Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.01.2013 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 6976,89 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 18% на рік. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за відповідним договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В свою чергу відповідач не виконує зобов`язання за договором, в зв`язку з чим станом на 07.10.2019 року у неї виникла заборгованість в сумі 32264,28 гривень, яка складається з: 6976,89 гривень - заборгованість за кредитом; 8543,19 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 16744,20 гривень - заборгованість за комісією. Від цієї суми слід відняти розмір заборгованості, яка вже стягнута з відповідача за рішенням суду від 08.04.2014 року в сумі 12603,43 гривні, тобто, фактично розмір заборгованості становить 23944,35 гривень, яку позивач прохає стягнути з відповідача. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, звернувся до суду з клопотанням, прохаючи розглядати справу без його участі, позовні вимоги прохав задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила, клопотання від відповідача про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази в порядку заочного провадження суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 23.01.2013 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію боргу та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.01.2013 року, згідно якої сторони погодили зменшити розмір заборгованості за договором № PLL0RX09180040 від 14.10.2006 року. Визначено суму заборгованості - 7 513 грн 89 коп., пеню - 3 207 грн 15 коп., кінцеву дату погашення заборгованості - 31.01.2015 року. Крім того, відповідач за умовами договору отримала кредит в сумі 6976,89 гривень на строк 24 місяці шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку для споживчих цілей зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 18% на рік (а.с.7). У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, станом на 11.02.2014 року виникла заборгованість в сумі 12603,43 гривні, з яких: 6976,89 гривень - заборгованість за кредитом; 1343,04 гривні - заборгованість по процентам; 3207,15 гривень - штрафи за п.п.2.2 Генеральної угоди; 500 гривень - штраф (фіксована частина); 576,35 гривень - штраф (процентна складова). Вказану заборгованість стягнуто з відповідача за рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.04.2014 року (а.с.5). В межах цієї справи позивач фактично просить суд стягнути з відповідача 7200 грн 15 коп. відсотків та 12 460 грн 70 коп. комісії, нарахованої згідно вказаного договору після рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.04.2014 року. До такого висновку суд прийшов здійснивши віднімання складових сум стягнутої заборгованості за вказаним рішенням суду. На думку суду, пред`явлені вимоги є безпідставними. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Відтак, суд приходить до висновку, що підстави для нарахування відсотків, а також суми штрафних санкцій, після набрання законної сили рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.04.2014 року відсутні. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Також встановлено, що "Умови та правила надання банківських послуг", які додані позивачем до матеріалів справи, та на які посилається позивач, не містять підпису позичальника [PERSON] (а.с.8-31), тобто наданий доказ не може оцінюватись судом, як належний у зв`язку з тим, що немає підтвердження того, що, укладаючи Генеральну угоду, саме ці Умови розуміла відповідач, і що саме ця редакція Умов була чинною на дату підписання Угоди. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, представлені банківською установою умови, правила та тарифи надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови/правила/тарифи не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови/правила/тарифи розумів позичальник при підписанні відповідної заяви позичальника, що умови/правила/тарифи містили в момент підписання заяви позичальника саме заявлені банківською установою розміри та підстави для нарахування відсотків, комісій та пені, або ж в подальшому такі умови/правила/тарифи не змінювались. Вказана правова позиція була висловлена в Постанові Верховного суду від 11 липня 2018 року по справі № 356/1261/16-ц; До аналогічних висновків приходив і Верховний суд України у справах №6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення пред`явлених вимог. Судові витрати покладаються на позивача у відповідності з п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed