Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Дніпропетровської області про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, відповідно до якої просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав у відношенні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та видати судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року відкрито спрощене позовне провадження та справу призначено до судового розгляду. 29 січня 2018 року заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі та позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав у відношенні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 28 грудня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . 08 червня 2018 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за наслідками заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 29 січня 2018 року, заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року скасовано і призначено справу до підготовчого засідання в загальному позовному провадженні. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14 червня 2018 року, головуючими суддею у справі визначено суддю Новік Л.М. 24 жовтня 2018 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Дніпропетровської області про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав передано за підсудністю на розгляд Індустріальному районному суду м.Дніпропетровська. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2018 року, головуючим у цивільній справі визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 05 листопада 2018 року, цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 06 грудня 2018 року в судовому засіданні відповідачем [PERSON] долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, зокрема зазначив, що він був позбавлений можливості спілкуватись із сином та займатись його вихованням, оскільки саме позивач перешкоджала такому спілкуванню, що підтверджено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30 квітня 2014 року, яким підтверджено та встановлено що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 07 липня 2012 року по 15 січня 2014 року , внаслідок чого вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин, дитина залишилась жити разом із матір`ю та позивач всіляко перешкоджала відповідачу у здійсненні його батьківських прав, що зумовило [PERSON] звернутись до суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та рішенням суддів трьох інстанцій у справі № 199/12326/13-ц було зобов`язано не чинити перешкоди [PERSON] в участі останнього у вихованні та спілкуванні з сином. Рішенням суду [PERSON] визначено дні побачень та спільного відпочинку з сином. Однак, позивач рішення судів у справі № 199/12326/13-ц не виконувала та продовжила перешкоджати відповідачу у спілкуванні дитиною, про що свідчить ігнорування викликів до управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної ради у м. Дніпрі та акти державного виконавця, складені в 2014 році. Також відповідач у відзиві звернув увагу на те, що позивач неодноразово змінювала місце проживання, чим унеможливлювала його спілкування та участь у вихованні сина. В свою чергу, враховуючи вік та вразливість дитини, відповідач не переслідував та не намагався примусово виконати рішення судів про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина та задля уникнення конфліктів та нанесення будь якої шкоди психічному та фізичному здоров`ю сина, [PERSON] намагався вести діалог з позивачем стосовно участі у спілкуванні та вихованні сина, однак, [PERSON] продовжувала перешкоджати відповідачу реалізувати свої права батька та налаштовує сина проти батька. Відповідач вважає, що саме умисне перешкоджання здійснення батьківських прав відповідачу грубо порушило його права, що призвело до того, що дитина зовсім не знає батька та таким чином в його діях відсутнє умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків, а тому, відсутні і підстави для позбавлення батьківських прав. 06 грудня 2018 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги, на стороні позивача Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. 26 лютого 2019 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, відповідно до якої просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. 13 березня 2019 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, відповідно до якої просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання сина у розмірі ј частини всіх видів його заробітку, щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму громадян для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 24 квітня 2019 року в судовому засіданні представником відповідача долучено до матеріалів справи відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого частково визнав позовну заяву, а саме вимоги щодо стягнення з нього аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку на утримання дитини, оскільки в даний час він перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого має малолітню дитину, яка також перебуває на його утриманні. Вимоги ж в частині позбавлення батьківських прав відповідач [PERSON] вважає необґрунтованими, оскільки вони загалом ґрунтуються на тій підставі що відповідач тривалий час не спілкується із сином, в той час як докази, які б підтвердили його свідоме небажання спілкуватись із дитиною - відсутні, адже саме позивач чинить перешкоди у спілкуванні з їх спільним сином. Крім того, в тому ж судовому засіданні 24 квітня 2019 року представником позивача - адвокатом Шевчук О.М. подано заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, відповідно до якої просила залишити без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання дитини. 24 квітня 2019 року ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська заяву представника позивача про залишення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини без розгляду задоволено та позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, в частині позовних вимог про стягнення аліментів - залишено без розгляду та таким чином предметом розгляду справи залишились позовні вимоги про позбавлення батьківських прав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вимоги уточненої позовної заяви підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, позбавивши відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач не цікавиться дитиною, не турбується про його фізичний та духовний стан. Посилалась на висновок органу опіки про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, складений в.о.голови Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області. Представник позивача - адвокат Шевчук О.М. в судовому засіданні просила задовольнити уточнені позовні вимоги [PERSON] , посилаючись на доводи, що в ній наведені. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] , посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, оскільки саме через перешкоди позивача, він не мав можливості спілкуватись із сином. Звернув увагу суду на існування рішення суду, яким зобов`язано [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні та вихованні сина та йому визначено дні побачень із сином, проте вказане рішення суду позивач ігнорує, систематично його не виконує та продовжує чинити перешкоди у спілкуванні із дитиною, про що свідчать відповідні акти державного виконавця. До теперішнього часу він не втратив інтерес до сина та має намір із ним спілкуватись та займатись його вихованням. Представник відповідача - адвокат Грищенко І.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви та просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на доводи, наведені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради в судовому засіданні просила ухвалити рішення на розсуд суду. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дніпровської районної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, натомість на адресу суду направлено лист в.о. начальника служби у справах дітей райдержадміністрації Кошевої І.В., відповідно до якого просила здійснювати розгляд справи у відсутність представника органу опіки та піклування та при розгляді справи покладаються на розсуд суду. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які повідомили, що позивач чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні зі спільною дитиною, та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які висловили протилежну позицію з приводу того, що позивач жодним чином не перешкоджає відповідачу у спілкуванні із сином, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з наступних підстав. Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вирішуючи даний позов, суд, згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 р., приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в офіційному шлюбі, який був зареєстрований 07 липня 2012 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис № 565 та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2014 року вказаний шлюб було розірвано (т.1, а.с.11). Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20 листопада 2012 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1, а.с.10). Відповідно до висновку від 24 січня 2018 року, вих№ 1-39-188/0/290-18, Дніпровської районної державної адміністрації за рекомендацією комісії з питань захисту прав дітей «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] », визнано за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки батько дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується із сином, свідомо нехтує своїми обов`язками з виховання та матеріального забезпечення своєї дитини (т.1, а.с.21-22). Згідно довідки ФОП [PERSON] № б/н від 30 листопада 2017 року, дитина [PERSON] , [INFO] з серпня 2017 року по теперішній час відвідує розвиваючі заняття та [PERSON] приймає активну участь у житті сина та протягом усього періоду відвідування дитиною цих занять батько дитини [PERSON] жодного разу з дитиною не приходив, успіхами та досягненнями сина не цікавився (т.1, а.с.13). У відповідності до довідки Медичного центру «Клініка сімейної медицини» від 01 грудня 2017 року, [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку лікаря в клініці з дня народження по теперішній час та протягом усього періоду відвідування медичного закладу, батько дитини [PERSON] , жодного разу медичний центр не відвідував та здоров`ям дитини не цікавився (т.1, а.с.14). В той же час, відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 30 квітня 2014 року, якою залишено без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року, встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року частково задоволено позовну заяву [PERSON] та зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у вихованні та спілкуванні із сином [PERSON] та визначено [PERSON] дні побачень із сином та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2014 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року скасовано в частині визначення способу участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] із сином (т.1, а.с.46-47). Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до актів державного виконавця від 19 квітня 2014 року, 03 травня 2014 року, 08 травня 2014 року, виходом державного виконавця та стягувача за адресою проживання боржника, двері ніхто не відчинив та побачення [PERSON] із сином не вдалось (т.1, а.с.48-50). Крім того, згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 23 листопада 2018 року до ЄРДР внесено відомості за заявою [PERSON] за фактом підроблення документів під час складання висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно дитини із правовою кваліфікацією за ч.1 ст.366 КК України (т.1, а.с.147). Таким чином, є встановленим факт перешкоджання відповідачу з боку позивача у спілкуванні зі спільною дитиною. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивач, ставлячи питання про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] , зазначає, що відповідач не знає уподобань дитини, не бере участі у її вихованні, не спілкується з нею, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться її станом здоров`я. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач по справі дійсно не приймає участі у вихованні сина та його утриманні, та останній раз бачив дитину в тримісячному віці, оскільки своїми діями позивач позбавила його такої можливості. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є другом відповідача та особисто із позивачем не знайомий, в тім від [PERSON] йому стало відомо, що його колишня дружина чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином та відповідач неодноразово здійснював спроби налагодити стосунки із дитиною, однак через погані стосунки із позивачем йому це не вдалось. Свідок [PERSON] в судовому засіданні доповіла, що вона є сестрою позивача та їй відомо про непрості стосунки між позивачем та відповідачем. Так, їх шлюбні відносини припинені з 2011 року та відповідач повернувся жити до своїх батьків. Повідомила, що вона безпосередньо була свідком того, як відповідачу чинились перешкоди у спілкуванні із сином з боку її сестри, тобто позивача у справі. Свідок [PERSON] повідомила, що вона має дружні відносини з позивачем та відповідача знає з 2012 року, оскільки раніше вони товаришували сім`ями. Зазначила, що позивач ніколи не змінювала місце свого проживання. Повідомила, що сім`я позивача та відповідача розпалась коли їх спільній дитині ще не було 1 (одного) року та в даний час вони мають погані стосунки, однак звернула увагу на те, що вона ніколи не була свідком того, щоб дитину налаштовували проти батька. Свідок [PERSON] зауважила, що вона є колегою позивача по роботі та хресною матір`ю дитини [PERSON] . Зазначила, що з відповідачем вона знайома з 2011 року та з 2012 року вона його не бачила. Свідком того, щоб дитину налаштовували проти батька, вона жодного разу не була. Свідок [PERSON] суду доповів, що він є другом відповідача та йому відомо, що [PERSON] в силу неприязних стосунків, не надає йому можливості спілкуватись із сином. Свідок [PERSON] суду доповів, що він є спеціалістом органу опіки та піклування та у 2013 році до нього звернувся відповідач із проханням допомогти у налагодженні питання з приводу спілкування із дитиною. Так, позивачу на підставі рішення було встановлено дні побачень із дитиною, однак згодом [PERSON] дізнався, що незважаючи на рішення суду, відповідачу чиняться перешкоди у спілкуванні із дитиною. Разом з тим, при вирішенні спору по суті суд враховує ті обставини, що відповідач по справі проживає окремо від сім`ї позивача, проживає в іншій місцевості, що у свою чергу може впливати на можливість відповідача належним чином брати участь у вихованні дитини, спілкуванні з нею. Також, при вирішенні спору по суті суд враховує ті обставини, що між позивачем та відповідачем склались неприязні відносини. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні із дитино, у зв`язку з чим він звертався до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні із сином [PERSON] , яким йому визначено дні побачень із сином. Дані обставини справи підтвердив у судовому засіданні і свідок [PERSON] . Відповідно ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тобто, жоден висновок для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами. Згідно ч.1,ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, суд критично ставиться до висновку Дніпровської районної державної адміністрації за рекомендацією комісії з питань захисту прав дітей від 24 січня 2018 року, вих. № 1-39-188/0/290-18 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] », оскільки згідно листа виконавчого комітету Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про надання інформації № 685 від 26 липня 2018 року (т.1, а.с. 75) згідно довідки ЖКП «Комунальник» від 26 липня 2018 року за вих. № 796 встановлено, що громадяни [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] не зареєстровані та не проживають. Даний висновок складено в коротко стислі строки в місячний термін. Крім того, у відповідності до листа служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 20 серпня 2018 року № 860/10-24/11.5-161, надати належним чином завірені копії інших матеріалів та документів, що стали підставою для висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , не представляється можливим у зв`язку з відсутністю необхідних матеріалів та документів в номенклатурних справах та в червні 2018 року в Службі у справах дітей відбулась повна заміна кадрового складу (т.1, а.с.91). В судовому засіданні встановлено, що органом опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, робота з відповідачем [PERSON] не проводилась та орган опіки та піклування Дніпровської районної ради Дніпропетровської області не надсилав документів з приводу вирішення питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав та останній не викликався на засідання комісії на якому ставилось питання про позбавлення батьківських прав відносно дитини [PERSON] . Таким чином, при вирішенні спору по суті суд не приймає до уваги вказаний вище висновок, оскільки зі змісту зазначеного висновку не вбачається, виходячи із яких саме обставин орган опіки та піклування дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого нехтуючи ними. Надаючи зазначений висновок, орган опіки та піклування не зазначив обставини, при яких було встановлено вину поведінку відповідача щодо його участі у вихованні дитини та не враховано бажання відповідача налагодити відносини із сином. При цьому органом опіки та піклування не було враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу ст. 9 Конституції України Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 р. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Європейський Суд постійно повторює у своїх рішеннях, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., справу "Ньяоре проти Франції". N 40031/98, п. 59, ЕСНК 2000-ІХ) . Постановою Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Як вбачається, для кваліфікації діяння в якості ухилення від виконання батьківських обов`язків, наявним має бути вольовий аспект діяння у особи, яка не виконує батьківські обов`язки, що зокрема може виражатись у стійкому небажанні виконувати свої обов`язки, умисному невиконання обов`язків, невиконанні, як усвідомленій дії (бездіяльності) щодо здійснення своїх батьківських обов`язків. Узагальнення від 11.12.2008 року Верховного Суду України «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» визначило: «Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.». Також, в Узагальнення судової практики, проблемні питання застосування норм сімейного права та процесуального законодавства при розгляді спорів, що випливають із правовідносин батьків і дітей (позбавлення батьківських прав) висловлено наступну правову позицію : «Узагальнення судової практики також показало, що суди нерідко відмовляли в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав. При цьому судами приймаючи до уваги різні обставини, наявність яких виключає можливість позбавлення батьківських прав. Так, суди враховували, що на час розгляду справи відповідач хворів, мав істотні обставини невиконання обов`язків або, навпаки, встав на шлях виправлення, виказав бажання приймати участь в вихованні дитини». За роз`ясненнями, викладеними у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № З «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. ВССУ зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки, у матеріалах даної справи відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків. Також відсутні будь-які докази щодо бесід, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача та усунення такого від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивач не довів та не надав суду доказів, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків. Натомість встановлено, що позивач чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною. Враховуючи викладені обставини, а також враховуючи, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним та є крайнім заходом впливу, а також враховуючи, що відповідач має бажання приймати участь у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, яке набрало законної сили, суд вважає позовні вимоги позивача про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] такими, що не підлягають до задоволення, у зв`язку з чим суд відмовляє позивачу у даних позовних вимогах. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати у разі відмови у позову - покладаються на позивача.

Outcome: dismissed