Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на самочинну будівлю (житловий будинок). Мотивуючи свої вимоги тим, що згідно наказу дирекції заводу «Бортничі» від 03 лютого 1977 року, як його працівнику, вона отримала земельну діляку площею 0,20 га для будівництва житлового будинку по [ADDRESS], яке тривало близько 12-13 років, й в 1991 році вона побудувала на цій земельній дфлнці житловий будинок площею 173, 9 кв м, фактична експлуатація якого почалась у 1999 році. Наразі постало питання про узаконення цієї будівлі як самочинно збудованої на підставі ч.3 ст. 376 ЦК України, що й стало підставою зверення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 29 березня 2018 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Напханюк І.Ю., діюча на підставі довіреності від 10 січня 2018 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог, вважаючи визначену позивачем особу відповідача неналежною. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно наказу дирекції заводу «Бортничі» від 03 лютого 1977 року позивачка, як працівник підприємства, отримала земельну діляку площею 0,20 га для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.7). Згідно технічного паспорту від 28 лютого 2000 року позивачкою побудувано на земельній ділянці двоповерховий житловий будинок площею 173, 9 кв м (а.с. 17-26). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (ч.2 п.4 ЦК України Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1, 2 ст. 328 ЦК України). Даний будинок згідно ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом, побудований без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, він не введений в експлуатацію, знаходиться на земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні позивачки й у встановлений спосіб не узаконена - наразі питання знаходиться на вирішенні у Київській міській раді (Київській міській державній адміністрації), заведена кадастрова справа за № 4318 Київським міським управлінням земельних ресурсів (а.с.8), а тому цей позов є передчасним. Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК України). Згідно ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Окрім того, в даному випадку мають місце правовідносини, що виникають зі створенням нового нерухомого майна, право власності на яке виникає з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації. Як встановлено в судовому засіданні об»єкт самочинного будівництва (житловий двоповерховний будинок) - є об»єктом новоствореного нерухомого майна, що не прийнятий до експлуатації. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов»язковій державній реєстрації. Зважаючи на вказані вимогу закону, й приймаючи до уваги, що самочинно збудований позивачкою житловий будинок не прийнятий до експлуатації, що є визначальним елементом для визнання права власності об»єктів нерухомого майна, земельна ділянка позивачці була надана у користування до будівництва будинка, підстав для застосування ч.3 ст. 376 ЦК України, немає. Окрім того, суд, зважаючи на спірні правовідносини, коло повноважень районних в м. Києві державних адміністрацій, вважає, позивачем безпідставно пред»явлено вимоги до визначеного ним відповідача - Дарникої районної в м. Києві державної адміністрації, яка згідно рішення Київської міської ради від 09.09.2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві», яким було вирішено припинити з 31.10.2010 року шляхом ліквідації районні в м. Києві ради та їх виконавчі органи, в т.ч. Дарницьку районну у м. Києві раду та її виконавчий орган - Дарницьку районну у м. Києві державну адміністрацію. У зв»язку з припиненням діяльності Дарницької районної у м. Києві ради єдиним представницьким органом м. Києва є Київська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади м. Києва. В процесі розгляду справи судом поставлено на обговорення учасників процесу питання про заміну неналежного відповідача на належного, проте позивач заперечив щодо проведення такої заміни, вважаючи визначену ним особу відповідача належною. Суд за відсутності умов, передбачених ЦПК України за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, підлягає відмові у його задоволенні. На підставі вищевикладеного, ч.2 п.4 ЦК України Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ч.3 ст. 376 ЦК України,

Outcome: dismissed