Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позичка [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача - ВДВС [PERSON] МРУЮ на її користь в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю відділу кошти в сумі 25 000 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у відділі Державної виконавчої служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції перебуває виконавчий лист № 2-2887 виданий 27 липня 2004 року Дрогобицьким міськрайонним судом. 08 вересня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа. 18 лютого 2014 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було винесено ухвалу по справі № 442/1757/13-ц, якою скасовано постанову ВП №4776137 про закінчення виконавчого провадження від 08.09.2010 року винесену державним виконавцем. Такими чином, факт незаконності дій відповідача не потребує додаткового доказування по даній справі, оскільки у даній справі бере участь та сама особа, щодо якої встановлена неправомірність її дії. Тобто незаконність рішення відповідача доказана ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2014 року. Позивач [PERSON] до суду з'явилася, позов підтримує, просить його задоволити. Представник відповідача ВДВС [PERSON] МРУЮ, про час і місце судового розгляду повідомлений судом належним чином, направив до суду свої письмові заперечення та просив розглянути справу у його відсутності, суд визнав за можливість розглянути позов у його відсутність. Відповідач [PERSON] управління державної казначейської служби України у Львівській області, про час і місце судового розгляду повідомлена судом належним чином, до суду свого представника не направила, суд визнав за можливість розглянути позов у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази по справі, матеріали виконавчого провадження, прийшов до наступного висновку. Судом під час судового розгляду встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області стягнуто з ВАТ «Галол» на користь позивача заборгованість в сумі 1000 грн. 00. коп. та видано виконавчий лист № 2-2887 від 27.07.2004 р., який знаходився на виконанні ВДВС [PERSON] МРУЮ. 08.09.2010 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з передачею виконавчого документу ліквідатору для подальшого виконання, яку було скасовано ухвалою суду від 442/1757/13-ц від 18.02.2014 року. Вищевказана ухвала суду набрала законної сили, є преюдиційною, а відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, судовим рішення встановлено неправомірність дій державного виконавця. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній). До суб'єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України і правових актів Верховної Ради України, Президента України Кабінету Міністрів України органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи посадові або службові особи вказаних державних органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. За положеннями ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Згідно з частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Тобто, у зазначених правовідносинах діє презумпція завдавача шкоди, яка звільняє позивача від доведення вини відповідача і зобов'язує саме ВДВС довести відсутність своєї вини у завданні шкоди позивачу, яка відповідачем спростована. З конструкції ст. ст. 1173, 1174 ЦК України убачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди називають ще збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Однак, позивач як на підставу задоволення своїх вимог не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, що шкода, спричинена йому неправомірними діями державного виконавця, становить саме розмір заробітної плати, стягненої за рішенням суду. Також, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача - [PERSON] управління державної казначейської служби України у Львівській області моральної шкоди в розмірі 25 000 грн. 00 коп., з наступних підстав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала : 1) якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, яка її завдала; 2) якщо шкода завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом. Відповідно до пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах від 07.02.2014 № 6» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Питання щодо розгляду позовів фізичних та юридичних осіб також висвітлено в постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 25.05.2001 та від 27.02.2009 № 5. Зокрема в зазначеній постанові визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Також, згідно з пунктом 5 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, обов'язковою умовою для настання відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди є наявність вини з боку заподіювана такої шкоди. Разом з цим, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, враховуючи викладене при розгляді справи про відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Таким чином, при задоволенні позову зазначені чотири елементи повинні бути дослідженні та доведенні у відповідності з вимогами статті 58 ЦПК України. Згідно зі ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Пунктом 8 ст. 7 Бюджетного Кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Відповідно п.п. 2 п. 41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 201 1 року № 845 (далі - Порядок), ст. 25 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень діяльності чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Згідно з пунктом 41 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Таким чином, обов'язок органу державної влади відшкодувати моральну шкоду незалежно від вини відповідно до п. З ч. 2 ст. 1167 ЦК України має бути встановленим спеціальним Законом. Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає такого виду відповідальності як відшкодування стягувачу моральної шкоди. Позивачем у своєму позові не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями Державної виконавчої служби та наслідками, зазначеними позивачем у позові, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed