Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

31 березня 2017 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із 30 жовтня 2014 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики в простій письмовій формі, відповідно до якого вона передала відповідачці 17000 грн., які остання зобовязалася повернути до 30 листопада 2014 року. На теперішній час відповідачка, в порушення зобовязань, не повернула грошові кошти по вказаній розписці. Посилаючись на викладені обставини, просила стягнути з відповідачки суму заборгованості в розмірі 17000 грн. 11 травня 2017 року відповідачка [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійним договору позики. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що влітку 2014 року вона влаштувалася на роботу продавцем у магазин "Зевс", що належить фізичній особі-підприємцю [PERSON], та працювала до жовтня 2017 року. Перед її звільнення [PERSON] влаштувала ревізію в магазині за результатами якої у неї нібито виникла нестача у сумі 17200 грн. З дано сумою вона не була згодна , оскільки за три місяці з магазині з його оборотом неможливо було зробити таку нестачу. Відповідачка спочатку погрожувала їй, що не віддасть трудову книжку, потім почала приїздити додому та психологічно тиснути. Все це травило пару тижнів і зрештою вона не витримала та пішла на вимоги [PERSON] Посилаючись на те, що вказаний договір позики нею був підписаний внаслідок психологічного впливу, [PERSON] просила визнати його недійсним. Позивачка за первісним позовом та її представник у судовому засіданні свій позов підтримали у повному обсязі, просили про задоволення позову. Зустрічний позов [PERSON] не визнали. Відповідачка за первісним позовом в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала. Зустрічний позов підтримала у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. 30 жовтня 2014 року [PERSON] власноруч написала розписку, в якій зобовязалася сплатити [PERSON] 17000 грн. до 30 листопада 2014 року, що підтверджується копією вказаної розписки (а.с. 6). Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України у редакції, чинній на час складення розписки, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка, яка є документом, виданим боржником кредитору, що підтверджує як укладення договору, так і його умови, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг із зобов'язанням її повернення, так і дата отримання коштів в борг. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Посилаючись лише на факт наявності вищевказаної письмової розписки, без обґрунтування існуючих між сторонами взаємовідносин та обставин, за яких [PERSON] отримала від [PERSON] у борг 17000 грн., позивачка та його представник вважають доведеним факт укладання договору грошової позики та просять стягнути суму боргу. З пояснень допитаних у судовому засіданні свідків вбачається, що жоден зі свідків не бачив передачі грошей [PERSON] у борг [PERSON], а розписка була написана нібито за нестачу коштів після проведеної ревізії. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, саме позивач має довести, що між ним та відповідачем було укладено договір позики. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України [PERSON] та її представник, на переконання суду, не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. Пояснення в судовому засіданні свідка [PERSON], яка є донькою позивачки [PERSON], відповідно до статей 57, 59 ЦПК України, не можуть бути допустимими доказами укладення між сторонами договору позики, оскільки вказаний свідок надала суперечливі свідчення, вказавши, що [PERSON] брала гроші на ремонт. Крім того, з пояснень [PERSON] вбачається, що у 2014 році [PERSON] була проведена ревізія, в результаті якої у [PERSON] була виявлена нестача. Також позивачкою не визначена одна з необхідних умов договору позики - момент його укладення відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, оскільки в розписці не зазначено час передачі коштів. Таким чином, на переконання суду, розписка [PERSON] від 30 жовтня 2014 року, не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачкою коштів за договором, а наявність у розписці формулювання про зобовязання сплати коштів не свідчить про факт отримання цих коштів у борг. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов переконання, що первісний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON], суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу . Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Суд відповідно до статей 57, 59 ЦПК України, критично оцінює пояснення свідка [PERSON], оскільки останній є співмешканцем [PERSON] Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність зустрічного позову [PERSON] про визнання договору позики недійсним.

Outcome: dismissed