Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

05 березня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучила орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області. Позов обґрунтувала тим, що з 03 серпня 2012 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого у них [INFO] народився син - [PERSON] . Спільне життя з відповідачем у неї не склалося, а тому вона із сином у жовтні 2019 року переїхали проживати у власну квартиру позивача за адресою: [ADDRESS] , де проживають на даний час. Відповідач заперечує доцільність проживання дитини з матір`ю, хоче у будь-який спосіб забрати сина до себе у місто Володимир-Волинський Волинської області. Вважає, що син повинен залишатись із матір`ю, оскільки у такий спосіб він буде забезпечений піклуванням та необхідним доглядом. Із 19 листопада 2019 року син [PERSON] відвідує школу ранньої творчої орієнтації дошкільнят «Пізнай себе» у місті Нововолинськ. В інтересах сина вона уклала медичну декларацію із лікарем-педіатром Нововолинської ЦРЛ, де [PERSON] проходить огляди та лікування. Крім того, вона працює, отримує достатній дохід для утримання та виховання сина; позитивно характеризується на роботі; забезпечена житлом у виді двокімнатної квартири, в якій для сина виділено окрему кімнату. Ствердила, що відповідач неспроможний забезпечити дитину усім необхідним для гармонійного та здорового розвитку, оскільки працює на двох роботах, займається громадським життям міста, а тому для сина у нього бракує часу. Крім того ствердила, що у відповідача є певні проблеми із здоров`ям, що також завадить йому належним чином утримувати дитину. У підтвердження власних позовних вимог покликалась на рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 20 лютого 2020 року, яким визнано доцільним визначити місце проживання сина разом із його матір`ю. Просила суд визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] із нею, стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 березня 2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. 24 березня 2020 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору також залучив орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області. Зустрічний позов обгрунтував тим, що 25 жовтня 2019 року, під час його лікування у Володимир-Волинському ТМО, [PERSON] самочинно забрала сина [PERSON] та переїхала з ним жити з міста Володимир-Волинський до міста Нововолинськ Волинської області. За період їх спільного проживання, в сім`ї жодного разу не виникало сварок. Вважав, що переїзд дружини у м. Нововолинськ носить тимчасовий характер, а тому раніше не звертався із заявами про самочинну зміну місця проживання дитини. Місце проживання сина зареєстроване разом із ним у трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Він є власником даного житла, а [PERSON] також має у квартирі власну кімнату, іграшки та всі необхідні речі. Крім того, син є вихованцем закладу дошкільної освіти № 2 «Казка» Володимир-Волинської міської ради. Під час спільного проживання у місті Володимир-Волинському вони також уклали декларацію з лікарем-педіатром про надання первинної медичної допомоги КП Володимир-Волинський ЦПМСД. З моменту окремого проживання, щотижня він забирає сина на 2-3 дні до себе, піклується про нього, купує йому ліки, забезпечує продуктами харчування та одягом. Крім того, [PERSON] вказав, що працює на двох роботах, також характеризується позитивно, є пенсіонером МВС, інвалідом армії 3 групи. Його доходи та стан здоров`я у повній мірі дозволяють утримувати сина та належним чином піклуватись про нього. Заперечив об`єктивність рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 20 лютого 2020 року щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Підставою заперечення вказав те, що орган опіки та піклування не встановлював відносин дитини з батьком, не проводив обстеження умов проживання останнього, не встановлював інших обставин, які мають істотне значення у справі. В той же час орган опіки та піклування при прийнятті рішення покликався на Декларацію прав дитини, яка не є в Україні джерелом права. Ствердив про випадки застосування насильства в сім`ї матері по відношенню до сина, підвищену криміногенну обстановку у м. Нововолинськ у порівнянні з м. Володимир-Волинський, а тому в сукупності вищенаведених обставин, просив визначити місце проживання дитини з батьком. Одночасно із поданням зустрічного позову [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , яким з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, первісний позов заперечив, просив в його задоволенні відмовити. Крім того, [PERSON] клопотав перед судом про залучення до справи третьою особою орган опіки та піклування виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області. 02 квітня 2020 року [PERSON] надала суду відповідь на відзив, в якій заперечила доводи [PERSON] з підстав їх недостовірності та необґрунтованості. 06 квітня 2020 року [PERSON] подав до суду заперечення, в яких також стверджував про недостовірність доводів опонента. Ухвалою суду від 15 травня 2020 року задоволено клопотання [PERSON] , залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради третьою особою у справі. Ухвалою суду від 28 травня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті, зобов`язано виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради (як орган опіки та піклування) надати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. За клопотаннями сторін розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів через поширення хвороби Covid-19, а також із цих же причин неможливості зібрання виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради для затвердження висновку щодо розв`язання спору. 07 серпня 2020 року виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради надано висновок про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] із матір`ю [PERSON] , який був затверджений відповідним рішенням № 181 від 20 липня 2020 року. В судових засіданнях позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник Андрейчук С.В. свої позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, зустрічний позов заперечили. Заявили, що за час розгляду справи вступило в законну силу рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 07 серпня 2020 року про розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, у підтвердження власних доводів покликались на доцільність визначення місця проживання дитини із матір`ю, оскільки вона зможе краще забезпечити інтереси дитини малолітнього віку. Ствердили про те, що станом на час розгляду справи по суті, [PERSON] розпочав навчання у першому класі Нововолинського ліцею № 1. [PERSON] в судових засіданнях первісний позов заперечив, натомість свій зустрічний позов підтримав. Ствердив про те, що опікується та забезпечує потреби сина краще матері. Вважав, що проживання сина із батьком буде більше відповідати інтересам дитини. Висновки органів та піклування заперечив з підстав їх необ`єктивності, адже при їх складенні в основу були взяті положення Декларації прав дитини, яка не має юридичного значення та порушує принципи рівності обох батьків по відношенню до участі у вихованні дитини. Представники виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради (як органу опіки та піклування) Сидорук Л.М. та Матіюк О.В. в судовому засіданні підтримали позицію щодо доцільності визначення місця проживання дитини із матір`ю. Вказали, що таке рішення було прийнято за результатами засідання одноголосно і повинно найкраще відповідати інтересам малолітньої дитини. В той же час звернули увагу суду на те, що дитина прихильна до матері і батька в однаковій мірі. Інформація про неналежне виконання сторонами своїх батьківських обов`язків відсутня. Кожен з батьків забезпечений житлом, отримує достатні доходи для забезпечення дитини. В той же час кожна із сторін, включаючи дідусів і бабусь дитини, намагаються вплинути на її свідомість з метою нав`язування прихильності до них, не виключаючи елементів дискредитації протилежної сторони, що суттєво негативно впливає на емоційний стан дитини. Представник виконавчого комітету Нововолинської міської ради (як органу опіки та піклування) Думич О.І. в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримала висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради № 67 від 20 лютого 2020 року, згідно якого з врахуванням інтересів дитини визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із матір`ю. Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню, а в задоволені зустрічного позову слід відмовити. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було зареєстровано 03 серпня 2012 року ВДРАЦС по місту Володимир-Волинському, що стверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджено у справі копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] . Довідкою про зареєстрованих та заборгованість за надані житлово-комунальні послуги № 1676 від 19 березня 2020 року стверджується, що батько [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . Крім нього, у вказаній квартирі на даний час зареєстроване місце проживання малолітнього сина [PERSON] . До [INFO] у цьому житлі також була зареєстрована [PERSON] . Крім того встановлено, що батько [PERSON] є пенсіонером МВС по інвалідності, йому встановлено 3 групу довічно, що підтверджено копією його пенсійного посвідчення № [NUMBER] . Проте, незважаючи на виплату [PERSON] пенсії, він працює. Отримує регулярний дохід у ТОВ «Текофуд» та ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант-Сервіс»». На обох роботах [PERSON] позитивно характеризується. Відповідно до довідки № 226 від 20 листопада 2019 року, малолітній [PERSON] відвідував ЗДО (ясла-садок) № 2 «Казка» (м. Володимир-Волинський) з 26 травня 2017 року. Консультаційними висновками спеціаліста лікаря-пульмонолога за 2017 рік стверджується про те, що малолітній [PERSON] хворіє, має бронхіальну астму. Потребує систематичного догляду. 17 травня 2018 року [PERSON] щодо лікування сина уклала декларацію № 0000-25Х0-8Т8К із лікарем-педіатром Володимир-Волинського центру первинної медико-санітарної допомоги. У жовтні 2019 року [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] переїхали проживати у [ADDRESS] . Вказаний факт сторонами не заперечується. Копією технічного паспорта щодо даної квартири стверджується, що [PERSON] є власником 7/8 частки у ній, а зміст довідки про склад сім`ї № 2564 від 03 грудня 2019 року свідчить, що [PERSON] одноосібно зареєстрована за вказаною адресою. З листопада 2019 року [PERSON] працевлаштувалась. За договором із ТОВ «Птахокомплекс «Губин»» оплатно надає послуги вказаному підприємству, отримує регулярний дохід. За місцем роботи [PERSON] також характеризується позитивно. Дані обставини у справі також підтверджені [PERSON] документально. Декларацією № 0001-2ХМН-3Т00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу стверджується, що [PERSON] 13 листопада 2019 року уклала нову угоду про надання першочергової медичної допомоги із лікарем-педіатром КНП «Нововолинський центр первинної медико-санітарної допомоги». За змістом довідки № 04/19 від 09 грудня 2019 року, малолітній [PERSON] з 19 листопада 2019 року почав відвідувати школу ранньої орієнтації дошкільнят «Пізнай себе», що функціонує на базі Нововолинського центру дитячої та юнацької творчості. 11 листопада 2019 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 24 січня 2020 року задоволено клопотання відповідача, призначено подружжю строк для примирення терміном 6 місяців. На підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 07 серпня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Витягом з наказу № 19-У від 30 травня 2020 року стверджується про зарахування з 01 вересня 2020 року малолітнього [PERSON] учнем 1-го класу Нововолинського ліцею № 1 Нововолинської міської ради Волинської області на підставі заяв батьків. Копіями квитанцій та чеків, які були долучені до матеріалів справи обома сторонами, стверджується про те, що вони опікуються здоров`ям сина, піклуються про його матеріальне забезпечення. Довідками лікарів психіатричного та наркологічного кабінету Нововолинської ЦМЛ №№ 655 та 540, обидві від 23 грудня 2019 року, а також КП Володимир-Волинське ТМО обидві від 03 березня 2020 року, встановлено, що обоє батьків на відповідних обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебувають. За клопотанням сторін, з врахуванням віку дитини, з метою запобіганню можливому травмуванню психіки дитини, суд не проводив її опитування в судовому засіданні. Проте, зважаючи на необхідність з`ясування прихильності дитини до кожного із батьків, а також обставин, що можуть мати істотне значення для вирішення спору, вказане завдання було поставлене психологу службою у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради при складенні письмового висновку щодо можливостей розв`язання спору. Згідно висновку практичного психолога НАК «ЗОШ І-ІІІ ст.№3 - ліцею» [PERSON] від 10 червня 2020 року, в результаті діагностики виявлено, що дитина любить, прихильно і позитивно ставиться як до батька, так і до матері, усвідомлює конфліктну ситуацію в сім`ї. Отже, з наданих доказів судом встановлено, що сторони мають приблизно однакові матеріально-побутові умови проживання, обидва працюють, намагаються створити для дитини оптимальні умови для проживання та виховання. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Оскільки обидві сторони характеризуються позитивно та мають належні умови для проживання дитини, то суд при прийнятті рішення враховує, насамперед, інтереси дитини та враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки та місце навчання дитини. [PERSON] майже рік, проживає з матір`ю, яка постійно проявляє любов та турботу про сина, приймає участь у його вихованні, утриманні та навчанні. Створені нею умови для проживання дитини в повній мірі можуть забезпечити її повноцінний розвиток, навчання та виховання, що підтверджується відповідними результатами обстеження умов їх проживання та висновками органу опіки та піклування. Судом враховується, що при передачі дитини на виховання батькові будуть порушені її стійкі, усталені зв`язки із оточенням, звичним та бажаним середовищем, що не бути відповідати найкращим інтересам малолітньої дитини. При цьому, суд виходить передусім не з прав батьків на виховання малолітньої дитини, а з інтересів дитини, захищаючи права останньої, що жодним чином не суперечить законодавству України та міжнародним правовим актам щодо прав дитини, які будуються за принципом першочергового врахування інтересів дітей. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а вимогами ст. 89 ЦПК України встановлено, що оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При розгляді даної справи суд не приймає належними та допустимими доказами доводи [PERSON] про те, що дитина за місцем проживання матері в основному перебуває під опікою дідуся та бабусі, адже й останні не позбавлені права піклуватися про неї, допомагати матері дитини у її вихованні, матеріальному забезпеченні. Судом не встановлено фактів ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Долучені [PERSON] відеозаписи моментів відвідування дідуся та бабусі місця проживання матері та дитини у місті Нововолинськ, які були здійснені приховано від них та без їхньої згоди, жодним чином не свідчать про обставини, що мають істотне значення у справі, а в той же час здобуті з порушенням прав людини, передбачених статтею 32 Конституції України, ст.307 ЦК України, отже не можуть бути належними і допустимими доказами. Також суд не приймає належним доказом, подану [PERSON] інформацію про криміногенну обстановку у містах Нововолинську та Володимир-Волинському, оскільки така не може мати значення для встановлення характеру особистих відносин батьків і дитини, залежить від інших об`єктивних факторів (площа міста, кількість населення, тощо). Доводи [PERSON] про застосування насильства щодо дитини з боку бабусі (по стороні матері), не були підтверджені в судовому засіданні. В той же час суд не приймає до уваги доводи матері дитини про інвалідність [PERSON] як перешкоду у догляді за дитиною. Судом встановлено, що інвалідність [PERSON] жодним чином не може створювати йому перешкод у належному піклуванні про сина, забезпечення йому нормальних умов для проживання та забезпечення. При ухваленні даного рішення судом також критично беруться до уваги висновки органів опіки та піклування, як виконавчого комітету Нововолинської міської ради, затверджений рішенням № 67 від 20 лютого 2020 року, так і виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, затверджений рішенням № 181 від 20 липня 2020 року, оскільки в основу обох було покладено принцип 6 Декларації прав дитини, яким проголошено, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім випадків, пов`язаних із виключними обставинами. Так, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Крім цього, у статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV), міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах "а", "b" частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. Також суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Втім, законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Крім того, під час вирішення цієї справи слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частиною шостою статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року. Суд, з огляду на вищенаведені положення законодавства про рівність прав та обов`язків обох батьків, відносини між сторонами, вважає необхідним зауважити, що визначення місця проживання дитини з матір`ю по своїй суті не є розлученням батька з дитиною, не повинно тлумачитись як наявність у матері переваги перед батьком, оскільки [PERSON] має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки, як і [PERSON] , і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Крім того, у разі виникнення інших обставин, пов`язаних, наприклад, із погіршенням умов проживання дитини з матір`ю чи інших, місце проживання дитини може бути згодом змінено. За таких умов, суд приймає до уваги вказані вище висновки органів опіки та піклування лише в частині встановлення відсутності обставин, які б могли свідчити про неналежне виконання матір`ю своїх обов`язків по відношенню до дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що, враховуючи вік дитини, прив`язаність її до матері, з якою вони спільно проживають близько року, протягом якого у дитини утворились стійкі, усталені зв`язки із її оточенням, звичним та бажаним середовищем, а також той факт, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, буде відповідати інтересам дитини. За клопотанням сторін, питання щодо розподілу судових у справі буде вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення в разі надходження відповідної заяви в порядку ст.ст.141, 270 ЦПК України. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved