Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Позивач просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 06.04.1995 року між відповідачем [PERSON] та МХДСУ-7 (правильна назва підприємства - Краснопільське районне міжгосподарське шляхово-будівельне підприємство №7, далі МГШБД-7) недійсним, визнати вказану квартиру об'єктом права сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 1977 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від даного шлюбу вони мають двох дітей - доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] ([INFO] донька [PERSON] померла). На підставі рішення Краснопільської Ради народних депутатів №59 від 28.09.1985 року підприємство МГШБД-7, де на той час відповідач працював трактористом, розпочало будівництво шістнадцяти квартирного будинку і в 1988 році будівництво було закінчено та будинок введений в експлуатацію, акт державної прийомної комісії про прийом в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта був затверджений рішенням виконавчого комітету Краснопільської районної Ради народних депутатів Сумської області №233 від 23.11.1988 року. Оскільки на той час їх з відповідачем сім'я перебувала на квартирному обліку, то на спільному засіданні профкомітету і адміністрації МГШБД-7 22.11.1988 року було прийнято рішення про виділення відповідачу [PERSON] трикімнатної квартири [ADDRESS] на склад сім'ї з 4-х чоловік. Вважаючи квартиру спільною сумісної власністю подружжя, вона з часу переїзду в квартиру в грудні 1988 року, своїми коштами та силами здійснила в квартирі ремонт, чим значно покращила нерухоме майно, але шлюб з відповідачем виявився невдалим з причин зловживання останнім спиртними напоями, тому 13.05.1997 року його було розірвано. Після розірвання шлюбу між нею та відповідачем була домовленість, що квартира згодом перейде у власність їхніх дітей. З 14.05.1997 року вона перебуває у шлюбі з [PERSON] та проживає в м. Суми. У липні 2014 року їй стало відомо, що в 1995 році при ліквідації підприємства МГШБД-7 квартира [ADDRESS] була подарована підприємством відповідачу, оскільки на той час він продовжував працювати на вказаному підприємстві. Вона вважає даний договір недійсним, оскільки він порушує її права, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач у судовому засіданні з позовом не погодився, вважає, що підстави для визнання вказаного договору дарування недійсним відсутні. МГШБД-7, як власник квартири мало законне право подарувати вказану квартиру лише йому, як працівнику даного підприємства. Значного поліпшення квартири, яке б потягли суттєве збільшення її вартості, крім поточного ремонту та звичайного догляду за житлом, позивачка не здійснювала, тому її доводи щодо значного поліпшення та забезпечення привабливості квартири є надуманими. Після розірвання шлюбу в травні 1997 року позивачка залишила квартиру та разом з дітьми виїхала в м. Суми, де обрала нове місце проживання та уклала новий шлюб. Квартирою більше не цікавилася і не брала участі в її утриманні. Просив суд застосувати до даного спору позовну давність, оскільки про договір дарування позивачка знала і не заперечувала проти його укладання. В судовому засіданні встановлено, що дійсно, відповідач [PERSON] працював в Краснопільському МГШБД-7 з 30.03.1981 року трактористом, що підтверджується ксерокопією трудової книжки належної відповідачу (а.с.130). Працюючи в даному підприємстві відповідач перебував на квартирному обліку, так як в цей час підприємство, де працював відповідач зводило господарським способом для своїх працівників житло за адресою [ADDRESS] 23 листопада 1988 року рішенням виконкому Краснопільської районної ради за №233 було прийнято в експлуатацію будинок [ADDRESS] - 16 квартир (а.с.13). 23.12.1988 року рішенням виконкому Краснопільської селищної ради за №179 було затверджено виписку з протоколу №23 від 22.11.1988 року засідання профспілкого комітету адміністрації МГШБД-7 про виділення квартир по [ADDRESS], зокрема [PERSON] - 3-х кімнатну квартиру №8 житловою площею 40,17 м-2, як першочергову на сім'ю з 4-х осіб (а.с.14) з видачею ордерів (на день розгляду справи в суді копію ордеру не надано). Але в силу неможливості передачі даного житла на баланс органів місцевої влади, виникло питання про викуп житла працюючими працівниками підприємства, які отримали житло у вказаному будинку. Згідно протоколу загальних зборів трудового колективу Краснопільського МГШБД-7 від 14.02.1995 року було вирішено продати частину квартир за певну суму, а працівникам, які пропрацювали на підприємстві більше 10 років квартиру подарувати, в тому числі і відповідачу [PERSON] (а.с.152). На підставі рішення загальних зборів трудового колективу Краснопільського МГШБД-7 було вчинено договір дарування 06.04.1995 року, згідно якого Краснопільське підприємство МГШБД-7 як власник будинку за адресою [ADDRESS], обдаровує свого працівника квартирою №8 у вказаному будинку. Договір вчинений у Краснопільській державній нотаріальній конторі і з цього часу відповідач став власником житла і почав проживати у квартирі з членами сім'ї - дружиною та двома доньками (а.с.153-154).. Але в силу склавшихся сімейних обставин, шлюб між сторонами 13.05.1997 року було розірвано (а.с.36). Після розірвання шлюбу сторони мешкають окремо, а позивачка створила нову сім'ю з громадянином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб на а/с 19. Після розірвання шлюбу позивачка не ставила питання про нечинність договору дарування від 06.04.1995 року. Але після смерті доньки сторін [PERSON] [INFO] (а.с.20), виникло питання про квартиру, у якій мешкали сторони, що і стало предметом спору в суді. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 10.02.2015 року, 04.01.2005 року діяльність Краснопільського районного міжгосподарського шляхо-будівельного підприємства припинено (а.с.99-101). При розгляді справи в суді свідок [PERSON] суду підтвердила, що вона проживає в [ADDRESS] і є сусідкою сторін по справі. Спочатку сторони проживали разом, а потім позивачка вирішила створити іншу сім'ю, тому шлюб сторони розірвали. Після розлучення позивачка виїхала на проживання до м. Суми разом з двома доньками, а відповідач деякий час, проживав у спірній квартирі, а згодом переїхав проживати до іншої жінки, де і проживає на даний час. Квартиру відповідач здавав у найм різним громадянам. Позивачка за весь час після розлучення до місця попереднього мешкання по [ADDRESS] не приїжджала. Хто платив комунальні та інші платежі їй не відомо. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду також підтвердили, що відповідачу, як хорошому працівнику, підприємство подарувало вищевказану квартиру, так як він пропрацював на підприємстві 10 років, також був у зоні ЧАЕС після аварії. Що квартира подарована відповідачу позивачка відповідно знала, так як про це знали всі мешканці будинку №52, які працювали з відповідачем та проживали в цьому будинку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживав в одному будинку з сторонами по справі з 1988 року. Квартиру отримав відповідач по місцю роботи на 4-х членів сім'ї. Позивачка виїхала з квартири десь приблизно у 1996-1997 роках. Відповідач проживав після розлучення з позивачкою сам близько року. Ремонт квартири після її отримання сторони робили за власні кошти, також позивачка мала додатковий заробіток, так як займалася наклеюванням шпалер у жителів селища. До розлучення сторони вели спільне господарство. Чи допомагав коштами відповідач позивачці на утримання дітей йому не відомо. Яким чином було передано квартиру у власність відповідачу йому не відомо, але більшість жителів будинку використали на придбання квартир приватизаційні чеки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала в організації МГШБД-7 з 1969 року по 1992 року. Відповідач пропрацював на підприємстві більше 10 років. Працівникам підприємства давали кредити, які потім відшкодовувалися з заробітної плати працюючого. Такі кредити отримував і [PERSON], але куди використовувалися кошти їй не відомо, інколи заробітну плату за відповідача отримувала позивачка. Спочатку сторони по справі отримали від підприємства у користування 2-х кімнатну квартиру , а коли побудували 16 квартирний будинок, то відповідач отримав трикімнатну квартиру за хорошу роботу та участь у ліквідації аварії на ЧАЕС. Відповідач також часто працював і у вихідні дні на розвантажуванні вагонів з різними вантажами, яких інколи було по 40-50 на розвантажуванні. Квартиру підприємство подарувало відповідачу, так як це була воля трудового колективу підприємства за хорошу роботу та участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Свідок [PERSON] суду пояснила, що про те, що квартира подарована відповідачу позивачка знала. Знає вона це тому, що коли давали квартири, то їм з чоловіком повинна бути надана трикімнатна квартира, так як вони мали різностатевих дітей, а сторони по справі мали двох дівчат, тому виник спір з приводу цього, але, так як відповідач, працював в зоні ЧАЕС, то квартиру він отримав трикімнатну. Свідок [PERSON] пояснив суду, що майже 10 років він користувався квартирою відповідача по домовленості та сплачував комунальні платежі. За цей час, за кошти відповідача було зроблено ремонт водогону та деякі інші види ремонту. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач знала, що квартира подарована відповідачу. По місцю знаходження квартири позивачка не проживала майже 20 років. Свідок [PERSON] суду пояснила, зо вона співмешкає з відповідачем. В квартирі відповідача вона проживала разом з останнім близько року, а потім перейшли проживати за місцем її проживання. Відповідач аліментів на дітей не платив, діти життям відповідача не цікавилися. Що квартира подарована відповідачу позивачка знала, так як і всі жителі будинку де знаходиться квартира. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сторони не проживають у спірній квартирі більше 16 років. Комунальні платежі за квартиру сплачував відповідач. Позивачка виконувала свій материнський обов'язок, так як діти проживали з нею. Після припинення сумісного проживання позивачка забрала особисті речі сім'ї і виїхала на нове місце проживання, залишивши деяку частину речей відповідачу. Що квартира подарована відповідачу позивачка знала напевно, так як про це знав увесь будинок. Коли позивачка виїжджала з Краснопілля, то претензій на квартиру не заявляла. Ремонт квартири сторони робили за спільні кошти, але ремонтні роботи в основному здійснювала позивачка. З моменту, коли сторони припинили спільне проживання, ремонт у квартирі майже не робився. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою сторін і про те, що квартира подарована батькові особисто, а не сім'ї вона дізналася зі слів матері в 2012 році вже після смерті молодшої сестри [PERSON]. Їй також відомо, що раніше сестра їздила до батька і пропонувала йому щоб він продав квартиру і виділив їй її долю, щоб вона мала змогу купити собі квартиру. Про цю розмову їй відомо зі слів [PERSON]. Коли батьки розлучилися, то була така розмова, що квартира буде їй та сестрі, але зараз у неї виникають сумніви, що батько додержить свого слова і залишить квартиру рідним дітям. Батько аліментів на її утримання та утримання сестри не сплачував, а лише допомагав декілька разів продуктами харчування. Вони з сестрою також з батьком майже не спілкувалися, бо матері було це неприємно. У спірній квартирі вона була зареєстрована до 2003 року, а потім виписалася у зв'язку з заміжжям. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він допомагав позивачці грузити та перевозити речі з смт. Краснопілля в місто Суми. Відповідач при погрузці речей присутнім не був. По дорозі розмови про квартиру не було, [PERSON] їхала мовчки. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював на Краснопільському підприємстві МГШБД-7 економістом коли вирішувалось питання про відчуження квартир у будинку [ADDRESS]. За спільним рішенням зборів трудового колективу МГШБД-7 в 1995 році було вирішено подарувати квартиру №8 відповідачу, який пропрацював у підприємстві понад 10 років. Йому було доручено від імені організації оформити такий договір за дорученням в нотаріальній конторі, що і було ним зроблено у 1995 році. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов позивачки задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Згідно вимог ст. 44 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963 року (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), угоди між державними, кооперативними та іншими громадськими організаціями між собою та громадянами, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього кодексу, та окремих видів угод, якщо інше не передбачено законом укладаються в письмовій формі. Згідно ст. 45 ЦК УРСР в редакції 1963 року недотримання форми угоди, які вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди, лише у разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР 1963 року, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР 1963 року, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу. У виниклому спорі по вищевказаному договору дарування квартири [ADDRESS] між сторонами по справі, власник квартири - Краснопільське районне міжгосподарське шляхово-будівельне підприємство №7 при укладанні договору дарування правомірно дотримався вимог законодавства і подарував квартиру належну йому на праві власності своєму працівнику - відповідачу [PERSON] Дарування квартири відбулося з дотриманням вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір дарування посвідчений державним нотаріусом Краснопільського району Сумської області на підставі волевиявлення власника, про що свідчать протоколи зборів трудового колективу від 14.02.1995 року та договір дарування від 06.04.1995 року (а.с.152, 153-154). Не може погодитися суд з поясненнями позивачки, що вчинення договору дарування на ім'я відповідача порушує права її дітей та її права особисто, так як право розпоряджатися майном належить власнику - організації або громадянину. Перебування на квартирному обліку в Краснопільській селищній раді сім'ї [PERSON] з 3 осіб, на момент отримання квартири (а.с.82), не зобов'язувало власника майна (квартири) обдаровувати всих членів сім'ї відповідача. До того ж сам будинок і квартира, яка була подарована відповідачу не належала селищній раді, а остання лише вела облік громадян, які потребували житла і Краснопільське МГШБД-7 надавало квартири своїм працівникам, що працювали в підприємстві. Тому,

Outcome: dismissed