Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

24.11.2014 р. [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди, зазначивши, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31.07.2014 р. був частково задоволеній його позов про стягнення з відповідача на його користь індексації заробітної плати та компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, за період з вересня 2003 року по липень 2006 року а також середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07.09.2007 року по день винесення рішення судом у сумі 3 154,40 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Вважає, що оскільки зазначена сума перерахована відповідачем на його рахунок тільки 24.10.2014 р., то мала місце затримка розрахунку при звільненні з дня винесення рішення судом до дня фактичного розрахунку з ним, тобто з 01.08.2014 р. до 24.10.2014 р., у кількості 60 днів. Тому просить стягнути с відповідача 4 123 гривні 20 копійок, а також моральну шкоду 5 000 гривень. Позивач в судове засідання не з'явився, у своїй заяві просив розглянути справу за його відсутністю. Представник відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його присутності, а також письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом встановлено, що позивач звертався до Іллічівського суду м. Маріуполя с позовом про стягнення з відповідача на його користь індексації заробітної плати та компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, за період з вересня 2003 року по липень 2006 року а також середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07.09.2007 року по день винесення рішення судом, якій був задоволений частково рішенням суду по справі № 264/2629/14-ц від 31.07.2014 р. у сумі 3 154,40 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Згідно виписки ПриватБанка № 1318229 від 10.11.2014 року, наявної в матеріалах справи, на розрахунковий рахунок позивача 24.10.2014 р. надійшли кошті у сумі 2 524 гривні 70 копійок як індексація та компенсація по виконавчому провадженню № 45065807 від 14.10.2014 року. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.199 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки розрахунок з позивачем був зроблений після ухвалення рішення суду на підставі виконавчого документа виконавчої служби, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку за задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню у зв'язку з відмовою в позові. У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed