Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

05 червня 2019 року позивачка звернулася до сууд з позвом до [PERSON] про стягнення суми авансу, в якій просила стягнути з відповідачки на її корсить суму авансу в розмірі 27 000 грн та судові витрати. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 березня 2019 року, маючи намір в подальшому придбати житловий будинко по [ADDRESS] , уклала з [PERSON] договір про наміри № 27/03 , сторони домовилися укласти нотаріальний договір купівлі-продажу будинку не пізніше 27 квітня 2019 року. За п.5.1 цього договору визначено, що покупець ( позивачка )в момент підписання передала , а продавець ( відповідачка) прийняла завдаток , який входить до вартості будинку в розмірі 27 000 грн. Але після передачі авансу вона з`ясувала, що у відповідачки є неповнолітня дитина і разі незабезпечення її житлом правочин в подальшому може бути визнаний недійсним. Отримати дозвіл органу опіки та пікулвання на відчуження будинку або зареєструвати дитину в іншому житлі відповідачка відмовилася, тому договрі купівлі-продажу будинку не був укладений . Вона звернулася до [PERSON] з проханням повернути їй кошти в сумі 27 000 грн, оскільки вона їх продовжувала тримати без правових підстав, на що остання відмовилася. Оскільки фактично передані позивачкою кощти є авансом за своєю правовою природою , то вони підлгяають поверненню, оскільки договір купівлі-продажу укладений не був. Посилаючись на ст. 570,635,657, 1212 ЦК України просила про задволення позову. В березні 2020 року представником відповідача надано відзив на позов, в якому позовні вимоги [PERSON] не визнають в повному обсязі, вважають їх безпідставними та необґрунтованими . Так, відповідачка зі своєї сторони виконала всі дії щодо підготовки документів для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, а саме замовила та отримала звіт з незалежної оцінки майна від 25.04.2019 року, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянкувід 26.04.2019 року; 19.04.2019 року отримала від ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» довідку про відсутність заборгованості за споживання природного газу та від МКП «Миколаївводоканал» довідку про відсутність заборгованості за водоспоживання та водовідведення; 24.04.2019 року отримала від ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» довідку про звірку взаєморозрахунків та від АТ «Миколаївобленерго» довідку про розмір платежів за електропостачання у зазначеному житловому будинку. 24.04.2019 року відповідачка знялась з реєстраційного обліку за адресою житлового будинку і станом на 24.04.2019 року за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості про зареєстрованих осіб. Таким чином, станом на 26.04.2019 року у відповідача були в наявності всі необхідні документи для підписання договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна та для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Ще до підписання договору наміру купівлі-продажу житлового будинку та передачі коштів в сумі 27\~000,00 грн. позивач отримала консультацію від свого юриста директора юридичної фірми ЧП «Лекс-форт» Погребняка К.В., з проханням зареєструвати неповнолітню дитину відповідача за адресою житлового будинку позивачка не зверталася. А посилання позивача щодо можливого визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним з зазначених в позові підстав є припущенням та спростовується відповідною судовою практикою. Також позивач обрав невірну правову підставу позову -ст. 1212 ЦК України, але але ця стаття и регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Але, оскільки були наявні між сторонами зобов`язальні правовідносини, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, таке виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України, отже застосована позивачем безпідставно. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Відповідач у справі мала намір та не відмовляла позивачу в укладанні та підписані договору купівлі-продажу нерухомого майна, але позивач за власною ініціативою відмовилася від укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна та прийняття майна у власність. Також зазначила, що 30.04.2019 року відповідачем та іншою особою укладений договір завдатку, відповідно до якого вона передала в якості забезпечення виконання умов договору купівлі-продажу квартири, грошову суму в розмірі еквівалентному 500,00 доларів США. У зв`язку з відмовою позивача від придбання житлового будинку, належного на праві власності відповідачу, відповідач не виконала умови договору від 30.04.2019 року, як наслідок грошова сума в розмірі еквівалентному 500,00 доларів США залишилася у власника квартири. Протокольною ухвалою суду від 09.09.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємстов "Лекс-Форт" . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила про їх задоволення з підстав, викладених у позові. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Заперечувала проти розміру витрат на правову допомогу позвиачки та просила про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у сумі 12 000 грн. Вислухавши пояснення представників сторін, встановивши дійсні обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами суд прийшов до наступного. [PERSON] є власником цілого житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 14.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ММНО Сидоренко Л.М.за реєстр. № 368. 27 березня 2019 року між [PERSON] , з однієї сторони як покупцем , та [PERSON] як продавцем, з другої сторони був укладений договір наміру купівлі-продажу вищевказаного цілого житлового будинку [ADDRESS] за сумум в розмірі 36 000 доларів США, що еквівалентно 972 000 грну строк не пізніше 27.04.2019 року. В обов`язки продавця входило також надати нотаріусу необхдіний перелік документів . За п. 5.1 цього Договору покупатель на час підписання передав продавцеві завдаток ( ст. 570 ЦК України) , що входить до вартості нерухомості в розмірі 27 000 грн.Дана сума завдатку є забезпеченням принятих сторонами обов`язків і намірів. За пунктами 6.1,6.2 у випадку невиконання покупцем умов даного договору , наданий ним продавцеві завдаток ( ст. 571, 610,611 ЦК України) останнім не повертається. При невиконанні продавцем своїх обов`язків, продавець зобов`язується повернути покупцеві суму завдатку в подвійному розмірі. Договір розривається з поверненням завдатку без штрафних санкцій лише у випадку неможливості йго виконання через причини, які не залежать від волі сторін( форс-мажор). Договір посвідчений директором ЮФ ПП "Лекс-Форт" [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір В майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основі їй її договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. З наданих суду копії Договору №27/03 про намір укласти договір купівлі-продажу житлового будинку , вбачається, що суть грошової суми, яка передана позивачем на користь відповідача як гарантія подальшого укладення договору купівлі-продажу квартири та названа сторонами як «завдаток, що входить у вартість нерухомості», на переконання суду, є лише авансовим платежем, використання якого в рахунок наступних платежів по договорам відчуження (купівлі-продажу) житлового будинку , сторони прямо передбачили в п. 5.1.. вказаного договору про наміри. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12 та Постанові від 02.09.2015 року у справі №6-226цс14, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Враховуючи вимоги закону до форми договору купівлі-продажу нерухомості, який повинен бути нотаріально посвідчений, попередній договір в такому випадку також має бути нотаріально посвідченим. Тобто, за змістом вказаних постанов будь-яких підстав утримувати аванс у продавця не існує, якщо попередній договір або договір про наміри укласти договір не було укладено у нотаріальній формі. В даному випадку між сторонами було укладено договір про наміри лише у простій письмовій формі, що свідчить про не виникнення у сторін належним чином оформленого зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, а виникли лише наміри, які не були реалізовані. Оскільки договір купівлі-продажу вищевказаного будинку в установленому законом порядку між сторонами не укладено,а отже передана відповідачу сума у розмірі 27 000 грн є авансом.Дослідивши обставини справи та беручи до уваги наведені положення законодавства, суд вважає встановленим обов`язок відповідача повернути позивачу грошові кошти в сумі 27 000 грн, які визнано судом авансом. Суд також враховує правову позицію, викладену у Постанові від 31 січня 2020 року у справі № 161/17945/18, провадження № 14-599цс19, Великої Палати Верховного Суду. Так, у відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. У цій справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку, якщо між сторонами по справі відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо купівлі-продажу певного майна ( у даній справі між сторонами не був укладений відповідний договір купівлі продажу нерухомого майна у нотаріально посвідчені й формі), то кошти отримані в рахунок вартості предмету договору, який буде укладено в майбутньому, відповідач отримав від позивача без достатньої правової підстави. Також суд враховує, що у постанові від 4.12.2020 у справі №917/1739/17 ВП ВС зазначила, що «правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі… Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові ВП ВС від 25.06.2019 у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою позовних вимог, тобто обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення коштів, зазначено відмова відповідача повернути їй суму авансу, передану за договором про наміри № 27/03 від 27.03.2019 року. При цьому зі змісту позовної заяви вбачається, що вона містить як норми матеріального права, якими врегульовано спірне питання поняття завдатку та авансу, так і одночасно позивачем зазначено про правову підставу поверненя коштів- як безпідставне збереження майна без достатньої правової підстави. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Таким чином, неправильне зазначення позивачем правової природи заявлених до стягнення коштів не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин. Враховуєчи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог . Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір на користь позивача. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Належним чином підтверджено, що позивачка понесла витрати на отримання професійної правничої допомоги від адвоката Астаніної Л.Д. у сумі 4000 грн. Так, з наданого адвокаткою Астаніною Л.Д. опису послуг з професійної допомоги вбачається, що загалом вона витртаила 13 годин на виконання умов договру про надання послуг з правничої допомоги від 28.05.2019 року на загальну сум 4000 грн, а отже одна година роботи адвоката вартує 308 грн. Суд вважає обгрнутованими та підтвердженими наступну витрату часу адвоката - 2 години ( а не 4) надання консультаційних послуг [PERSON] , 3 години ( а не 5) на складання позовної заяви, виходячи з її обсягу та якості написання, 2 години ( а не 4) участі у судовому засіданні. Таким чином, з відповідачки підлягають стягненню на корсиьь позщивача 2153 грн 40 коп. витрат на правову допомогу.

Outcome: approved