Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , померлої [INFO] , з 2001 року до часу відкриття спадщини у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Визнати [PERSON] спадкоємцем четвертої черги за законом померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , що розташована за адресою: [ADDRESS] . 23 квітня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області постановлено ухвалу про передачу цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва. 25 листопада 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва (головуючий суддя Астахова О.О.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 20 травня 2020 року керівником апарату Дніпровського районного суду міста Києва Корович О.С. винесено розпорядження за №214 «щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ». 10 червня 2020 року у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільній справу №369/4065/19 передано в провадження головуючому судді Савлук Т.В. 15 червня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття суддею справи до свого провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. 14 вересня 2020 року Дніпровським районним судом міста постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. 13 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Баландін Володимир Васильович, про виселення та зобов`язання вчинити певні дії. Згідно з частин 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень щодо підстав та предмету позову. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та доказів долучених до позову, додатково пояснили, що у 2000 році позивач познайомився з [PERSON] , а починаючи з 2001 року вони стали проживати разом в квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, придбавали продукти харчування, необхідні речі повсякденного вжитку та побутові речі, робили ремонт в квартирі. . [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входить квартира [ADDRESS] , квартира належала спадкодавцю на праві власності, отримана у приватну власність внаслідок приватизації. Позивач наголосив, що його покійна цивільна дружина в останній період свого життя тяжко хворіла, внаслідок загострення хвороби потребувала постійного догляду і сторонньої допомоги, лікування потребувала значних фінансових затрат, однак родичі померлої жодної участі у її житті не приймали, не переймались станом її здоров`я та не допомагали матеріально. За наведених обставин позивач вважає, що оскільки він проживав зі спадкодавцем більш ніж п`ять років до її смерті, має право на отримання спадку як спадкоємець четвертої черги законом, у зв`язку з чим протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, однак отримав відмову нотаріуса, яким роз`яснено його право вирішити спірні питання в судовому порядку. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в позові відмовити, пояснили, що відповідач є племінником спадкодавця і являється спадкоємцем за заповітом майна померлої [PERSON] , інших близьких родичів у покійної тітки не було. [PERSON] була самодостатньою та матеріально забезпеченою людиною, окрім заробітної плати та пенсії, вона мала заощадження, які зберігалися на банківських рахунках, до самої смерті тітка працювала на посаді провідного інженера відділу інженерних споруд служби колії в Регіональній філії «Південно-Західна залізниця» та відповідно до наказу керівництва виключена зі списків особового складу у зв`язку зі смертю. Позивача та його особистих речей в квартирі відповідач ніколи не бачив, до тітки приїзжав часто, купував їй ліки, після її смерті відповідач самостійно займався похованням та оплачував ритуальні послуги з власних коштів та грошей, які зібрали працівники підприємства за останнім місцем роботи тітки. В той же час, позивач, скориставшись смертю тітки та пригніченим станом відповідача, самоправно без згоди спадкоємця вселився в квартиру [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю, змінив замки на вхідних дверях квартири і чинить перешкоди у вільному доступу до квартири і до особистих паперів [PERSON] . Позивач не маючи ніяких прав на спадкування після померлої [PERSON] та протиправно заволодівши належним майном, скориставшись обставинами її смерті навмисно вводить суд в оману щодо обставин спільного проживання з тіткою, на думку відповідача, цей позов є надуманим, позивач переслідує лише корисливі мотиви, маючи намір отримати у спадок все майно, яке належало спадкодавцю за життя, обмеживши право відповідача, як спадкоємця за заповітом у праві на спадщину. Представник третьої особи - Вишневської міської державної нотаріальної контори Київської області Міністерства юстиції України, в судове засідання не з`явився, до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Таким чином, вислухавши учасників судового процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, яке видане Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 02 грудня 2017 року (актовий запис №75). (а.с.8 т.1) За життя [PERSON] залишила заповіт датований 08 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В., за умовами заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру під [ADDRESS] , заповідає [PERSON] , [INFO] . (а.с.43 том 2) Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право. 02 лютого 2018 року [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіна В.В. з заявою про прийняття спадщину після померлої [INFO] [PERSON] . (а.с.75 т. 1) На підставі заяви спадкоємця [PERSON] , приватним нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. заведена спадкова справа №4/2018 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , яка в копії залучена до матеріалів цивільної справи - а.с.74-105 т.1. Спадщина, спадкування, прийняття спадщини - під цим розуміється перехід після смерті людини належних їй майнових прав (наприклад, права власності на квартиру, будинок, право на заощадження у банку), а також деяких особистих немайнових прав (права авторства) і зобов`язань до спадкоємців у встановленому законом порядку. Право отримання спадщини «за законом» або «за заповітом» установлено Цивільним кодексом (ЦК) України. При спадкуванні «за законом» майно померлого (спадкодавця) у рівних частках ділиться між особами, переліченими у законі, відповідно до встановленої черговості. При спадкуванні «за заповітом» призначення спадкоємців і розподіл часток залежить від волі спадкодавця - принцип «воля заповіту». За життя спадкодавця права та обов`язки на наслідуване майно у спадкоємців не виникають. Пріоритетним є спадкування за заповітом, оскільки воля спадкодавця, виражена у заповіті, змінює передбачений законом порядок переходу прав власності на належне йому за життя майно до його спадкоємців. Якщо спадкодавець не розпорядився своїм майном за життя, тобто не залишив заповіт на певну особу чи осіб, або коли заповіт визнаний недійсним, спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину з різних причин, то спадкування здійснюється за законом у порядку черговості призову спадкоємців до спадкування. Відповідно до ст.1264 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 31 січня 2018 року [PERSON] оформив нотаріально посвідчену заяву компетентним органам нотаріату про намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яка 31 січня 2018 року надійшла до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області. (а.с.22 т. 2) На підставі заяви [PERSON] , Вишневою міською державною нотаріальної конторою Київської області заведена спадкова справа №23/2018 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , яка в копії залучена до матеріалів цивільної справи - а.с.21-63 т.2. Виходячи з положень частини третьої ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється позачергово. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року. Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Чинний до 01.01.2004 року Кодекс про шлюб та сім`ю в Україні не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім`єю. Згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01.01.2004. Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється. Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №5 «Про судову практику в правах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Цивільний процесуальний кодекс в редакції 2004 року, п. 5 ст. 256 якого передбачено розгляд судом справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, вступив в законну силу лише з 01.09.2004 року. Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року. Чинний до 01.01.2004 року Кодекс про шлюб та сім`ю в Україні не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім`єю. Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. В силу ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Статтею 57 СК України передбачено , що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України . Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. З огляду на вимоги ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, для встановлення факту проживання жінки та чоловіки без шлюбу та визнання їх сім`єю необхідне встановлення фактів їх спільного проживання, ведення ними спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків даних осіб. Виходячи з предмету позову, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з [PERSON] з 2001 року до часу відкриття спадщини, оскільки доведення факту проживання позивача та спадкодавця [PERSON] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, необхідно для встановлення правового статусу позивача як спадкоємця четвертої черги за законом та отримання права на спадкове майно спадкодавця [PERSON] . Виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання з [PERSON] з 2001 року по 01 вересня 2004 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Як з`ясовано судом, підтверджується зібраними у справі доказами, з 01 жовтня 1974 року [PERSON] , 1959 року народження, була зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Вишневої міської ради від 03 січня 2018 року за № 45. (а.с. 77 т. 1) В той же час, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними паспорта, які перевірені при встановлені особи позивача в судовому засіданні. (а.