Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із зазначеною позовною заявою, де просив суд: визнати договір дарування квартири від 14 червня 2016 року недійсним. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко Ольга Олександрівна про визнання договору недійсним позивач посилається на наступне. 02.05.2013р. ним було сплачено забудовнику частину коштів в рахунок купівлі нерухомого майна - однокімнатної квартири [ADDRESS] згідно розписки. 17.01.2014 р. позивачем було виплачено всю суму за вказану квартиру, як вбачається з договору купівлі-продажу. 29.04.2014 р. зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] . Позивач зазначає, що під час ремонту квартири так і після його закінчення, який було зроблено ним власноручно та після її облаштування (також повністю за його особисті кошти), відповідач регулярно провокувала його на сварки та скандали, причиною яких було вимагання грошей та те, що вона «не відчуває впевненості у завтрашньому дні» та заспокоює її тільки укладення договору дарування. Відповідач почала наполягати та вимагати, щоб позивач подарував їй частину квартири та погрожувати тим, що відмова від вчинення правочину може спричинити негативні наслідки для нього, а саме - розлученням і зверненням до суду щодо поділу квартири у випадку розлучення. Позивав вказує, що з метою припинення принижень зі сторони відповідача та маючи надію на закінчення сварок, перебуваючи у тяжкому становищі у зв`язку зі станом здоров`я матері похилого віку (1932 р.н.) позивач погодився піти до нотаріуса та підписати договір. Підготовкою договору займалася відповідач, проєкту договору йому надано не було. Вперше договір він побачив у нотаріуса, екземпляр якого отримав вже після розлучення, звернувшись до нотаріуса, оскільки всі документи, включаючи договір купівлі-продажу квартири відповідач переховувала. Разом з тим, скандали та приниження не припинились, а навпаки носились, зокрема після підписання договору в позивача забрали ключі від квартири під спільним з матір`ю відповідача психологічним тиском, навіть заборонено було приходити в гості його матері. Посилається на те, що відповідач обманом, шляхом вчинення психічного тиску та своїми прямими умисними діями, спрямованими на введення в оману щодо істотної обставини правочину, з метою отримання певної вигоди для себе, спонукала до укладення договору, в той час як воля позивача виражалася не вільно, що полягало у навмисному та цілеспрямованому введенню його в оману щодо факту, який впливав на укладення правочину адже відповідач вплинула на його волевиявлення. Ознакою обману в даному випадку є умисел: відповідач знала про те, що якби в нас не було домовленості щодо умов повернення квартири, позивач не вчиняв би правочин, невигідний для нього. Позивач просить суд звернути увагу, на ту обставину, що обман, як підстава визнання договору недійсним, складався з двох складових: перша - мало місце його невідання щодо значущих елементів правочину; друга - наявність впливу на його волю. Позивач наголошує, що укладення договору поставило його у вкрай невигідне становище, оскільки він іншого житла окрім даної квартири не мав і не має на відміну від відповідача та її матері, якій видано від держави квартиру у 2016 році. На теперішній час він, витративши всі кошти на придбання даної квартири, її облаштування та ремонт, вимушений проживати у матері в відомчій квартирі одноповерхового будинку, який рішенням виконкому м. Вишневого від 09.06.1987 р. № 72 визнаний «ветхім» та таким, що не придатний для проживання. До того ж, позивач вважає, що договір дарування укладено не тільки на вкрай невигідних для нього умовах, а й під впливом тяжкої обставини, яка зумовлена його психологічним станом та фізичним станом його матерії (1932 р.н.). Оскільки, вона була хворою, напередодні укладення договору навіть втрачала свідомість на вулиці та на момент укладення договору потребувала догляду. Відповідач, скориставшись його станом, вмовила укласти спірний правочин на вкрай невигідних умовах - безоплатно позбавивши позивача цим єдиного наявного житла. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом за захистом його прав та законних інтересів, та просив суд визнати договір дарування квартири недійсним та вважає, що підписаний ним під впливом помилки та обману з боку дружини та під впливом тяжкої обставини та на вкарай невигідних умовах. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.06.2019 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д.Д. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2019 відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко Ольга Олександрівна про визнання договору недійсним. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2019 року у зазначеній цивільній справі вирішено питання про забезпечення позову. 23.09.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, де відповідач у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на їх безпідставність та поданих з порушенням строків позовної давності. Зазначає, що відповідно до п.5.1. договору дарування квартири, вказано, що строк позовної давності становить 1 рік, протягом якого сторони можуть внести зміни, доповнення або його розривання. Відповідно строк позовної давності скінчився 14.06.2017 року, а тому позивачем неправомірно подано позов. Так вони дійсно перебували у шлюбі з позивачем з 29.04.2014 по 27.07.2018 року, потім розлучились 27.07.2018 року. Однак, ці обставини жодним чином не впливають на бажання на той час чоловіка подарувати належну йому свою частину квартири дружині, з якою проживав та перебував у законному шлюбі. Будь-яких конфліктів та суперечок з даного приводу між нами під час прийнятого рішення подарувати частину своєї квартири не було. Також не було будь-яких тяжких обставин які б змушували його вчинити дії по даруванню своєї частки. У своєму відзиві відповідач звертає увагу суду, що 26.06.2018 року згідно акту передачі майна позивач отримав належні йому речі та жодним чином не мав ніяких претензій до обдарованого ним житла після розлучення. 04.10.2019 року позивачем на адресу суду надіслано відповідь на відзив, де спростовує доводи відповідача та просить позов задовольнити. 14.04.2020 року від третьої особи приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Ухвалою суду від 11.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко Ольга Олександрівна про визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 06.10.2020 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко Ольга Олександрівна про визнання договору недійсним вирішено питання про забезпечення доказів. 12.11.2020 року на адресу суду від третьої особи приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. надійшли письмові пояснення, в яких нотаріус зазначила, що на початку червня 2016 року до неї звернулись на консультацію щодо укладення договору дарування квартири [PERSON] та [PERSON] , які на той час перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , виданим 29 квітня 2014 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис за № 68. Квартира за [NUMBER], яка є предметом договору дарування, що розташована в будинку за [ADDRESS] була набута сторонами в період зареєстрованого шлюбу на ім`я [PERSON] , що підтверджувалось свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданим Бойко В.Г. , державним реєстратором реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції Київської області 05.05.2015 року, індексний № 37109152, право власності було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Бойко В.Г. , державним реєстратором реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції Київської області 22 квітня 2015 року за № 9563403, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 629936232224. На усній консультації сторін за місцем здійснення діяльності нотаріуса: [ADDRESS] , яка передувала нотаріальному оформленню, було озвучено, що чоловік [PERSON] має бажання щоб його дружина [PERSON] була одноосібною власницею вищевказаної квартири, і що [PERSON] має бажання подарувати на ім`я своєї дружини [PERSON] вищевказану квартиру. При підготовці до посвідчення договору дарування нотаріусом встановлено, що право власності на квартиру було набуто під час перебуванні зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність подружжя, це закріплено у ст. 60 Сімейного кодексу України «Підстави набуття права спільної сумісної в подружжя». Згідно п. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно виникає з дня його державної реєстрації, на вказану квартиру право власної зареєстровано (виникло) з 22 квітня 2015 року (шлюб укладений 29 квітня 2014року). В поданих письмових поясненнях нотаріусом зазначено, що під час попередньої консультації, так і під час посвідчення договору дарування на виконання ст. 44 Закону «Про нотаріат» нею було встановлено цілковиту дієздатність вищевказаних осіб, на підставі поданих для огляду документів (паспортів), а також результатів проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення майбутньої нотаріат дії (дарування) вказані особи повністю усвідомили значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень, а також було встановлено відповідності їх ж волевиявлення щодо вчинення цієї нотаріальної дії. 14 червня 2016 року перед підписанням сторонами та посвідченням договору дарування квартири, сторонам був наданий повний текст цього договору ознайомлення, який був ними прочитаний, зміст договору нотаріусом було роз`яснено сторонам в повному обсязі до підписання ними договору. Зауважень до тексту договору сторони не мали. Також нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної сторін до вчинення вказаного договору дарування, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов договору, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.11.2020 зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д.Д. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.11.2020 року прийнято до провадження судді Усатова Д.Д. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко Ольга Олександрівна про визнання договору недійсним та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.07.2021 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, де просив суд: визнати договір дарування квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] недійсним, застосувавши правові наслідки недійсності правочину до договору дарування квартири у вигляді скасування запису про право власності, зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Саєнко Ольгою Олександрівною за № 14954181 від 14.06.2016 року, визнавши право власності на квартиру за [PERSON] та зняти арешт з квартири, який був накладений згідно із заяви про забезпечення позову. Позивач [PERSON] та представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві та надані докази. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість, вимоги викладені у відзиві на позовну заяву підтримав. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 29 квітня 2014 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис за №68 (т. 2 а.с. 29). 27 липня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що складено актовий запис № 169, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюб видане Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області серія [NUMBER] ( т.1 а.с.17). 14.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1672. (т.2 а.с.24-25). Відповідно до п.1.6. договору дарування квартири від 14.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1672, позивач безоплатно передала у власність (дар), а відповідач прийняв в дар 1/2 частку квартири за [ADDRESS] . Пунктом 3.5. договору дарування квартири від 14.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1672 зазначено, що сторони як подружжя мають рівні права на володіння, користування і розпорядження Квартирою, набутою ними у шлюбі; - інших домовленостей, в тому числі щодо користування квартирою, між ними не встановлено; - виділ частки в натурі в установленому порядку не проводився; - договір про поділ зазначеної квартири не укладався; - шлюбний договір між нами не укладався; - у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються цього договору, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення; - з усіх умов цього договору, які є необхідними за діючим законодавством України для забезпечення його чинності, а також умов, які внесені до цього договору за згодою сторін, сторонами цього договору досягнуто домовленостей, які є остаточними та перегляду не підлягають; - проект договору сторонами був прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, зміст зазначених у п. 5.3. цього Договору статей чинного законодавства України їм зрозумілий, нез`ясованих питань у них немає; - вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі; - укладення цього договору відповідає їх інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; - умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості, а також свідчать, що зони разом і кожна сторона окремо в даний момент ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншим способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори; - українська мова сторонам договору зрозуміла. Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. При зверненні [PERSON] із позовними вимогами, позивач зазначає, що оспорюваний договір укладений під впливом обману (ст. 230 ЦК України), (ст. 231 ЦК України), укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), а тому підлягає визнанню недійсним. В свою чергу відповідач [PERSON] заперечує стосовно доводів позивача, посилаючись на ту обставину, що позивачем не доведено та не надано доказів, що ним вчинявся договір дарування під впливом тяжкої обставини. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд критично ставиться до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог в частині вчинення відповідачем обману відносно нього, оскільки за наявними матеріалами справи судом не встановлено наявності на час укладення оспорюваного Договору дарування квартири від 14.06.2016 року будь-яких, обставин навмисного введення позивача [PERSON] відповідачем [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману. Крім того, з огляду на недоведеність, судом відкидаються посилання позивача на вчинення відносно нього психологічного тиску та погроз з боку відповідача, з метою примусу для укладення Договору дарування квартири, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо цього, у тому числі докази щодо звернення позивача з цього приводу до органів поліції та прийняті ними за результатом розгляду рішення. Під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування невигідних умов. Письмові пояснення свідка з боку позивача [PERSON] , долучені до матеріалів справи в судовому засіданні 06.10.2020 року, носили загальний характер з яких суду неможливо встановити стан позивача під час укладання угоди, оскільки свідка під час підписання угоди не було поруч. Усі свідчення фактично зводились до того, чи вчиняв психологичний тиск відповідач на позивача, але суд також критично відноситься до наданих свідчень, оскільки свідок [PERSON] є двоюрідним братом позивача, а тому є заінтересованою особою, про відносини подружжя засвідчував з тих слів, що йому розповідав позивач. При цьому, судом враховуються положення п.п. 3.5. Договору, у якому сторони, чітко визначили про те, що: вони як подружжя мають рівні права на володіння, користування і розпорядження Квартирою, набутою ними у шлюбі; інших домовленостей, в тому числі щодо користування квартирою, між ними не встановлено; виділ частки в натурі в установленому порядку не проводився; договір про поділ зазначеної квартири не укладався; шлюбний договір між нами не укладався; у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються цього договору, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення; з усіх умов цього договору, які є необхідними за діючим законодавством України для забезпечення його чинності, а також умов, які внесені до цього договору за згодою сторін, сторонами цього договору досягнуто домовленостей, які є остаточними та перегляду не підлягають; проект договору сторонами був прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, зміст зазначених у п. 5.3. цього Договору статей чинного законодавства України їм зрозумілий, нез`ясованих питань у них немає; вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі; укладення цього договору відповідає їх інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості, а також свідчать, що зони разом і кожна сторона окремо в даний момент ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншим способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори. Судом також враховуються письмові пояснення приватного нотаріуса Саєнко О.О., де зокрема зазначено, що 14 червня 2016 року перед підписанням сторонами та посвідченням договору дарування квартири, сторонам був наданий повний текст цього договору ознайомлення, який був ними прочитаний, зміст договору нотаріусом було роз`яснено сторонам в повному обсязі до підписання ними договору. Зауважень до тексту договору сторони не мали. Також нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної сторін до вчинення вказаного договору дарування, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов договору, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Поведінка та стан [PERSON] в день проведення консультації, а також в день посвідчення договору дарування 14 червня 2016 року, не викликала ніяких сумнівів, підстави для відмови у вчинення нотаріальної дії, згідно ст. 49 Закону України "Про нотаріат" були відсутні. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст.ст. 230-233 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Позивачем [PERSON] не було доведено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого ним правочину, як і не було доведено, що наявність цих обставин не відповідає його волі перебувати у відносинах, породжених правочином, а також - не було доведено, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до позивача насильства або погрози в застосуванні тяжкої обставини, невигідних умов, оскільки, як зазначає позивач, підставою наявності тяжкої обставини є стан здоров`я та похилий вік його матері (1932 р.н.). Із матеріалів справи убачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім того, договір між сторонами був укладений в належній формі та ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. В пункті 41.1 спірного договору також міститься посилання на те, що право власності на нерухомість за цим договором виникає у обдаровуваної ( [PERSON] ) з моменту прийняття дарунка та державної реєстрації права власності на вквартиру відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності до що стосуються вимог про визнання договорів дарування недійсними, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 ЦК УРСР. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем цивільному законодавстві закріплено об`єктивні та суб`єктивні межі застосування позовної давності. Під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування насильства, невигідних умов. Із оспорюваного договору убачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що Договір дарування квартири від 14.06.2016 року був укладений шляхом обману, на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжкої обставини. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed