Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 червня 2014 року між [PERSON] як позикодавцем та подружжям [PERSON] та [PERSON] як позичальниками був укладений договір позики, оформлений розпискою від 23.06.2014 року. Відповідно до умов вказаного договору позичальники отримали від Позивача 48\~772,00 дол. США, що станом на дату оформлення розписки 23.06.2014 року за офіційним курсом НБУ становило 579\~410,00 грн., з умовою повернути позику до 23.06.2024 року щомісячними платежами, еквівалентними 406,00 дол. США на дату сплати за офіційним курсом НБУ. Вказана позика надавалась для цільового використання, а саме для придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Також вказаним договором позики передбачено забезпечення виконання зобовязань позичальників, в тому числі у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо, зокрема, відчуження згаданої квартири на користь третіх осіб. Майнові права на квартиру за вказаною адресою були придбані позичальником [PERSON] у товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський Квартал» (далі ТОВ «Петрівський Квартал») на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19.06.2014 року № 9/ЛУ4. Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу вартість правочину склала 289\~700,20 грн. В подальшому, у звязку з виникненням прострочення з боку позичальників, Позивач звернувшись через адвоката до ТОВ «Петрівський Квартал», отримав відповідь від 18.06.2015 року про те, що 30.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги № 9/ЛУ4, за яким майнові права на квартиру [ADDRESS] були відчужені [PERSON] на користь [PERSON]. Здійснивши правовий аналіз ст. ст. 215, 216, 526, 546, 629 Цивільного кодексу України (далі- ЦПК України), Позивач просив суд визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 30.03.2015 року № 9/ЛУ4, укладений між [PERSON] (02097, [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER]) та [PERSON] (02097, [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER]); повернути від [PERSON] (02097, [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER]) на користь [PERSON] (02097, [ADDRESS], РНОКПП [NUMBER]) майнові права на квартиру [ADDRESS], які виникли на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19.06.2014 року № 9/ЛУ4; судові витрати покласти на Відповідачів. В судовому засіданні представники Відповідачів подали до суду письмові заперечення проти позову, які були приєднані до матеріалів цивільної справи, відповідно до яких зазначено, що на придбання майнових прав було направлено лише частину отриманих у позику грошових коштів, оскільки 232\~004,6 грн. [PERSON] самостійно сплатив 20 червня 2014 року, тобто за три дні до укладення договору найму. З огляду на це, договір позики від 23 червня 2014 року був укладений не лише з метою придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] і не мав цільового характеру, адже на момент його укладення [PERSON] сплатив за них маже половину вартості. Проаналізувавши правові норми, представники Відповідачів зазначили, що умова, що міститься у розписці [PERSON] та [PERSON] від 23 червня 2014 року про встановлення заборони відчуження як майнових прав на квартиру № 9, розташовану на бульварі Л. Українки, 4 у с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області, так і будь-яких інших обєктів нерухомого майна, є нікчемною, а отже, не створює для сторін договору позики одних правових наслідків. У звязку з тим, що на момент укладення Договору про відступлення майнових прав на квартиру № 9 за адресою: бульвар Л. Українки, 4, с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області, та у подальшому жодних заборон, обтяжень, арештів не існувало, [PERSON] мав право розпоряджатися цим обєктом на власний розсуд, зокрема, укладати щодо нього будь-які цивільно-правові договори. Просили відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідачів заперечували проти заявленого позову. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 23 червня 2014 року між [PERSON] як позикодавцем та подружжям [PERSON] та [PERSON] як позичальниками був укладений договір позики, оформлений розпискою від 23.06.2014 року. Згідно зі статтю 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десть разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до умов вказаного договору позичальники отримали від Позивача 48\~772,00 дол. США, що станом на дату оформлення розписки 23.06.2014 року за офіційним курсом НБУ становило 579\~410,00 грн., з умовою повернути позику до 23.06.2024 року щомісячними платежами, еквівалентними 406,00 дол. США на дату сплати за офіційним курсом НБУ. Вказана позика надавалась виключно на придбання житлового приміщення (квартири) загальною площею 66,89 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Також вказаним договором позики передбачено забезпечення виконання зобовязань позичальників, в тому числі у вигляді заборони вчиняти будь-які дії щодо, зокрема, відчуження згаданої квартири на користь третіх осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~\~\~\~ В силу\~ст. 525 Цивільного кодексу України\~одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 610 Цивільного кодексу України\~порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Майнові права на квартиру за вказаною адресою були придбані позичальником [PERSON] у ТОВ «Петрівський Квартал» на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 19.06.2014 року № 9/ЛУ4. Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу вартість правочину склала 289\~700,20 грн. Відповідно до відповіді директора ТОВ «Петрівський Квартал» Андріюк В.В. «Про надання інформації щодо адвокатського запиту від 18 червня 2015 року» встановлено, що 30.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги № 9/ЛУ4, за яким майнові права на квартиру [ADDRESS] були відчужені [PERSON] на користь [PERSON]. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги до чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З матеріалів справи вбачається, що сторони процесу вчинили відповідні дії (зокрема, Позивач передав Відповідачам грошові кошти), спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання [PERSON] права вимоги виконання [PERSON] та [PERSON] зобовязань щодо утримання від вчинення дій, спрямованих на відчуження, передачу в заставу, іпотеку, обмін, дарування, передачу в користування (найм, оренду) придбаного житлового приміщення. Відступлення [PERSON] майнових прав на квартиру № 9/ЛУ за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] суперечить вимогам Цивільного кодексу України щодо виконання зобовязання належним чином, і останнє може бути розцінене як спроба ухилення недобросовісного боржника від виконання взятого на себе зобовязання. По суті, з укладенням оскаржуваного договору відступлення права вимоги були порушені права Позивача, обумовлені забезпеченням належного виконання вказаного договору позики, оформленого розпискою від 23.06.2014 року. Також, з укладенням оскаржуваного договору відступлення права вимоги були порушені законні інтереси Позивача, які виразились в легітимному очікуванні належного виконання позичкового зобовязання з боку позичальників та в законному прагненні Позивача задовольнити свою вимогу про повернення позики в тому числі і за рахунок майна позичальників, забезпеченого забороною на, зокрема, відчуження у будь-який спосіб. Суд не приймає до уваги, як суттєві, твердження представників Відповідачів, щодо купівлі частини майнових прав на квартиру № 9 за адресою: Києво-Святошинський район, с. Петрівське, бульвар Л. Українки, буд. 4, самостійно та нікчемності умови розписки про встановлення заборони відчуження майнових прав, оскільки отримуючи позику та оформляючи відповідну розписку [PERSON] та [PERSON] визначили, що дані кошти будуть витрачені виключно на придбання вищезазначеної квартири, яку заборонено відчужувати до моменту повної оплати суми боргу позичальниками. Тобто, договір позики, оформлений розпискою та власноручно підписаний [PERSON] вказує на обтяження спірних майнових прав та на наявність інтересів третіх осіб (зокрема, [PERSON]), пов'язаних з цим майном. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Враховуючи, що майнові права є нематеріальним благом і їх фізичне переміщення у просторі не відбувається, таке судове рішення не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, а по суті є виконаним з моменту набрання законної сили як судове рішення про визнання права, то належним способом захисту прав Позивача є повернення відповідних майнових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 525, 610, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: approved