с.7 том. 1) На підтвердження факту проживання однією сім`єю з померлою [PERSON] , позивач посилається на наступна обставини, що з 2001 року вони проживали однією сім`єю, відпочивали та відвідувати розважальні заходи, ці події зафіксовано у фотознімках, які долучено до позову, також за станом здоров`я, в силу тяжкого захворювання, [PERSON] потребувала стороннього догляду, у зв`язку з чим позивач допомагав їй по господарству, придбавав продукти харчування та ліки, оплачував комунальні послуги та допомагав утримати квартиру, яка належала [PERSON] , в належному стані, однак при доведенні цих фактів позивач обмежився лише показами свідків, які допитувались в судовому засіданні, за клопотанням позивача, інших доказів, які мали підтвердити той факт, що позивач з покійною проживали однією сім`єю, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки із померлою на протязі не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини, суду надано не було, а в силу положень ч.6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України) На підтвердження заявлених позовних вимог щодо проживання однією сім`єю з померлою, позивач посилається, як доказ, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які надали пояснення в судовому засіданні та пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживати разом за адресою: [ADDRESS] , позивач вів себе як господар, за взаєминами одне з одним з боку оточуючих вони виглядали як подружжя, внаслідок погіршення станку здоров`я [PERSON] позивач постійно перебував з нею поряд, доглядав за хворою, придбав медичні препарати за призначенням лікарів, в свою чергу рідні померлої з нею не спілкувались, не навідувались до неї. Оцінюючи повідомлені свідками обставини, з урахуванням підстав, які потребують доведення в межах даного спору, суд приходить до висновку, що свідки, кожен окремо, не були обізнані про матеріальний стан позивача та [PERSON] , не повідомили суд про відомі їм обставини, які потребують доказування щодо спільного проживання позивача з [PERSON] , ведення ними спільного господарства, придбання побутових речей, проведення ремонту в квартирі за рахунок спільних коштів, наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї, покази свідків зведено до констатації факту, що [PERSON] та [PERSON] , спілкувались між собою, також свідки не змогли підтвердити той факт, що покійна потребувала сторонньої допомоги та перебувала у безпорадному стані, за своїм матеріальним становищем не мала змоги отримати належне медичне забезпечення та необхідні медичні препарати. В свою чергу, суд критично відносить до показів свідка, який допитаний в судовому засіданні зі сторони відповідача - [PERSON] , оскільки свідок не обізнаний щодо взаємовідносин племінника та тітки, про наявність інших родичів покійної, особисто не знайомий з позивачем, свідку невідомі обставини особистого життя покійної, її матеріальний стан, стан здоров`я, його спілкування мало епізодичний характер, тому такі свідчення свідка не може прийняти судом як належні докази у справі, оскільки ґрунтуються на припущеннях. Суд критично ставиться та не бере до уваги, як належний доказ, фотосвітлини спільного зображення позивача з померлою, оскільки з наданих фотознімків не можливо встановити період часу у який відбувались події зображенні на фото та за своєю суттю вони не можуть беззаперечно доводити факт спільного проживання позивача з іншою особою в період зазначений у позовній заяві. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповіде положення міститься у постанові КЦС ВС від 28 серпня 2019 року у справі №588/350/15-ц. Надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг суд не бере до уваги, оскільки виписані квитанції на ім`я померлої, що пов`язано лише з тим, що особовий рахунок відкрито на її ім`я і вона є власницею квартири, але у даних квитанціях стоїть підпис [PERSON] та її прізвище, ім`я та батькові в графі платник, що підтверджує що померла самостійно сплачувала за комунальні послуги. (а.с.147-170 том. 1) Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання з [PERSON] до її смерті, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї, тому відсутні підстави для задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , померлої [INFO] , з 2001 року до часу відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина 2 статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина 2 статті 1258 ЦК України) стосується другої-\-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти, як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина 2 статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина 3 статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої\--п`ятої черги. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Під час розгляду справи позивачем не надано належних доказів, які б давали йому право на спадкування майна спадкодавця, яке не охоплене заповітом, який оформлений на відповідача, в установеногому порядку не оспорювався та є чинним, та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування. На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом померлої [INFO] [PERSON] , тому в цій частині відмовляє у задоволенні позову. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed