Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом ,який у подальшому уточнив (т.с.2,а.с. 38,39) та у якому вказав, що він, як фізична особа, 26 травня 1999 року уклав договір з ТОВ «Теплообмінник» про надання зворотної фінансової допомоги для придбання ТОВ «Теплообмінник» акцій, будівель і майна у ЗАТ «Екологія» на термін три роки і вніс в касу підприємства ТОВ «Теплообмінник» 56 000 (п'ятдесяти шість тисяч) гривень про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордеру за № 51 від 26 травня 1999 року. 01 вересня 1999 року. Позивач вказав, що Відповідач - ТОВ «Теплообмінник» згідно договору купівлі - продажу б / н придбав за рахунок фінансової допомоги Позивача будівлю за адресою [ADDRESS], про що свідчить запис внесення до реєстру за № 3-791 від 01 вересня 1999 року і Технічний паспорт на виробничі будівлі, виконаний Артемівським бюро технічної інвентаризації. 25 травня 2002 року за листом Відповідача, в якому, посилаючись на скрутне фінансове становище було продовжено термін дії договору на три роки до 26 травня 2005 року. Позивач вказав, що на його лист від 23 травня 2005 року Відповідачем було підготовлено і ним підписано додаткову угоду до договору про поворотну фінансову допомогу від 26 травня 1999 року. У цій додатковій угоді вказувалося, що в разі не повернення коштів ТОВ «Теплообмінник» зобов'язувався передати Позивачу (тобто йому) у власність придбану у ЗАТ «Екологія» будівлю, розташовану за адресою [ADDRESS], тим самим договір був продовжений до 26 травня 2008 року. 23 грудня 2008 року Відповідач в особі директора [PERSON] звернувся до Позивача з проханням продовжити термін дії Договору від 26.05.1999 року до 31.12. 2012р..25 грудня 2012 року Відповідач в особі директора [PERSON] звернувся до позивача з проханням продовжити строк дії договору від 26.05.1999 року до 31.12.2015 року. На теперішній час умови договору від 26.05.1999 року не виконані ,тобто грошові кошти в сумі 56 тис. гривень позивачеві не повернуті. Згідно з додатковою угодою від 23 травня 2005 року сторони домовились, що у разі неповернення коштів ТОВ «Теплообмінник» передає йому у власність будівлю розташовану за адресою [ADDRESS] . Рішенням виконкому Артемівської міської ради від 15.01.2014 року №11 «Про внесення змін в існуючу нумерацію в забудови м. Артемівська та присвоєння окремих адрес об'єктам нерухомого майна» нежитловому приміщенню на [ADDRESS] , що належить на праві власності ТОВ «Теплообмінник» у зв'язку із двійною нумерацією було присвоєно окрему адресу : [ADDRESS]. Позивач просив суд зобов'язати ТОВ «Теплообмінник» передати позивачеві [PERSON] у власність комплекс нежитлових будівель , розташованих за адресою :[ADDRESS] ,що знаходяться у власності ТОВ «Теплообмінник»,а саме наступні будівлі та споруди : Б2 цегляна нежитлова будівля з прибудованим цехом Г,гаражом В, майстернею Д загальною площею 917,30 кв. м. Визнати право власності на комплекс нежитлових будівель , розташованих за адресою :[ADDRESS] за [PERSON] згідно з реєстром № 3-971 від 01.09.1999 року,технічного паспорту на виробничі будівлі ,виготовленого Артемівським бюро технічної інвентаризації , витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ,виданим комунальним підприємством «Артемівське бюро технічної інвентаризації» «Б2 цегляна нежитлова будівля з прибудованим цехом Г,гаражом В, майстернею Д загальною площею 917,30 кв. м. Відповідач по справі- ТОВ «Теплообмінник»- подав до суду зустрічну позовну заяву до позивача (т.с.1,а.с.124-129) у якій вказав, що вважає заявлені позивачем вимоги безпідставними ,оскільки позивачем [PERSON] до суду надані сфальсифіковані докази про укладення з ТОВ «Теплообмінник» договору фінансової допомоги від 26.05.1999 року та додатку до вказаного договору від 25.05.2005 року ,які не відповідають дійсності . Так відповідно до протоколу №7 установчих зборів ТОВ «Теплообмінник» від 22.04.1999 року головою товариства був [PERSON] та у протоколі зазначено, що [PERSON] запропонував учасникам установчих зборів придбати за рахунок залишкового прибутку акції виробничого комплексу ТОВ «Екологія»,а не за рахунок засновника (учасника) ТОВ «Теплообмінник» [PERSON],бо в цьому не було потреби. Виписка з реєстру акціонерів від 19.05.1999 року свідчить про те, що акціонер ТОВ «Теплообмінник» був власником 1145 штук простих іменних акцій номінальною вартістю 30 грн. кожна. Згідно з протоколом №9 установчих зборів ТОВ «Теплообмінник» від 21.06.1999 року у зв'язку із смертю директора ТОВ «Теплообмінник» [PERSON] тимчасово покладено виконання обов'язків директора товариства на головного бухгалтера [PERSON] до затвердження нового директора, тож [PERSON] не міг укласти з [PERSON] 26.05.1999 року вказаний ним договір ,оскільки на цей час [PERSON] на той час не була директором ТОВ «Теплообмінник» і не мала повноважень на укладання договору з позивачем. Наказом директора ТОВ «Теплообмінник» від 01.09.1999 року №1 ОК підтверджується, що лише з 01.09.1999 року [PERSON] приступила до виконання обов'язків директора на 0,5 ставки,а з 14.03.2000 року (наказ №3 від 14.03.2000 року) [PERSON] почала виконувати обов'язки директора і була звільнена від цієї посади 22.05.2000 року (наказ №6 ОК),а з цієї дати директором був призначений [PERSON],який з 01.02.2005 року був звільнений з цієї посади та був призначений на посаду директора по виробництву . У зв'язку із зазначеним [PERSON] ніяк не міг укласти з [PERSON] 25.05.2005 року додаток до договору від 26.05.1999 року про поворотну фінансову допомогу ,бо він на той час не був директором ТОВ «Теплообмінник» і не мав повноважень на укладення такого договору. Окрім цього станом на 25.05.2005 року директором ТОВ «Теплообмінник» був не [PERSON], а [PERSON]. Підписи від імені [PERSON] на листах від 23.12.2008 року та 25.12.2012 року суттєво відрізняються, що , на думку відповідача, свідчить про підробку підпису [PERSON].Як видно з листа в.о. начальника реєстраційної служби Артемівського МРЮ [PERSON] від 28.02.2014 року згідно з відомостями з реєстраційної справи юридичної особи ТОВ «Теплообмінник» за період з 29.04.1999 по 08.07.1999 року документи щодо зміни керівництва не надавалися ,тобто станом на 26.05.1999 року керівником підприємства був [PERSON] , а не [PERSON] ,головний бухгалтер підприємства. Надана суду позивачем квитанція до прибуткового касового ордеру №51 від 26.05.1999 року про внесення [PERSON] до каси ТОВ «Теплообмінник» 56000 грн. не відповідає вимогам Порядку ведення касових операцій у національній валюті в Україні №228 від 02.02.1995 року,затвердженого постановою правління Національного банку України № 21 від 02.02.1995 року ,оскільки в ній відсутні підпис касира та відбиток печатки підприємства . Прибутковий касовий ордер №51 від 26.05.1999 року в касовій книзі ТОВ «Теплообмінник» не зареєстровано. Це свідчить ,що гроші від [PERSON] ТОВ «Теплообмінник» 26.05.1999 року не передавались. На підставі вищевикладених обставин відповідач просив суд визнати договір укладений [PERSON] з ТОВ «Теплообмінник» 26.05.1999 року про надання фінансової допомоги у розмірі 56 тис. грн.. та додаток до зазначеного договору від 25.05.2005 року недійсними і стягнути з [PERSON] судові витрати за зустрічним позовом. В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги , зустрічний позов не визнав повністю та просив суд відмовити у його задоволенні. Він суду пояснив, що той факт, що у касовій книзі підприємства не відображений факт сплати по квитанції позивачем 56 000 грн. не свідчить про те, що вказані кошти не були сплачені, бо позивач сплатив вказані кошти ,а чому цей факт належним чином не зафіксований йому невідомо. До того, ж касова книга повинна вже бути знищена за кінченим терміном зберігання, але вона чомусь є у відповідача. Що стосується зустрічного позову, то він вважає, що пройшов строк давності і він просить застосувати до зустрічного позову строк давності і на цій підставі відмовити у позові. Представник відповідача заявлений до товариства позов не визнав повністю і суду пояснив, що наданий позивачем договір є фіктивним . Він поданий позивачем у копії,також він вважає , що вказані позивачем кошти не були перераховані на рахунок товариства. Він звернув увагу суду на ту обставину, що 25.02.2014 року Господарським судом Донецької області було ухвалене рішення у справі №5006/39/52 пн/2012 за позовом [PERSON] до ТОВ «Теплообмінник» «про визнання недійсними рішень загальних зборів та статуту підприємства » за участі третіх осіб на стороні відповідача - [PERSON] та інших осіб, яке оскаржувалось у апеляційному порядку і на теперішній час набрало чинності . В мотивувальній частині рішення господарського суду зазначено: «В судовому засіданні було перевірено зміст первинних документів бухгалтерського обліку, на які посилався експерт у своєму експертному дослідженні, а також інших документів Фінансово-господарської діяльності відповідача, (абзац 1 мотивувальної частини рішення господарського суду) .Відповідно до даних квитанцій до прибуткового касового ордера №51 від 26.05.1999 та №б/н від 21.09.2006 р. [PERSON] було внесено до Статутного капіталу товариства 56000 грн. та 78000 грн. відповідно (т.4, а.с.89) (абзац 2 мотивувальної частини рішення господарського суду)». Зазначеним вище рішенням Господарського суду Донецької області визнано, що [PERSON], відповідно квитанції до прибуткового касового ордеру №51 від 26.05.1999 року, вніс до Статутного капіталу ТОВ «Теплообмінник» 56000 грн.. Ця обставина свідчить про те, що [PERSON] надав до суду позовну заяву з заздалегідь підробленими документами ,що свідчить про його намір заволодіти майном ТОВ «Теплообмінник». Окрім цього спірне майно перебуває під арештом у виконавчій службі. Він також підтримав надані ним письмові заперечення , пояснення та заяви по справі у яких також просив суд застосувати до первісного позову встановлений законом строк позовної давності ,оскільки позивач вже звертався до суду з тих самих підстав і 20 березня 2014 року його заява була залишена без розгляду,тому строк на день звернення до суду вже закінчився. Зустрічну позовну заяву він підтримав та просив її задовольнити. До того ж, як зазначив представник відповідача у судовому засіданні та вказав у письмових запереченнях, позивач надав суду договір який не відповідає вимогам чинного на вказаний у ньому час укладання законодавства ,а саме ЦК УРСР і у позивача відсутні законні підстави для набуття права власності на належне товариству нерухоме майно. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву у якій вказав, що наполягає на задоволенні позовних вимог та просить суд слухати справу у його відсутності за участі його представника. Заслухавши пояснення представників сторін, свідка [PERSON], вивчивши інвентаризаційну справу та надані суду письмові пояснення та заперечення, а також матеріали даної цивільної справи суд вважає, що заявлені вимоги по первісному позову та по зустрічному позову задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено із інформаційної довідки і не заперечується сторонами, що 14.11.2006 року за ТОВ «Теплообмінник» зареєстрована власність на нежитлову будівлю з прибудованим цехом Г, гаражом В , майстернею Д загальною площею 917,30 кв.м на підставі договору купівлі-продажу б/н від 01.09.1999 року укладеного між юридичними особами за адресою:[ADDRESS] . Факт реєстрації вказаного нерухомого майна в КП «БТІ» м. Бахмута (колишній Артемівськ) у встановленому законом порядку підтвердив у суді свідок [PERSON] та оглянута судом інвентаризаційна справа на спірну будівлю. Сторони також дійшли згоди, що підставою для набуття права власності на дане нерухоме майно став договір купівлі-продажу від 01.09.1999 року між ЗАТ «Екологія» та ТОВ «Теплообмінник». Не оспорюється сторонами також та обставина, що позивач [PERSON] є одним із засновників та учасників ТОВ «Теплообмінник» Разом з тим, у поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] наполягає на тій обставині, що він звертається до суду з позовом не як учасник товариства , а як фізична особа , тому суд розглядає дану справу за правилами цивільного провадження. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Звертаючись до суду з позовом про зобов'язання ТОВ «Теплообмінник» передати у власність комплекс нежитлових будівель та споруд і визнання права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд за ним,[PERSON] , позивач послався на наявність у нього оригіналу договору про надання зворотної фінансової допомоги від 26 травня 1999 року , який суд оглянув у судовому засіданні ,але належним чином виготовлена копія цього договору, незважаючи на вимогу суду у судовому засіданні 07.09.2017 року так і не була долучена представником позивача до матеріалів цивільної справи , що позбавило суд можливості завірити після вивчення наявну в матеріалах справи (т.с.1, а.с.4) ксерокопію цього договору, оскільки вона за текстом не повністю відповідає пред'явленому суду екземпляру. Як встановлено ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Разом з тим , виходячи із змісту оглянутого у судовому засіданні екземпляру договору про надання фінансової допомоги від 26 травня 1999 року , [PERSON], діючи як громадянин України виступає кредитором та надає позичальнику у вигляді зоворотної фінансової допомоги ,шляхом внесення до його каси грошові кошти в сумі п'ятдесят шість тисяч гривень для придбання товариством акцій ТОВ «Екологія» строком на три роки ,а позичальник - ТОВ «Теплообмінник» в особі директора [PERSON] зобов'язується повернути кредитору по закінченню трьох років зворотну фінансову допомогу в повному обсязі, а у разі неможливості повернення такої допомоги позичальник передає у власність кредитора придбане у ЗАТ «Екологія» , у вигляді акцій, майно. Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного його виконання. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦКУ, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. На час укладання вказаного договору зворотної фінансової допомоги та додатку до нього діяв ЦК УРСР ( в ред. 1963р.) , Закон України «Про власність» ( який набув чинності з 15.04.1991р. та діяв до 20.06.2007р.) та Закон України «Про заставу» (який набув чинності 02.10.92 р та діє і в теперішній час). Як було встановлено у ст.4 ЦК УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають серед іншого з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Згідно з вимогами ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Як зазначено у ст.178 ЦК УРСР виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. Крім того, зобов'язання між громадянами або з їх участю можуть забезпечуватися завдатком, а зобов'язання між соціалістичними організаціями - гарантією. Як вбачається з тексту наданого суду позивачем екземпляру договору зворотної фінансової допомоги , датованого 26.05.1999 р. ,в п. 3 цього договору в якості забезпечення виконання зобов'язання за цим договором вказується передача у власність кредитора [PERSON] у вигляді акцій, майна ,яке в подальшому ,посилаючись на цей договір позивач просить зобов'язати йому передати та визнати за ним право власності - нерухоме майно у вигляді комплексу будівель- тобто заставою. Відповідно до вимог ст.12 ЗУ «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Суд зазначає, що вказаний договір ,датований 26.05.1999 року не відповідає вимогам ст.12 ЗУ «Про заставу» та ст. 153 чинного на той день ЦК УРСР ,оскільки в ньому не вказані усі необхідні істотні умови . Так у ньому не має відомостей, яке саме майно та за якими умовами може бути передане кредитору у випадку не повернення зворотної фінансової допомоги, також у п. 5 вказано, що договір діє до його повного виконання , але у п. 3 передбачене зобов'язання повернути зворотну фінансову допомогу по закінченню трьох років. До того ж текст даного договору містить у п.3 посилання на передачу майна , придбаного у ЗАТ «Екологія» у вигляді акцій , хоча на момент підписання договору 26.05.1999 року таке майно ще не було придбане. Відсутні опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. У якості доказу підтвердження умов застави майна позивачем також наданий текст додатку до договору від 25 травня 2005 року між позивачем [PERSON] та директором ТОВ «Теплообмінник» [PERSON] яким внесені зміни до тексту договору від 26.05.1999 року у вигляді виключення п. 2 та зміни п.3 та вказівкою про зобов'язання передати у власність кредитору [PERSON] будівлю ,придбану у ЗАТ «Екологія» ,розташовану у [ADDRESS] , опис предмета застави у вказаному додатку до договору також відсутній . Суд звертає увагу на ту обставину, що у вищезазначених договорах також не має посилань на підтвердження повноважень від імені ТОВ «Теплообмінник» вказаним у них особам, як директорам ТОВ на укладання таких договору застави цього нерухомого майна ,є лише посилання на статут товариства. Однак згідно з п.10.10 наданого позивачем статуту , Директор товариства ТОВ «Теплообмінник» вирішує усі питання крім тих, які входять до виключної компетенції загальних зборів учасників, але відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства згідно з п.10.2 10) наданого позивачем статуту відноситься до компетенції загальних зборів . В той же час, як вбачається з додатку до договору , в ньому є посилання на зобов'язання передати у власність кредитору [PERSON] будівлю , придбану у ЗАТ «Екологія»,без зазначення її реальної вартості та без врахування майнового значення її для товариства і при цьому в договорі не має посилань та не додано доказів про згоду загальних зборів товариства на відчуження вказаного у ньому нерухомого майна, в той час як позивач [PERSON] був одним із засновників та учасником ТОВ «Теплообмінник» і був обізнаний з зазначеними умовами статуту . Відповідно до ст.181 ЦК УРСР в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Застава може мати місце також щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Відносини застави регулюються Законом України "Про заставу", іншими актами законодавства. Закон України «Про заставу» у ст. 13 вимагає, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. У п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати,що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. ЦК УРСР 1963 p. також встановлював нікчемність правочину відносно нерухомого майна з порушенням нотаріальної форми та відсутністю державної реєстрації. Позивачем не надано суду доказів щодо існування дійсного договору від 26.05.1999 р. та додатку до нього від 25.05.2005 р. за якими він просить суд зобов'язати ТОВ «Теплообмінник» передати йому, [PERSON], у власність комплекс нежитлових будівель , розташованих за адресою :[ADDRESS] ,що знаходяться у власності ТОВ «Теплообмінник»,а саме наступні будівлі та споруди : Б2 цегляна нежитлова будівля з прибудованим цехом Г,гаражом В, майстернею Д загальною площею 917,30 кв. м та визнати за ним право власності на цей комплекс . До того ж , у наданих ним в обґрунтування позовних вимог договорі від 26.05.1999 року мова йде про майно без опису майна ,а в додатку до договору від 25.05.2005 року - про будівлю , придбану у ЗАТ «Екологія» без технічного опису майна та визначення ,яку саме будівлю ,що робить неможливим ідентифікувати вказане у цих договорах нерухоме майно. Суд зазначає , що будучи учасником товариства [PERSON] знав, які саме будівлі та майно були придбані у ЗАТ «Екологія» 01.09.1999 року але у наданому ним договорі не вказаний їх технічний опис. За таких обставин, проаналізувавши усі надані по справі докази, суд приходить до висновку ,що заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на законі ,оскільки надані позивачем на обґрунтування цих вимог договір зворотної фінансової допомоги б/н від 26.05.1999 року та додаток до цього договору від 25.05.2005 року відносно зобов'язання передати нерухоме майно (застави) в рахунок зворотної фінансової допомоги є нікчемними. Що стосується надання чи не надання самої зворотної фінансової допомоги, то суд не розглядає це питання, оскільки воно не є предметом спору та було розглянуте господарським судом в рішенні від 25.02.2014 року. Розглянувши зустрічний позов про визнання договору зворотної фінансової допомоги б/н від 26.05.1999 року та додатку до цього договору від 25.05.2005 року суд приходить до таких висновків. Нікчемним правочином є правочин, вчинення якого не по\-роджує передбачених законом правових наслідків у зв?язку із протиправністю або іншими недоліками юридичного характеру, незалежно від пред?явлення позову про визнання його недійс\-ним. Нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким і від бажання сторін. Чинний ЦК України визначає такі ознаки нікчемного правочину: 1)нікчемний правочин є недійсним тільки у випадках, перед\-бачених законом. 2)правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред?явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін. 3)нікчемний правочин не породжує правові наслідки, які при\-таманні правочинам даного виду. 4)нікчемний правочин породжує лише наслідки, які пов?язані з його недійсністю. Судом встановлена нікчемність договору зворотної фінансової допомоги б/н від 26.05.1999 року та додатку до цього договору від 25.05.2005 року відносно зобов'язання передати нерухоме майно (застави) в рахунок зворотної фінансової допомоги за вищевказаними підставами. П. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків . П.8 вище вказаної постанови встановив , що зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. За таких обставин зустрічний позов щодо визнання недійсними нікчемного договору від 26.05.1999 року та додатку до нього від 25.05.2005 року зобов'язань щодо передачі [PERSON] нерухомого майна товариства та визнання за ним права власності на це нерухоме майно також не підлягає задоволенню. Що стосується визнання недійсним договору від 26.05.1999 р. та додаткової угоди до нього саме про надання зворотної фінансової допомоги у розмірі 56 000 грн. ,то у судовому засіданні з пояснень представника відповідача встановлено, що рішенням Господарського суду Донецької області від 25.02.2014 року , яке набрало чинності і вивчене судом, було встановлено , що ці кошти були внесені [PERSON] до статутного капіталу товариства ,тож спір відносно визнання договору про надання зворотної фінансової допомоги між учасниками товариства вже розглянутий господарським судом і не може розглядатися у цивільному провадженні. Згідно із ч. 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторонам відмовлено у задоволенні позовних вимог, то і вимоги по стягненню судового збору задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed