 895 06-034-60, яким [PERSON] в якості забезпечення виконання зобов'язання кредитного договору передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. Всі вище зазначені дії були вчинені ним за час перебування у шлюбі з відповідачем. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2010 року розділено та визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та на Ѕ частину тієї ж квартири за [PERSON] 1 березня 2016 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було оформлено договір поруки № 895/06-034-60, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалася солідарно відповідати за виконання [PERSON] обов'язку, за договором кредиту № 895/ 06- 034-60. 7 квітня 2016 року [PERSON] сплачено заборгованість по договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 895/ 06-034-60 від 19 лютого 2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON], у розмірі 256797 грн. 24 коп. та 267 грн. 36 коп. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2016 року у справі № 711/3609/16-ц із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти в розмірі 256797 грн. 24 коп., сплаченні поручителем на погашення заборгованості позичальника за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 895 06-034-60 та 2567 грн. 97 коп. судового збору, а разом 259 365 грн. 21 коп. 26 липня 2017 року представник [PERSON] ознайомився із рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі 22 травня 2017 року про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Після цього представник позивача дізнався про наявність справи № 711/3609/16-ц, рішення по якій отримав лише 11 серпня 2017 року. Лише тоді [PERSON] дізнався, що заборгованість за договором № 895/06-034-60 погашено [PERSON], рішенням Придніпровського суду з нього стягнуто 259365 грн. 21 коп., продано його Ѕ частину квартири через електронні торги, власником якої стала колишня дружина - [PERSON], рішенням Придніпровського суду позбавлено права користування його ж частиною квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Таким чином вважає, що 16 вересня 2010 року рішенням Придніпровського районного суду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, при поділі спільного майна не враховано та не розділено загальну суму боргу по договору кредиту № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року, який був укладений до розірвання шлюбу і тому звертається з даним позовом для поділу суми боргу за договором № 895 06-034-60 між ним та колишньою дружиною. Відповідно до ст. 72 СКУ позовна давність обчислюється починаючи з 26 липня 2017 року. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Також якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі наведеного просив суд визнати суму боргу у розмірі 333917 грн. 50 коп., який був нарахований починаючи з 1 листопада 2011 року по 7 квітня 2016 року, за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року спільним сумісним майном бувшого подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON]; поділити між бувшим подружжям вказаний борг наступним чином: за [PERSON] суму боргу у розмірі 166958 грн. 75 коп., за [PERSON] 166958 грн. 75 коп. Провадження у справі відкрито на підставі ухвали судді Придніпровського районного суду м. Черкаси [PERSON] від 14 грудня 2017 року. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 квітня 2018 року, яка внесена до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 серпня 2018 року справа прийнята до свого провадження суддею Демчиком Р.В., оскільки суддю [PERSON] звільнено з посади судді у відставку. У відзиві на позовну заяву від 25 січня 2018 року представник відповідача вказала на те, що представник позивача у своїй заяві зазначає, що [PERSON] уклав кредитний договір в інтересах сім'ї, а тому слід визнати борг у розмірі 333917 грн. 50 коп., який був нарахований в період з 1 листопада 2011 року по 7 квітня 2016 року за вказаним договором спільним сумісним майном бувшого подружжя, який поділити порівну. Представником позивача під час подачі позовної заяви не надано жодного доказу щодо дійсного використання кредитних коштів, оскільки в період з 19 лютого 2007 року час підписання кредитного договору) по 2 грудня 2009 року (момент розірвання шлюбних відносин) [PERSON] працювала та здійснювала оплату комунальних платежів. Бувшим подружжям в цей період не було придбано жодного майна, не здійснювалось ремонтне обслуговування квартири, а діяльність [PERSON] як фізичної особи підприємця не приносила прибутку та до ДПІ подавалась «Нульова» звітність. Зазначила, що в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 4 червня 2008 року зафіксований факт звернення [PERSON] із заявою до Соснівського РВ у м. Черкаси про те, що у неї виникають непорозуміння зі своїм чоловіком [PERSON] на підґрунті того, що останній програє на ігрових автоматах значні кошти, які взяв в кредит під заставу квартири в ПАТ «Укрсоцбанк» та суперечки із-за спільно нажитого майна, а оскільки в даній події відсутні ознаки злочину передбачені КК України, тому в порушенні кримінальної справи було відмовлено. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 29 березня 2018 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати суму боргу у розмірі 376429 грн. 26 коп., яка була нарахована починаючи з 2 грудня 2009 року по 7 квітня 2016 року за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року спільним сумісним майном бувшого подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON]; поділити між бувшим подружжям вказаний борг наступним чином: за [PERSON] борг в сумі 188214 грн. 63 коп., за [PERSON] 188214 грн. 63 коп. У запереченні на від 29 березня 2018 року представник позивача вказав на те, що відповідачем не надано доказів, які підтверджують що вона особисто несла витрати по сплаті комунальних послуг, та доказів витрачання коштів на ігрові автомати. 2 липня 2018 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати суму боргу у розмірі 376429 грн. 26 коп., яка була нарахована починаючи з 2 грудня 2009 року по 7 червня 2016 року за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року спільним сумісним майном бувшого подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON]; поділити між бувшим подружжям вказаний борг наступним чином: за [PERSON] борг в сумі 188214 грн. 63 коп., за [PERSON] 188214 грн. 63 коп. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з з 21 липня 1979 року до 1 листопада 2011 року. 9 лютого 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено договір №895/06-034-60 про надання невідновлювальної кредитної лінії, за яким банк надає позичальнику кредит в межах ліміту 25000 швейцарських франків, а позичальник зобов'язується сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 10,7% річних та погашати кредит та проценти шляхом внесення щомісячних платежів згідно графіка. З пункту 1.2 вказаного договору вбачається, що кредит видається на споживчі цілі. В подальшому банком та [PERSON] були укладені договір про внесення змін №2 від 27 грудня 2011 року, додаткові угоди №1 від 2 липня 2009 року, №2 від 29 жовтня 2010 року та №3 від 20 червня 2013 року до договору №895/06-034-60 про надання невідновлювальної кредитної лінії. При цьому згідно додаткової угоди №3 сторони домовилися про погашення кредиту та процентів у гривні, строком по 9 січня 2025 року, шляхом внесення щомісячних платежів в сумі 1355 гривень. В забезпечення виконання зобов'язань за договором від 19 лютого 2007 року №895/06-034-60 про надання невідновлювальної кредитної лінії, був укладений іпотечний договір №895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON], предметом іпотеки за яким визначена квартира [ADDRESS]. Як вбачається з заяви від 19 лютого 2007 року, [PERSON] надала свою згоду на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON], в забезпечення його кредитних зобов'язань належної їм на праві спільної сумісної власності квартири за [ADDRESS], яка була придбана ними в період зареєстрованого шлюбу. Вказана заява посвідчена Веліковою Н.А., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2010 року у цивільній справі № 2-4939/10 квартира [ADDRESS] визнана спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по Ѕ частці за кожним. 1 березня 2016 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір поруки №1-895/06-034-60 згідно з яким [PERSON], як поручитель зобов`язалася солідарно відповідати за виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором від 19 лютого 2007 року №895/06-034-60 про надання невідновлювальної кредитної лінії. Як вбачається з довідки ПАТ «Укрсоцбанк» №08.306-297/96-12749, кошти в сумі 256797 грн. 24 коп., сплачені поручителем [PERSON] згідно квитанції № FJB1609889500169 від 7 квітня 2016 року, направлені на погашення кредитної заборгованості [PERSON] за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2016 року (справа №711/3609/16-ц) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у зв'язку із виконанням зобов'язання забезпеченого порукою, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Укрсоцбанк» позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 256797 грн. 24 коп. сплачені поручителем на погашення заборгованості позичальника за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року та судовий збір в сумі 2567 грн. 97 коп., а усього 259365 грн. 21 коп. Судове рішення вступило в законну силу 18 липня 2016 року. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2017 року (справа №711/2811/17) [PERSON] визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Судове рішення вступило в законну силу 10 липня 2017 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику розгляду судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказує на те, що 16 вересня 2010 року рішенням Придніпровського районного суду по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, при поділі спільного майна не враховано та не розділено загальну суму боргу по договору кредиту № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року, який був укладений до розірвання шлюбу і тому звертається з даним позовом для поділу суми боргу за договором № 895/06-034-60 між ним та колишньою дружиною, а тому і звернувся в суд з вказаним позовом За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи 2-4939/10 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа ПАТ «Укрсоцбанк» про розподіл спільного майна подружжя вбачається, що [PERSON] 7 липня 2008 року звернулася в суд з позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якому зазначила, що відповідачем було отримано кредит в банку в швейцарських франках на суму 100000 грн., нібито для ремонту квартири, якого як не було так і немає. Де кошти, відповідач відмовляється нормально повідомляти. Однією з головних причин розірвання шлюбу є гра відповідача на автоматах, де він програє значні суми. В матеріалах цивільної справи 2-4939/10 знаходиться копія договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року, а тому посилання представника позивача в позові на те, що при поділі спільного майна не враховано та не розділено загальну суму боргу по договору кредиту № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року не може бути прийнято судом до уваги, оскільки сторони під час розгляду справи №2-4939/10 таких вимог перед судом не заявляли. Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи № 2-4939/10 відповідач [PERSON] не звертався з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ зобов'язання за договором невідновлювальної кредитної лінії № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року. За наслідками розгляду цієї справи, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2010 року у цивільній справі № 2-4939/10 квартира [ADDRESS] визнана спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по Ѕ частці за кожним. Вказаним рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, погодився на розподіл майна в останньому варіанті, заперечував лише щодо розподілу грошових коштів, отриманих від продажу в автокооперативі «Супутник». Отже, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено що договір невідновлювальної кредитної лінії № 895/06-034-60 від 19 лютого 2007 року був укладений саме в інтересах сім'ї, а тому кошти в сумі 25000 швейцарських франків, отримані ним за цим договором, не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягати поділу між колишнім подружжям . Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, 19 лютого 2007 року [PERSON] надала свою згоду на передачу в іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS]., з метою забезпечення кредитних зобов'язань [PERSON] Вказана згода не може підтверджувати факт укладання кредитного договору в інтересах сім'ї, оскільки іпотека є лише способом забезпечення зобов'язання. Крім того для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Крім цього, суд приймає до уваги те, що в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 4 червня 2008 року зафіксований факт звернення [PERSON] із заявою до Соснівського РВ у м. Черкаси про те, що у неї виникають непорозуміння зі своїм чоловіком [PERSON] на підґрунті того, що останній програє на ігрових автоматах значні кошти, які взяв в кредит під заставу квартири в ПАТ «Укрсоцбанк». Що стосується укладання 1 березня 2016 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] договору поруки № 895/06-034-60, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалася солідарно відповідати за виконання [PERSON] обов'язку за договором кредиту № 895/ 06-034-60, та сплати заборгованості [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк», то суд розцінює такі дії [PERSON] як намагання захистити своє право власності на Ѕ частину іпотечної квартири [ADDRESS], оскільки в разі невиконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, на вказану квартиру могло бути звернуте стягнення відповідно до Закону України «Про іпотеку». За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.ст. 60,61 СК України,

Outcome: dismissed