Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивовано наступним. 20.01.2009 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON], про що видано відповідне свідоцтво. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці 07.12.2011 року. Під час шлюбу з відповідачем вони вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет. Також в травні-червні 2009 року спільні кошти в сумі 20000 грн. вклали в статутний фонд приватного підприємства «Доктор Дельфін», код ЄДРПОУ 36488637. Враховуючи викладене, з посиланням на норми Сімейного кодекс України, рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2012, позивач просить виділити їй та [PERSON] ? частину внеску до статутного фонду ПП «Доктор Дельфін», код ЄДРПОУ 36488637 у розмірі по 10000 грн. кожному. В судовому засідання позивач та її представник підтримали позов з наведених в ньому підстав. Також позивач додала, що вже зверталась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, однак усно домовилась з [PERSON] про те, що він буде сплачувати їй по 5000 грн. щомісячно в рахунок вартості спільного майна. Після цієї домовленості вона подала заяву до суду про залишення попереднього позову про поділ майна без розгляду. Однак, вказані домовленості [PERSON] не виконує. Також позивач [PERSON] подала заяву про поновлення строку позовної давності за даним позовом. Відповідач в судовому засіданні 30.11.2016 року заперечив проти задоволення позову, вказавши що кошти, які були внесені до статутного фонду ПП «Доктор Дельфін» були його особисті кошти від продажу автомобіля «Шкода». З цих підстав заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши думку сторін та представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає враховуючи наступне. Як встановлено судом, відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 20.01.2009 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище подружжя після укладення шлюбу [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції [INFO] народилась [PERSON] (а.с. 10). У відповідності до рішення Ленінського районного суду Вінницької області від 07.12.2011 року (справа № 2-4695/11) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Витягами з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб щодо Приватного підприємства «Доктор Дельфін» код ЄДРПОУ 36488637 (а.с. 12-16, 56-58, 75-82) підтверджено реєстрацію в даному реєстрі приватного підприємства 03.06.2009 року. Договором від 15.04.2011 року відступлення (купівлі-продажу) частки у статутному капіталі приватного підприємства «Доктор Дельфін» укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] і [PERSON] (покупці) підтверджено, що покупці придбали частку в статутному фонді ПП «Доктор Дельфін». Відчужена частка розміром 100000 грн. що складає 100% статутного капіталу ([PERSON] - 80%, [PERSON] - 20%). За відступлення корпоративних прав покупці сплатили продавцю 100000 грн. ([PERSON] - 80000 грн., [PERSON] - 20000 грн.) (а.с. 59). Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи відбулась 19.04.2011 року 10771050001005723 щодо складу та інформації про засновників (а.с. 75-82). Встановлені судом обставини спростовують доводи позивача про те, що спільні кошти в сумі 20000 грн. подружжям в травні - червні 2009 року було внесено до статутного фонду ПП «Доктор Дельфін». Разом з тим, [PERSON] вніс 20000 грн. до статутного фонду ПП «Доктор Дельфін» в квітні 2011 року, тобто в період шлюбу з позивачем. Доводи відповідача [PERSON] що вказані кошти були його особистими коштами, зокрема від продажу автомобіля, відповідач не довів належними доказами. У свою чергу позивачем також не доведено, що вказані кошти внесені в 2011 році є спільними. Подані позивачем довідки про те що вона з 1998 року і по теперішній час працює (а.с.88), а також те що позивач в серпні 2008 року користувалась рахунком відкритим у ВАТ КБ «Надра», в 2008 та 2009 році вносила кошти на депозитний рахунок та їх знімала також не підтверджують цих обставин. Копія трудової книжки відповідача (а.с. 83-87), відповідно до записів в якій 27.02.2009 року [PERSON] був звільнений з роботи також не доводить обставин на які посилається позивач. Окрім того, ця копія містить останній запис 27.02.2009 року. У свою чергу підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України). Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України). Відповідно до ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до висновку викладеного в рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі № 1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зважаючи на вказані норми, в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, засновником якого є один з них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна, в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу приватного підприємства вони є власністю самого підприємства, а спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, до того ж лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним з подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Вищевказана правова позиція викладена в постановах ВСУ від 02.10.2013 року у справі №6-79цс13, від 03.06.2015 року у справі № 6-38цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх суддів України. Отже, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу приватного підприємства "Доктор Дельфін" вони є власністю самого підприємства, а спільні кошти подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. У свою чергу у позивача виникає право на компенсацію вартості частини коштів з відповідача лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу чи виділення його частки, до того ж лише в тому разі, коли доведено, що спільні кошти, всупереч ст. 65 СК України, були використані відповідачем саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Враховуючи викладене, не доведення позивачем обставин на які вона посилається, обраний позивачем спосіб захисту, відсутні підстави для задоволення позову. Також суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення строку позовної давності. За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач у справі не наполягає на застосуванні позовної давності, у свою чергу позивачем не доведено поважність причин пропуску даного строку, не надано доказів звернення до суду з попереднім позовом про поділ майна, що також впливає на перебіг строку позовної давності. Тобто, позивачем не виконано вимоги ст. 60 ЦПК України щодо доведеності тих обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог. Також суд не приймає до уваги аудіозапис наданий позивачем як доказ досягнення з відповідачем усної домовленості щодо виплат щомісячно 5000 грн. Як пояснила позивач, така домовленість була усною. Умовою для виплати коштів в сумі 5000 грн. щомісячно було те, що позивач подасть заяву про залишення без розгляду попереднього позову про поділ майна. Також позивач додала, що вказана сума частково включала в себе і кошти в рахунок сплати аліментів на дитину. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як встановлено судом, вимоги п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України сторонами не були дотримані. Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed