Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свій позов обґрунтовує тим, що вона з 20 березня 2004 року по 21 серпня 2014 року перебувала в шлюбі з [PERSON] Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 серпня 2014 року шлюб між ними розірвано та стягнуто з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, 29 січня 2014 року за спільні кошти нею та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу було придбано нерухоме майно квартира [ADDRESS]. Вартість квартир становила 149800 грн., однак договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На сьогоднішній день вона з відповідачем не домовилася про порядок поділу нерухомого майна. Просила суд визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. [PERSON] звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання квартири особистим майном. Зустрічний позов обґрунтовує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси №711/11874/14-ц фактично встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] придбана виключно на грошові кошти, що виручені від продажу квартири, яка належала його матері [PERSON] Ні він, ні позивачка не мали на моменту укладання договору купівлі-продажу спірної квартири достатньої суми коштів. Кошти на придбання двокімнатної квартири були подаровані йому його матірю [PERSON]. Статтею 57 СК України передбачено, що майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Просить суд визнати двокімнатну квартиру [ADDRESS] його особистим майном. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первинний позов підтримав, просив його задовольнити повністю, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримала, проти задоволення первинного позову заперечувала. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 березня 2004 року по 21 серпня 2014 року. 25 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені малолітньої доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до умов договору продавці передали у власність [PERSON] квартиру 43, що знаходиться у будинку №164 по вул. Калініна в м. Черкаси, а [PERSON] прийняв її та сплатив за неї обумовлену грошову суму. Ринкова вартість квартири становить 149800 грн. Продаж квартири вчинено за 149800 грн., які покупець сплатив, а продавці отримали повністю ще до підписання цього договору. Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що дружина покупця згодна з укладанням цього договору, згідно заяви, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] від 29 січня 2014 року за № 182. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 січня 2014 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована 29 січня 2014 року на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №185 від 29 січня 2014 року. Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК Разом з тим, відповідно ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). В постанову Верховного Суду України від 1 липня 2015 року по справі №6-612цс15 викладена правова позиція, згідно якої для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. При цьому зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільності участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Так, як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 грудня 2013 року [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], яка померла 24 березня 2013 року. а саме: квартири [ADDRESS]. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 29 січня 2014 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Продаж вказаної квартири вчинено за 248640 грн. Вказаний договір посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №178. В цей же день [PERSON] перерахувала [PERSON] 248640 грн. за купівлю квартири, що підтверджується платіжним дорученням №265665. Допитаний під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця та визнання права власності на квартиру свідок [PERSON] пояснив суду що [PERSON] приходив до нього з ріелторами та пояснив, що йому сподобалася квартира та подзвонив дружині. У нотаріуса, коли давали завдаток, був [PERSON] та його дружина. Потім у нотаріуса зустрілися в кінці січня 2014 року. Мама [PERSON] продавала однокімнатну квартиру, забрала гроші і передала сину [PERSON] і вони пішли до нотаріуса всі разом, в нотаріуса зайшли і оформили договір купівлі-продажу квартири. Вказані обставини встановлені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 7 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 27 травня 2015 року. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 27 травня 2015 року по вказаній справі встановлено, що факт добровільної передачі власних коштів позивачки її сину на купівлю квартири, що позивачкою не оспорюється, також не свідчить про невідповідність спірного договору нормам законодавства. Крім того, за умови добровільності передачі коштів сину для купівлі квартири, немає підстав для висновку про наявність порушень прав чи інтересів позивачки договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Як вбачається з договору дарування грошових коштів від 29 січня 2014 року [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] грошові кошти в сумі 149800 грн. на придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до листа приватного нотаріуса [PERSON] вих. №39/01-16 від 14 березня 2015 року вбачається, що 29 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. Укладення даного договору зареєстровано у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №178. На договорі купівлі-продажу міститься його серія та номер ВТМ №531553. Наступним у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №185 від 29 січня 2014 року зареєстровано договір купівлі-продажу квартири №43, що знаходиться в будинку №164 по вул. Калініна в м. Черкаси, укладений між [PERSON] що діяв від свого імені та від імені малолітньої дочки [PERSON] та матері [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. На договір купівлі-продажу міститься його серія та номер ВТМ №531554. Договори укладалися один за одним у присутності всіх заінтересованих сторін. Те що [PERSON] та [PERSON] не мали спільних коштів на купівлю спірної квартири підтверджується також й довідкою про доходи від 30 жовтня 2014 року, з якої вбачається що [PERSON] працює на ПАТ «Азот» і його заробітна плата з квітня 2014 року по жовтень 2014 року склала 25488 грн. Отже в судовому засіданні встановлено, що квартира №43, по вул. Калініна, 164 в м. Черкаси придбана за кошти [PERSON], які були передані йому його матірю [PERSON], а тому ця квартира не є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], а є особистою приватною власністю [PERSON] У звязку з цим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистим майном з огляду на наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 4 вказаного Закону передбачено, що Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 січня 2014 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована 29 січня 2014 року на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №185 від 29 січня 2014 року. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] на законних підставах, належить йому на праві власності, з його володіння не вибувала, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання квартири особистим майном. На підставі наведеного, ст. 57, 60 СК України, ст.ст.182, 328, 334 ЦК України,

Outcome: dismissed