Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

02.03.2020 року засобами поштового звязку директор Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва звернувся до суду з вимогами до [PERSON] зобов`язати останню припинити дії з використання приміщення житлової квартири за адресою [ADDRESS] не за призначенням - організацією хсотелу. Позовні вимоги обгрунтовані наступними обставинами. В багатоквартирному будинку за адресою [ADDRESS] в квартирі [ADDRESS] розташований хостел . Позивач вказує, що розташування хостелу, як і готелю, гуртожитку в квартирі багатоквартирного будинку з боку власника є незаконним, оскільки відповідне є нецільовим використанням квартири у багатоквартирному будинку, яка призначена для постійного проживання однієї сім`ї, крім того, квартира технічно не пристосована для проживання такої кількості осіб, що свідчить про порушення норм цивільного та житлового законодавства. Ухвалою суду від 20.03.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Відповідач надав відзив, у якому зазначає про відсудність повноважень позивача на подачу такого позову, а також на відсутність доказів знаходження хостелу за вказаною адресою. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи та встановивши відповідні їм правовідносини, доходить наступного висновку. Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», яке набрало чинності з 01.01.2015, у Святошинському районі міста Києва створено нове підприємство - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва». Після проведеної державної реєстрації новостворене підприємство надає послуги з обслуговування житлових будинків у Святошинському районі м. Києва. Відповідно до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 58 від 06.02.2015 «Про передачу за закріплення житлового і не житлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», за новоствореним підприємством було закріплено на праві господарського відання житлові та нежитлові будинки комунальної форми власності відповідно до додатку до розпорядження (а.с.5). Відповідно до ст. 136 ГП України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Суд звертає увагу, що право господарського відання не розповсюджується на особисту приватну власність осіб багатоквартирного будинку, їх особисті немайнові права, що порушуються у зв`язку з порушенням їх реалізації їх права власності. Як вбачається з матеріалів справи, мешканцями будинку по [ADDRESS] було складено колективний лист проти існування хостелу за вказаною адресою (а.с.11). Відповідно до заяви поданої до позивача, мешканка вищевказаного будинку просить підготувати позов щодо незаконого використання квартири [ADDRESS] (а.с.12). За змістом акту обстеження від 20.05.2019 року приміщення квартири [ADDRESS] , встановлено, що вище вказана квартира дійсно влаштована під хостел (а.с. 13). Із матеріалів справи вбачається, що на вищевказану квартиру видано ордер [PERSON] (а.с.14). З матеріалів позовної заяви не вбачається чи є [PERSON] і [PERSON] однією і тією ж особою, але відповідно до наданого відзиву, відповідач визнає вказану обставину. Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13. Звертаючись до суду із позовом, позивач просить зобов`язати відповідача привести належну йому ( відповідачу) на праві власності квартиру у стан, придатний для постійного проживання однією сім`єю різного чисельного складу або однієї людини. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (частина перша статті 382 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У частині четвертій статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Згідно з положеннями частини сьомої статті 41 Конституції України та частини п`ятої статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із частинами 1, 2 статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У відповідності до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, власники квартири зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням. Також відповідно до статті 7 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік (Закон України від 24.06.1981 р. № 5150-X) громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями і правил соціалістичного співжиття, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами з метою особистої наживи, одержання нетрудових доходів та в інших корисливих цілях, а також на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до Державних будівельних норм (ДБН В2.2.2-15-2005 "Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення", затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року N 80) допускається розміщення нежитлових приміщень, які використовуються для здійснення господарської діяльності, у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Крім того, на верхньому житловому поверсі (у тому числі мансардному) допускається розміщення творчих майстерень художників та архітекторів. При цьому статтею 8 Житлового кодексу передбачено, що у виняткових випадках може здійснюватися переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад. Тобто, для здійснення господарської діяльності можуть використовуватися лише нежитлові приміщення. Переведення жилих приміщень у нежилі може здійснюватися, але лише у виняткових випадках, і лише за рішенням виконавчих органів міських та обласних рад. Відповідно до пункту 3.3 ДБН В.2.2-20:2008 «Будинки і споруди. Готелі» (далі - ДБН В.2.2-20:2008) готель - це один із засобів розміщення, який визначається згідно з вимогами ДСТУ 4527:2006 «Послуги туристичні. Засоби розміщення. Терміни та визначення», тут: будинок або комплекс приміщень для тимчасового розміщення (проживання). Відповідно до пункту 6.1.1 ДБН В.2.2-20:2008 наявність житлової та приймально-вестибюльної груп приміщень є обов`язковою. Склад додаткових приміщень, що підвищують комфорт готелю, не нормується і приймається згідно із завданням на проектування або за проектом. Житлова частина будинків готелів (номерний фонд) повинна бути функціонально і планувальне відокремленою. У випадку розташування приміщень готелів у складі багатофункціональних будинків, а також у випадках блокування приміщень готелів з іншими підприємствами та установами готелі повинні бути планувально відокремлені, ізольовані та забезпечені самостійними входами і комунікаціями (вертикальними і горизонтальними). Відповідно до пункту 5.31 ДСТУ 4527:2006 хостел (молодіжний готель) - це готель, у якому номери, розташовані зазвичай за коридорною або блочною системою, і має умови для самостійного готування їжі та санітарно-технічні зручності на поверсі або у блоці; може організовувати харчування у закладі ресторанного господарства. Відповідно до положень Державних будівельних норм України В.2.2/15-2005, квартира - це комплекс взаємопов`язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу або однієї людини. Отже, терміни «готель» та «хостел» не можна ототожнити з термінами «квартира» та «нежитлове приміщення». Хостел є молодіжним готелем і повинен забезпечуватися самостійним входом і комунікаціями. Слід зазначити, що пункт 2.50 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» містить вичерпний перелік приміщень, які допускається розміщуватись у першому, другому і цокольному поверхах житлових будинків. Такого приміщення як готель та/або хостел вказаний перелік не містить. Відповідно до статті 150 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушення правил користування жилими приміщеннями, використання їх не за призначенням, псування жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання та об`єктів благоустрою тягне за собою попередження або накладення штрафу на громадян від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Статтею 152 ЖК УРСР передбачено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Крім того, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572, передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири), та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку (пункт 4). Будь-яких даних про те, що відповідач отримував дозвіл на переобладнання належної йому квартири під «хостел», матеріали справи не містять. Функціонування «хостелу» у багатоквартирному будинку не відповідає положенням чинного законодавства України, оскільки цивільним законодавством України передбачено, що квартира у багатоквартирному будинку призначена для постійного проживання, у той час, як у квартирі розташований «хостел», який за своїм законодавчим визначення є приміщенням для тимчасового проживання (розміщення). Суд приймає до уваги, що розміщення хостелу спричиняє незручності та проблеми для власників інших квартир у під`їзді, однак суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку із тим, що в даному випадку відсутнє порушення порушення цивільного права або інтересу саме КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», як позивача у справі. Вивчивши матеріали справи, судом також не встановлено умов звернення позивача із відповідним позовом на виконання своїх власних повноважень (наявності таких повноважень), а також відсутні повноваження позивача діяти в інтересах інших осіб. Натомість суд звертає увагу, що здійснення контролю за використанням приватного житлового фонду є обов`язком Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, оскільки у такому збереженні є публічний інтерес територіальної громади. Позивачем також можуть виступати і мешканці багатоквартирного будинку. Однак, Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація не є позивачем у справі, жодний з мешканців також не є позивачем у справі. Крім того, в залежності від підстав позову (реалізація функцій контролю за станом благоустрою житлового фонду або ж порушення цивільних прав), у разі якщо позивачем виступає районна державна адміністрація, позов має відповідно розглядатись за правилами адміністративного або цивільного судочинства відповідно. Про те, що належним позивачем у справі на захист прав територіальної громади та на виконання своїх функцій суб`єкта владних повноважень може бути саме районна державна адміністрація, свідчить і зміст постанови Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі №757/22685/16-ц. Порушення ж прав саме комунального підприємства з боку відповідача судом не встановлено, а будь-яких владних повноважень у відношенні до житла, яке належить на праві приватної власності громадянам, дане підприємство не має і виступає стороною лише у договірних відносинах з власниками. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed