Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

07.09.2016 року позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять суд: визнати, що частки [PERSON], який помер 12 березня 2008р., [PERSON], який помер 23 грудня 2015 року, [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (Леніна) в м. Ізмаїлі Одеської області є рівними та становлять по 1/3 частці кожному; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] (Леніна) в м. Ізмаїлі Одеської області; визнати за [PERSON] право власності на 5/12 частин квартири [ADDRESS] (Леніна) в м. Ізмаїлі Одеської області. В обґрунтування позву позивачі зазначають, що 12.03.2008 року помер [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема частина квартири №17 по пр. Миру в м. Ізмаїл, що належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло №1220 від 28.12.1998р. Заповіт [PERSON] не залишав. На час смерті [PERSON], його сину [PERSON] виповнилося повних два роки, тобто на час відкриття спадщини він був малолітньою особою. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли [PERSON], оскільки був малолітньою особою, [PERSON], оскільки проживав разом з ним. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частині спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON]. 23.12.2015 року помер [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема частина квартири №17 по пр. Миру в м. Ізмаїл, що належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло №1220 від 28.12.1998р. та 1/2 від частини квартири, що належала [PERSON], яку він прийняв, однак не встиг оформити. [PERSON] заповіту не залишав. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON], оскільки на час смерті спадкодавця проживав та був зареєстрований з ним за однією адресою. [PERSON] має право на спадкування за правом представлення як спадкоємець першої черги спадкування, так як його батько [PERSON] помер раніше ніж батько останнього [PERSON] та спадщину прийняв, оскільки на час відкриття спадщини являвся малолітньою особою. Приватним нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлих [PERSON] та [PERSON], у звязку з тим, що квартира [ADDRESS] (Леніна) в м. Ізмаїлі Одеської області належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та при видачі свідоцтв про право на спадщину неможливо визначити частку, яка спадкується. Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло №1220 від 28.12.1998р. квартира [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1583 від 11.10.2016 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житло №1220 від 28.12.1998 року. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 142880 від 13.03.2008 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] помер 12.03.2008 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема 1/3 частина квартири [ADDRESS] (Леніна) в м.Ізмаїлі Одеської області. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 02.09.2016 року. [PERSON] на час смерті батька був малолітньою особою, що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЖД №431184 від 26.05.2015 року, тому має право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст.1241 ЦК України, та спадщину прийняв на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України. Спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являється його батько [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІІ-ЖД №368031, який спадщину прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено прибудинковою книгою. Таким чином, частки у спадщині після смерті [PERSON] кожного із спадкоємців є рівними, тобто [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частині спадкового майна (1/3 частина квартири [ADDRESS] (Леніна) в м. Ізмаїлі Одеської області). Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 438951 від 24.12.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 23.12.2015 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема 1/3 частину квартири [ADDRESS] (Леніна) в м.Ізмаїлі Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло №1220 від 28.12.1998р., та 1/6 частина зазначеної квартири, яку він успадкував після смерті сина [PERSON], але за життя не встиг її законно оформити. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 24.06.2016 року. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. [PERSON] має право на спадкування за правом представлення як спадкоємець першої черги спадкування, та оскільки на час смерті діда [PERSON] був малолітньою особою, тому спадщину прийняв на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України. [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЖД №275134 від 12.08.1971р., та спадщину прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено прибудинковою книгою. Таким чином, частки у спадщині після смерті [PERSON] кожного із спадкоємців є рівними, тобто [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частині спадкового майна [PERSON]. Письмовими відповідями приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] за №334/02-14 та №335/02-14 від 02.09.2016р. позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлих [PERSON] та [PERSON], у звязку з тим, що квартира [ADDRESS] (Леніна) в м. Ізмаїлі Одеської області належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та при видачі свідоцтв про право на спадщину неможливо визначити частку, яка спадкується. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ч.1, ч.2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.п. 3.1.-3.3. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, розрахунок часток у спільній власності на об'єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об'єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів. Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об'єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Так, в судовому засіданні було встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житло №1220 від 28.12.1998 року квартира [ADDRESS] належить на праві особистої власності (спільної чи часткової) [PERSON], [PERSON], [PERSON]. При цьому, ідеальна частка [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартири [ADDRESS] складає 1/3 частин кожного і кожному із співвласників належить по 1/3 частині. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина [PERSON] підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved