Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»),третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якомупросиввизнати [PERSON] , [INFO] , та її неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з лютого 2017 року [PERSON] (колишня дружина Позивача) не проживає у вищевказаній квартирі, вона забрала свої особисті речі і переїхала проживати до іншого чоловіка. Комунальні послуги (які обраховуються в залежності від кількості зареєстрованих осіб) сплачуються Позивачем особисто. Крім того, після народження дитини в іншому шлюбі [PERSON] , [INFO] , його місце проживання було зареєстровано у квартирі [ADDRESS] , однак, як зазначено в позовній заяві, він разом зі своїми батьками проживає за іншою адресою. У батька [PERSON] у власності є житловий будинок, а тому задоволення позовних вимог в частині визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не порушуватиме, на думку Позивача, його прав. Представник Позивачав судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просилаїх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачем - [PERSON] (яка одночасно є законним представником [PERSON] ) - подано до судувідзив на позов, в якому вона проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову,Відповідач у відзиві покликається на відсутність у неї будь-якого іншого житла, а також відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки в її сторони чиняться постійні перешкоди з боку Позивача, спрямовані на унеможливлення її проживання в даній квартирі. Відповідач та її представникв судовому засіданні проти позовних вимог заперечили та просили відмовити в їх задоволенні з підстав необґрунтованості та безпідставності. Крім того, Відповідач зазначила про те, що вона періодично з`являється у квартирі, здійснює там прибирання, готує їжу та пере речі, оскільки там проживає її старший син від шлюбу з Позивачем. Крім того, надала суду квитанції про оплату за житлово-комунальні послуги по вищевказаній квартирі за поточні періоди. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, посилаючись на те, що їх задоволення порушуватиме права малолітньої та неповнолітньої дітей. Будинок, який є у власності батька дитини [PERSON] у селі КняжолукаДолинського району Івано-Франківської області, як зазначила представник органу опіки та піклування, є непридатним для проживання, а тому дитина не може бути там зареєстрованою; інша нерухомість у батьків [PERSON] відсутня. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (сусідка, квартира навпроти) повідомила Суду, що більше 2-х років [PERSON] не проживає у квартирі; останній раз свідок її бачила за вказаною адресою півтори роки тому. Відповідач, за словами свідка, має ключі від квартири, одного разу приходила туди з малою дитиною і сином [PERSON] . Свідок [PERSON] (син сторін) пояснив Суду про те, що його матір [PERSON] за вказаною адресою у квартирі постійно не проживає, але періодично там з`являється (один раз на тиждень, іноді через тиждень). У квартирі знаходяться її особисті речі. За вказаною адресою вона також бувала з малолітнім сином [PERSON] . Між батьками періодично траплялися конфлікти, були випадки фізичного насильства, у зв`язку з чим залучалися правоохоронні органи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.1995 року, який було розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року, яке набрало законної сили 20.04.2015 року. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу та після його розірвання сторони з дітьми проживали у квартирі [ADDRESS] , де і зареєстроване їх місце проживання. Вказану квартиру на підставі ордеру на житлове приміщення №003517 від 14 червня 1993 року (а.с.15) було видано [PERSON] на право зайняття житлового приміщення житловою площею 18,9 кв.м., що складається з 1 кімнат в квартирі за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] вселилася до даної квартири після реєстрації шлюбу з Відповідачем на правах члена сім`ї. Станом на час розгляду даної цивільної справи квартира [ADDRESS] , залишається в користуванні сторін та їх дітей, у встановленому законом порядку її не приватизовано. Згідно Довідки МІУК №02-02/00067/973 від 07 травня 2018 року (а.с.3) у квартирі [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано 15.09.2017 року за вказаною адресою після його народження на підставі заяви матері (за місцем її реєстрації). Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщенням або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до вимог статі 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За правилами статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводити в судовому порядку. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад 6 місяців без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення, Суд звертає увагу на наступне. Заперечуючи проти позову, Відповідач [PERSON] в судових засіданнях покликалася на те, що дійсно станом на даний час вона зі своїм чоловіком та двома неповнолітніми дітьми проживає на орендованій квартирі за іншою адресою, однак вона була змушена до такого, оскільки Позивач [PERSON] зробив її проживання у квартирі [ADDRESS] неможливим. Крім того, в ході розгляду справи Судом встановлено, що Відповідач [PERSON] систематично приходить до квартири [ADDRESS] , здійснює там прибирання, готує їжу для старшого повнолітнього сина [PERSON] , оплачує житлово-комунальні послуги, однак, як вона зазначила в судовому засіданні, робить це лиш в той час, коли Відповідача немає вдома, оскільки вона його боїться. Тобто, фактично між сторонами існують неприязні відносини, з приводу чого ними неодноразово залучалися правоохоронні органи. В судовому засіданні Позивач вказувала на те, що з боку Відповідача щодо неї неодноразово було застосовано фізичне насильство. Належних доказів на підтвердження факту відсутності Відповідача [PERSON] у спірній квартирі протягом 6 місяців Суду надано не було. При цьому, Відповідачем збережено стійкий зв`язок щодо даної квартири, оскільки за її ж заявою у 2017 році там було зареєстровано місце проживання її малолітньої дитини, вона вживає заходів щодо набуття права власності на частину даної квартири (у провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (судя Домбровська Г.В.) перебуває цивільна справа №344/4161/18 за позовом [PERSON] про, зокрема, визнання права власності на 1/2 квартири), використовує надані законом засоби щодо усунення перешкод у користуванні квартирою (вказана цивільна справа №344/4161/18). Пояснення свідка [PERSON] стосовно того, що останні півтори роки вона не бачила Відповідача за вказаною адресою не може вважатися безумовним доказом відсутності [PERSON] протягом цього часу у квартирі. Крім того, у Позивача та Відповідача від шлюбу є неповнолітній син [PERSON] , який згідно рішення про розірвання шлюбу залишений на проживання з матір`ю [PERSON] . Згідно Довідки МІУК №02-02/00067/973 від 07 травня 2018 року (а.с.3) [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , а тому має право на проживання в даній квартирі. Таким чином, задоволення позовної вимоги про визнання його матері такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням означало б порушення прав даної дитини. Відтак, в задоволенні позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування у спірній квартирі слід відмовити. В частині позовних вимог до малолітнього [PERSON] , [INFO] , слід вказати наступне. Згідно зі ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Ст. 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як встановлено судом та підтверджено поясненнями учасників процесу, станом на даний час у власності батька та матері [PERSON] відсутнє будь-яке житло, в якому вони могли б зареєструвати місце проживання дитини. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин від 11.09.2018 року (а.с.104) будинок по [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , знаходиться в аварійному стані, потребує капітального ремонту, непридатний для проживання. У зв`язку з цим, задоволення позовних свимог до [PERSON] , [INFO] , означало б порушення його прав як малолітньої дитини, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Зогляду на викладене суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 9, 64, 69, 71, 72ЖК УРСР, ст.ст.12, 77, 81 ЦПК України,

Outcome: dismissed