Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

22.12.2018 року заявниця звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою про видачу обмежувального припису. Заяву мотивує тим, що вона та її донька [PERSON], [INFO] регулярно на протязі 3-х років страждають від економічного, психологічного та фізичного домашнього насильства з боку батька дитини [PERSON], коли він приїжджає з м. Києва до них в м. Фастів побачитися із дитиною. Донька регулярно є свідком того, як її батько, переслідуючи нібито позитивні наміри «спілкування з донькою», регулярно мордує заявницю, вчиняє фізичну розправу над нею під час таких зустрічей на очах у малолітньої доньки [PERSON] та повнолітнього сина [PERSON], штовхаючи її до падіння на підлогу, на очах дитини та на вулиці при оточуючих, забираючи сумки, вчиняючи психологічний тиск та маніпуляції будь яким способом на очах дитини, аби принизити та образити її, внаслідок чого, ані дитина, ані заявниця не бажають знаходитися поруч з ним. При цьому такі випадки домашнього насильства фізичного і психологічного відбуваються безпосередньо в квартирі заявниці в м. Фастові, де [PERSON] починає поводитися як в себе вдома, хамить, ображає, штовхає, видирає волосся, настроює доньку проти неї у її присутності, наказує не слухати те, що вона каже, відтискає доньку в такий кут, що вона не може її дістати, доводить ситуацію до того, що заявниця просить його вийти з квартири, бо терпіти такі знущання неможливо, а через відсутність реакції на такі прохання вона вимушена викликати поліцію. Заявниця також зазначає, що [PERSON] приходить до школи, забирає дитину з уроків та змушує дитину всупереч її волі виходити з уроків та насильно спілкуватися з ним, як з батьком в школі. На зауваження вчителя не реагує, дитина засоромлена такою поведінкою батька, відмовляється ходити до школи, також аналогічна ситуацію була і в садочку. Крім того [PERSON] вже 3 роки не сплачує кошти на утримання дитини, вчиняючи економічне насильство, чим позбавляє дитину коштів, на які вони мають передбачене законом право. У зв'язку з викладеними обставинами, оскільки існує вірогідність продовження вчинення домашнього насильства, заявниця просить суд встановити обмежувальний припис відносно [PERSON] строком на 6 місяців, а саме заборонити йому: перебувати за місцем проживання [PERSON] [INFO]; наближатися на відстань ближче 500 м. до місця проживання [PERSON] [INFO] та інших місць перебування; обмежити спілкування з постраждалою дитиною [PERSON] за місцем перебування та навчання; наближатися на відстань ближче 500 м. до [PERSON] та [PERSON] Ухвалою від 26 грудня 2018 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні заявниця заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Зацікавлена особа та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених вимог, мотивуючи тим, що заявниця [PERSON] в своїй заяві про видачу обмежувального припису повідомляє про безліч обставин вчинення зацікавленою особою [PERSON] домашнього насильства щодо неї та дитини, однак жодного належного, допустимого та достовірного доказу вчинення [PERSON] домашнього насильства не надає. Відсутній головний доказ для такої категорії справ - вирок чи постанова (рішення) суду, яке набрало законної сили про те, що [PERSON] вчинив домашнє насильство і його вина в цьому доведена. Всі обставини, на які вказує заявниця ґрунтуються виключно на її власних припущеннях та суб'єктивному сприйнятті оточуючого світу та в ньому подій. Крім того, в своїй заяві про видачу обмежувального припису, заявниця не зазначає які саме обставини (ризики) з передбачених законом існують, за наявності яких є необхідність в обмеженні прав особи. На підставі викладеного просили в задоволенні заяви відмовити. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Судом встановлено, що від спільного подружнього життя [PERSON] та [PERSON] мають дочку [PERSON], [INFO], яка проживає із заявницею [PERSON] Заявниця вважає, що [PERSON] вчиняє психологічне, фізичне насильство в сім'ї проти неї та дитини. При цьому такі випадки домашнього насильства фізичного і психологічного відбуваються безпосередньо в квартирі заявниці. Вважає, що оскільки існує вірогідність продовження вчинення домашнього насильства, до [PERSON] має бути застосований обмежувальний припис строком на 6 місяців. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Обмежувальний припис застосовується виключно відносно кривдника, тобто особи, яка вчинила домашнє насильство. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. В свою чергу, Кодекс України «Про адміністративні правопорушення» відносить діяння щодо вчинення домашнього насильства до адміністративного правопорушення (проступку) (ст.1732 КУпАП). Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини 3 статті 26 наведеного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису. «Оцінка ризиків» та «наявність ризиків» - є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису. Згідно пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, в заяві про видачу обмежувального припису, заявницею взагалі не зазначено та не вказано про існування будь-яких ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства [PERSON], якщо таке мало місце. Відповідно до п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено: обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Згідно із загальним принципом цивільного судочинства -кожна сторона повинна довст обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В даному випадку, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чітко визначає, що обставинами на підставі яких може бути виданий обмежувальний припис є: ризики продовження скоєння домашнього насильства; ризики повторного вчинення домашнього насильства; ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків; ризики смерті постраждалої особи. В ході судового розгляду заяви, заявницею документально не підтверджені обставини, які свідчать про наявність вище перелічених ризиків. Крім цього, заявниця, жодного допустимого та достовірного доказу вчинення [PERSON] домашнього насильства не надає. Відсутній головний доказ для такої категорії справ - вирок чи постанова (рішення) суду, яке набрало законної сили про те, що [PERSON] вчинив домашнє насильство і його вина в цьому доведена в ході судового провадження. Як вбачається зі змісту заяви, заявниця мала намір подати до суду зведену довідку із поліції м.Фастова з приводу її звернень щодо дій кривдника [PERSON] на протязі 2016-2018 рр. Проте, клопотань про приєднання таких матеріалів не заявляла та заяв про доручення цих матеріалів не подавала. Хоча, на думку суду, в розумінні ст.. ст..77, 78 ЦПК України, зазначені матеріали не є належними та допустимими доказами. Щодо допиту свідків, які були зазначені в заяві про видачу обмежувального припису, то суд звертає увагу на те, що вказане прохання було залишено судом без задоволення з підстав порушення заявницею процедури виклику та допиту свідків в цивільному судочинстві та з урахуванням визначеного законом строку для розгляду даної заяви (ст..350-5 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до роз'яснень, наведених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Також, судом взято до уваги те, що звертаючись до суду з вимогою про видачу обмежувального припису, заявниця, у підтвердження викладених в заяві фактів, надала копії документів не засвідчені належним чином та які були предметом дослідження суду при ухваленні рішення від 22.06.2018 року у справі за позовною заявою [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба в справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба в справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визначення місця проживання дитини. Станом на час розгляду поданої заяви, апеляційна скарга на вищезазначене рішення Фастівського міськрайонного суду, не розглянута. Будь яких інших письмових доказів, зокрема порушення кримінального провадження чи притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, заявницею суду не надано. Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці та дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд, приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed