Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

04.06.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на час навчання сина. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем у справі. 17.12.2009 року шлюб між сторонами у справі розірвано. Від спільного життя сторони мають доньку [PERSON], [INFO], інваліда І групи з дитинства, та сина [PERSON], [INFO]. З 01.09.2011 року їх син вступив до економіко-правничого коледжу Запорізького національного університету по спеціальності „фізичне виховання" на контрактну основу. На момент вступу сина до коледжу він був неповнолітнім, тому 05.08.2011 року вона уклала з коледжем контракт, згідно до умов якого загальна вартість навчання становить 15240 грн. На цей час син є студентом 3 курсу та у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги. Посилаючись на те, що з моменту навчання з 2011 року усі освітні послуги за навчання сина позивач оплачує самостійно, а відповідач маючи змогу надавати допомогу на утримання сина, добровільно свій обов'язок не виконує, позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітнього [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно до закінчення сином навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років, а також стягнути з відповідача 50 % від вже оплаченої позивачем суми коштів за навчання у розмірі 4500 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає позов безпідставним. При цьому, зазначав, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13.10.2011 року було встановлено факт проживання обох дітей з батьком, придбання ліків, інших речей на утримання дітей та виконання ним свого обов'язку по вихованню, догляду та матеріальному утриманню своїх дітей відповідачем у справі. Позивачкою не надано жодного доказу що після винесення апеляційним судом рішення відповідач відмовлявся від свого обов'язку з утримання сина. Також вважав, що передбачених законом підстав для стягнення з відповідача витрат понесених позивачем у зв'язку з сплатою за навчання сина не має. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно з частини 1 статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 Сімейного кодексу України ) і виплачуються щомісячно. Згідно зі ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Таким чином, аналіз змісту ст. 198 СК України дає підстави для висновку, що для виникнення обов'язку батька (матері) утримувати свою повнолітню дочку (сина) необхідні наявність трьох умов: дочка (син) є непрацездатними; дочка (син) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дочку (сина). При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина з одного з батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання й другим із батьків і врахувати стан здоров'я та матеріальне становище як дочки (сина), так і платника аліментів, інших дітей чи непрацездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст. 182, 200 СК України). Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за змістом статті 185 Сімейного кодексу України передбачено участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом). У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], являються: батьком [PERSON], матір'ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 20.07.1996 року відділом РАЦС Орджонікідзевського району (а.с. 7) [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17 грудня 2009 року був розірваний. Окрім сина [PERSON] у сторін є повнолітня донька [PERSON], [INFO], яка є інвалідом 1 групи з дитинства. Згідно до довідки виданої [PERSON] він має склад сім'ї: 3-особи: [PERSON], [PERSON] - донька та [PERSON] - син (а.с. 63). Також, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживають разом за адресою: [ADDRESS], що не заперечується сторонами. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13.10.2011 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, встановлено, що відповідач належним чином виконує обов'язки по вихованню, догляду та матеріальному утриманню дітей (а.с. 41-42). Також, з матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2012 року [PERSON] зверталася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання сина [PERSON] 28.02.2013 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] відмовлено. Як встановлено вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про те, що відповідач проживаючи у одній квартирі з неповнолітнім сином, не витрачає грошові кошти на його утримання та в інтересах сім'ї, обмежує його у харчуванні та у користуванні речами, які придбаються для сім'ї, а також, що після ухвалення апеляційним судом рішення з'явилися обставини, які б свідчили про ухилення відповідача від утримання неповнолітнього сина. Тобто, станом на лютий 2013 року судом встановлено, що відповідач надає належне матеріальне забезпечення сина [PERSON] Окрім того, встановлено, що 04.02.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, ухвалено рішення, яким позов залишено без задоволення (а.с. 55-61). Вказане рішення суду ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2014 року залишено без змін (а.с. 51-54). У вказаній справі суди встановили, що відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків не ухилявся, надає сину матеріальну допомогу, цікавиться його навчанням, сприяє фізичному розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про зміну матеріального стану сторін та ухилення відповідача від матеріального забезпечення сина з лютого 2013 року по теперішній час позивачем суду не надано, а тому підстав для стягнення аліментів з [PERSON] на утримання повнолітнього [PERSON] немає, оскільки в судовому засіданні не встановлено обставин, з якими закон пов'язує стягнення аліментів у судовому порядку. Крім того, з наданої позивачем довідки від 01.07.2014 року, в обґрунтування своїх доводів з приводу того, що повнолітній син продовжує навчання, вбачається, що [PERSON] рекомендований до вступу на денну форму навчання в Запорізький національний університет (а.с. 74). Даних проте, що [PERSON] є студентом та навчається у вказаному закладі позивачем не надано. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення аліментів з [PERSON] на утримання повнолітнього [PERSON] немає, оскільки в судовому засіданні не встановлено обставин, з якими закон пов'язує стягнення аліментів у судовому порядку. У обґрунтування позову щодо стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на оплату навчання сина, позивач зазначила, що вона самостійно оплатила навчання сина, а тому відповідач має їй сплатити 50 % від вже оплаченої суми коштів за навчання, а саме у розмірі 4500 грн. Разом з цим, суд не бере до уваги надані позивачем на підтвердження цих вимог документи про вартість навчання, оскільки витрати на навчання охоплюються поняттям - утримання дитини - та регулюються розміром стягнутих з відповідача аліментів. Отже, судом не встановлено передбачених законом підстав для покладання на відповідача обов'язку компенсувати вже понесені позивачем витрати на навчання сина, тому в цій частині позову слід також відмовити.

Outcome: dismissed