Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 1975 року по 1991 рік. В період з 1991 по 2016 роки позивач та відповідач проживали разом у фактичних шлюбних відносинах. У вказаний період ними спільно було придбано у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ринкова вартість квартири складає 300 000 (триста тисяч) гривень. Квартира була набута у власність за спільні кошти подружжя та зареєстроване право власності в 2009 році на [PERSON]. У вказаній квартирі проживали разом до 2016 року, після чого відповідачка примусово вигнала позивача з квартири. Шлюбний договір між позивачем та відповідачкою не укладався. Також позивачем було зазначено, що у нього відсутні документи, які підтверджують обставини викладені в позові, тому докази будуть ним витребувані в ході розгляду справи судом. У своїх позовних вимогах позивач просив встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] в період з 1991 року по 2016 року, визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю та поділити спільне сумісне майно. Представник відповідача, адвокат [PERSON] направила до суду заперечення на позовну заяву, у яких просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що [PERSON], з 1991 року по 2016 рік однією сім'єю з [PERSON] не проживали та не вели спільного господарства. Шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано 13 червня 1991 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] 1-ЖД №001612, виданим Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси. З часу розлучення вони проживали окремо, не вели спільне господарство, не мали спільний бюджет, не мали жодних взаємних прав та обов'язків, не піклувались один про одного. Відповідачкою було подано звернення до Суворовського ВП у місті [PERSON], про встановлення факту проживання громадянина [PERSON] (позивача) за адресою: [ADDRESS]. Під час перевірки було опитано сусідів та за результатами чого надано Висновок в якому зазначено, що [PERSON] не проживав за даною адресою. Відповідно до Довідки № 1677 (виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію) від 30.11.2017 в квартирі прописана з 21.01.2009 та проживає, з часу її купівлі, лише [PERSON]. Всі комунальні платежі за користування квартирою сплачувалися відповідачкою одноособово. Квартира №119, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Добровольського, 150, належить відповідачці на праві особистої приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2008 року [PERSON] ВМА №180275, Витягом з Державного реєстру правочинів Серія МР № 480522 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №084006. До шлюбу відповідачці належала на праві приватної спільної часткової власності квартира котра складалася з двох кімнат, та знаходилася по вулиці Новосельського в м. Одеса. Шлюб між позивачем та відповідачем було зареєстровано 1982 року та припинено в 1991 році, в період спільного проживання в зазначеній вище квартирі котра до шлюбу належала відповідачці. Після розлучення [PERSON] лишилася проживати в квартирі по вулиці Новосельського до 1994 року, потім їй запропонували обміняти дану квартиру на дві однокімнатні, вона погодилася і в результаті придбала одну однокімнатну квартиру в мікрорайоні Таїрова м. Одеси, котру було оформлено на її сина, а іншу однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] на неї, без здійснення будь-яких доплат. В новій квартирі відповідачка проживала одна. Спірну квартиру №119, котра знаходиться за адресою: проспект Добровольського, 150, відповідачка отримала у результаті обміну належної їй на праві особистої приватної власності квартири № 193 в м. Одеса, по вулиці Миколаївська дорога, 307, доплативши невеликі кошти зібрані нею особисто. З зазначених вище обставин представник відповідачки просив відмовити повністю в задоволенні позову. Позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивач пояснив, що в 1991 року вони з дружиною розірвали шлюбні відносини, але фактично продовжували проживати разом. Також, позивач стверджує що він проживав з відповідачкою в квартирі за адресою: [ADDRESS] до 2016 року, з якої сам пішов, оскільки донька [PERSON] купила йому будинок під [PERSON] де він деякий час проживав. Але оскільки позивач не бажав проживати один в будинку, він його покинув і повернувся в м. Одесу. Наразі позивач не має постійного місця проживання, тому вважає, що [PERSON] повинна відшкодувати йому вартість належної їй квартири в розмірі не менш ніж 11 тисяч дол. США, щоб позивач мав змогу придбати собі житло. Крім того, у судовому засіданні 08.05.2018р. зазначив, що сам пішов від відповідачки та добровільно залишив спірну квартиру Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано 13 червня 1991 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [PERSON] 1-ЖД №001612. Відповідно до Висновку про встановлення факту проживання громадянина [PERSON] (позивача) за адресою: [ADDRESS], наданого Суворовським ВП у місті [PERSON], зазначено, що [PERSON], ніколи не проживав за даною адресою. Відповідно до Довідки № 1677 (виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію) від 30.11.2017, вказано, що в квартирі прописана з 21.01.2009р. та проживає лише відповідачка [PERSON] Судом в порядку ст.ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є колишнім роботодавцем сторін, в останній час - позивача. Йому не було відомо про розірвання сторонами шлюбу. Зі слів позивача знав про купівлю квартири, робили там ремонт. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є донькою позивача та відповідача. Сторони давно проживають окремо. Спільний побут не ведуть у фактичних сімейних відносинах не перебувають з часу розлучення. З позивачем останні кілька років не спілкується. Багато років вимушена матеріально утримувати батька, оскільки останній тривалий час немає матеріального забезпечення, ніде не працює. Де він проживає останні роки не знає. Спілкування припинила по причині зловживання позивачем спиртних напоїв та систематичних погроз з його боку. Після встановлення вказаних обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. Встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для врегулювання питання щодо спільного майна, набутого під час проживання без реєстрації шлюбу. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За нормами матеріального права для визнання майна спільною сумісною власністю фактичного подружжя необхідно довести факт проживання позивачки та відповідача однією сім'єю без шлюбу та факт придбання спірного майна в період проживання сторін однією сім'єю. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Позивач не надав суду підтвердження того, що сторони проживали разом однією сім'єю без шлюбу. Показання свідка [PERSON] на думку суду, є неконкретними, суперечливими та не підтверджують факт відносин, притаманних подружжю, між сторонами в період з 1991 року по 2016 року. Свідок [PERSON] у своїх показаннях зазначила про факт окремого проживання сторін після розірвання шлюбу, і зазначила, що спірна квартира була придбана відповідачем за власні кошти, і ремонт в квартирі відповідачці допомагала робити донька, а не позивач. Верховний Суд України, ухвалючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Вказані обставини судом не встановлено, а показання одного свідка не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Періодичне спілкування позивача з відповідачкою також не може бути свідченням факту проживання сторін однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сімї. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання позивача та відповідача як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов'язків, що є характерними ознаками сім'ї. Надавши оцінку заявленим вимогам в цій частині, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін, оцінивши показання свідків, а також діючи в межах заявлених позовних вимог, та того, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження факту спільного сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1991 року по 2016р., суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу не підлягає задоволенню. Розглянувши вимоги [PERSON] в частині поділу спільно нажитого майна суд зазначає наступне. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із положенням ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч.1ст.57 СК України). Сумісна власність - це різновид права спільної власності, що належить двом або більше особам одночасно на один і той самий об'єкт без визначення часток кожного з них. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивач не надав належних та достовірних доказів придбання спірного майна саме внаслідок їх спільної з відповідачем праці та проживання однією сімєю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 1991 року по 2016 р. Відповідач визнала факт наявності у неї та придбання після розірвання шлюбу майна, що є предметом спору, зокрема квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], і надала достатні докази для доведення факту придбання квартири нею одноособово без фінансової допомоги позивача. Факт придбання відповідачкою, спірної квартири, після розірвання шлюбу підтверджується також наданими нею копіями: Договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2008 року [PERSON] ВМА №180275, Витягом з Державного реєстру правочинів Серія МР № 480522 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №084006. Натомість позивачем указані обставини не спростовано, доказів придбання спірного майна за спільні кошти у зазначений ним період, джерела отримання цих коштів не надано. Посилання позивача на те, що він надав відповідачці частину грошових коштів для придбання квартири, та брав участь у ремонтних роботах жодними доказами у судовому засіданні не підтверджено. Враховуючи, що позивачем не доведено факт його спільного сумісного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не підтверджено, що джерелом набуття спірного майна є їх спільні сумісні кошти, тому в задоволені позову в частині поділу спільного майна слід також відмовити.

Outcome: dismissed