Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Соцком Банк» (далі - ПАТ «Комерційний банк «Соцком Банк») подано позов про стягнення з [PERSON] на користь позивача кредитної заборгованості у розмірі 630146,13 грн. Обґрунтування позовних вимог пов'язане з наступним. 27.06.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки з додатковою угодою до нього. На виконання умов договору відповідачу був встановлений загальний ліміт овердрафту по картрахунку у розмірі 170000 грн., при цьому доступний ліміт встановлено у розмірі 153000 грн. [PERSON] скористалася кредитними коштами, проте зобов'язання за договором належним чином не виконала. Станом на 1.04.2013 року [PERSON] має вказану заборгованість, з яких: 136709,32 грн. - заборгованість по картковому рахунку; 87352,31 грн. - заборгованість по несплаченим відсоткам; 407084,50 грн. - пеня. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість та понесені судові витрати. Представник позивача, належним чином повідомлений про час, місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, просить розглянути справу за його відсутності. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 7.07.2014 року у позивача були витребувані додаткові докази по справі, проте вимоги ухвали суду позивачем фактично не виконано. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача через канцелярію суду надав пояснення по справі у яких заперечує проти задоволення позовної заяви та надав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до поданих сторонами заяв суд розглянув справу у їх відсутності. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Розглянувши матеріали справи, пояснення представника відповідача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені докази, суд встановив наступне. Між Товариством з обмеженою відповідальністю комерційний банк «Соцком Банк» та [PERSON] укладено договір банківського (карткового) рахунку та обслуговування платіжної картки № 103/02-РР/2854 від 27 червня 2008 року (далі - кредитний договір) за умовами якого банк відкриває на ім'я відповідача картковий рахунок [NUMBER] в гривні та видає платіжну картку, а також обслуговує картрахунок у порядку і на умовах, передбачених договором, Правилами та чинним законодавством України (п. 4.2. кредитного договору). Згідно п.11.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до закриття картрахунку клієнта. Пунктом 14.1.3. Додаткової угоди № 1 від 27.06.2008 року встановлена плата за користування санкціонованим овердрафтом у розмірі 26 % річних. Даний договір за своєю правовою природою є кредитним договором. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до вимог ст.ст.59,60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів існування заборгованості за кредитним договором. Долучений розрахунок про суму заборгованості не є належним та допустимим доказом. За своєю правовою природою розрахунок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст. ст. 57-59 Цивільно-процесуального кодексу України, а також ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Так відповідно до ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Таким чином, облік може бути первинним та зведеним, кожна операція (дія) суб'єкта господарювання повинна підтверджуватися певними документами бухгалтерського обліку. Таким чином, Розрахунок за підписом особи, повноваження якої не підтверджено, не може свідчити про здійснення бухгалтерської операції щодо видачі готівкових коштів. Це напряму узгоджується з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, в якій зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України). Таким чином матеріалами справи не підтверджено виконання Позивачем своїх зобов'язань за договором та наявність заборгованості за договором. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України). За графіком платежів (п.14.1.5 додаткової угоди) погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і термін виконання окремих зобов'язань за договором. Згідно ч.2 ст. 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку. Посилаючись на норми ст. 267 ЦК України відповідач просить застосувати позовну давність до вимог позивача і відмовити у задоволенні позову. Згідно наданого розрахунку Позивачем, останнє надання овердрафту здійснено 27.11.2009 року. Зважаючи на строк виконання зобов'язань по договору загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України закінчився 27.12.2012 року. Про зміну тривалості позовної давності сторони договору не домовлялись. Позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2014 року, тобто строк пред'явлення позову сплив. Відповідно до вимог частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За приписом пункту 7 частини 12 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів"» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Офіційне тлумачення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів"» надано в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитуванню кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Аналогічна правова позиція викладена в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року. Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було також надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Враховуючи викладене, заперечення відповідача, мотивовані спливом строку позовної давності, суд вважає за необхідне до позовних вимог про повернення споживчого кредиту застосувати строк позовної давності, а тому в задоволенні позову відмовити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, не існує підстав для стягнення на користь позивача, понесених ним судових витрат, так як йому в задоволені позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed