Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь УПФУ в Солом'янському районі м. Києва суму надміру виплачених коштів у розмірі 493,74 грн. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач перебуває на пенсійному обліку УПФУ в Солом'янському районі м. Києва та отримує пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 11.10.2012 року листом №1383 управлінням з координації та контролю за виплатою пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві було виявлено факт переплати та було прийнято рішення звернутися до управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва для вирішення питання про відшкодування переплати пенсії з пенсіонера - [PERSON]. Позивач зазначає, що переплата виникла за період з 01.05.2015 року по 30.10.2012 року в сумі 493,74 грн, у зв'язку з рахунковою помилкою, яка була здійснена при перерахунок пенсії з 01.05.2012 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 року № 327. Відповідачку було повідомлено про наявність факту переплати пенсії листом-повідомленням від 22.10.2014, проте останній не повернув коштів в добровільному порядку, тому позивачем було прийнято рішення про утримання переплати в судовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на ст.ст.1212, 1215 ЦК України зазначив, що була здійснена фактична переплата пенсії на суму 493,74 грн, у зв'язку з рахунковою помилкою, яка була здійснена при перерахунку пенсії з 01.05.2012 згідно постанови КМУ від 23.04.2012 № 327. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що йому не відомо про існування переплати, факту недобросовісності з його боку не було. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Солом'янському районі м. Києва відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією заяви відповідача про призначення пенсії (а.с.4,5). 11.10.2012 року листом №1383 управлінням з координації та контролю за виплатою пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулося до управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва з проханням вирішити на комісії питання про утримання переплати пенсії з [PERSON] за період з 01.05.2012 року по 30.10.2012 року на суму 493,74 грн, яка виникла у зв'язку з перерахунком (а.с.6). Відповідно до розпорядження Управління пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва від 28.10.2014 вирішено на підставі протоколу від 28.10.2014 звернутися до суду за для утримання переплати вищевказаної суми пенсії з відповідача (а.с.7,8). Згідно з положеннями ч.1 ст.58 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд є органом, який зокрема, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду. Механізм утримання надміру виплачених сум пенсій встановлено ст.50 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», частина перша якої передбачає, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Так, за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Разом з тим, ст. 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Зокрема, відповідно до ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача, оскільки, виходячи із аналізу ст.1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов'язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч.1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Саме з такого розуміння указаних норм матеріального права виходить і суд касаційної інстанції - Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що в разі не встановлення факту недобросовісного набуття особою отриманих грошових коштів, які є пенсійною виплатою, а також відсутності рахункової помилки, такі кошти поверненню не підлягають. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справі № 6-151цс13 та у справі № 6-91цс14, де Верховний Суд України зробив висновок, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз. 2 ч. 1 ст. 1215 ЦК (зокрема, пенсія), за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Так, суд зазначив, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, а, отже, зазначене у ст.1215 ЦК України майно підлягає поверненню лише у разі наявності цих фактів. В даному випадку по справі судом не встановлено будь-яких недобросовісних дій з боку відповідача. Представник позивача посилався на те, що фактична переплата пенсії на суму 493,74 грн, виникла у зв'язку з рахунковою помилкою, яка була здійснена при перерахунку пенсії з 01.05.2012 згідно постанови КМУ від 23.04.2012 № 327, проте доказів на підтвердження наявності розрахункової помилки, як і фактичної переплати не надав ані до позовної заяви, ані в судовому засіданні. При цьому, представником позивача у встановленому законом порядку не доведено рахункову помилку, хоча в судовому засіданні відповідач заперечував позовні вимоги в цілому, в тому числі і акцентував увагу на розмірі суми, яка підлягає стягненню. Також в судовому засіданні ставилося питання про інші документи, які б підтверджували природу виникнення рахункової помилки (її розмір, поетапність або одноразовість), яка була здійснена при перерахунку пенсії, однак на думку представника позивача наданих до суду під час подачі позовної заяви документів достатньо для доведення позовних вимог, оскільки будь-яких клопотань з боку представника позивача до суду не надходило. Документи описані в цьому рішенні суду, це всі докази на які посилався позивач (а.с.4-8). Крім того, позивачем навіть не додано до позовної заяви доказів досудового врегулювання спору, оскільки матеріали справи не містять зворотнього поштового повідомлення про отримання відповідачем листа (а.с.9) з вимогою оплати спірної суми на відповідний розрахунковий рахунок. Так, позивачем не надано суду витяг з особового рахунку відповідача по перерахунку пенсії у спірний період, який би підтверджував рахункову помилку, в наслідок чого і яким чином (з чиєї вини) вона виникла, таблицю перерахунку пенсії, суми розрахунку до та після виявлення помилки, підтвердження суми помилки у розмірі 493,74 грн, тощо. Відповідно до ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно положень ст.4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно положень ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст.11 ЦПК України, в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин (ст.214 ЦПК України) Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході розгляду цивільної справи стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про природу виникнення, наявності рахункової помилки та підтвердження саме суми помилки в розмірі 493,74 грн, одночасно не доведено наявності недобросовісної поведінки з боку відповідача, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed