Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила: - припинити право відповідача на 1/9 частку квартири [ADDRESS]; - визнати за позивачем право власності на 1/9 частку квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу належить на праві спільної часткової власності 8/9 частини квартири [ADDRESS]. Відповідачу на праві спільної часткової власності належить 1/9 частини вказаної квартири. Спільне проживання в даній квартирі сторін є неможливим, добровільно вирішити спір відповідач відмовляється, тому позивач вважає, що є підстави для припинення права власності відповідача на його частку у спірному майні. При цьому, ринкова вартість частки майна, належного відповідачу становить 51 962 грн., яку вона має намір виплатити відповідачу. 05 липня 2018 року відповідач подав відзив на позову заяву обґрунтований тим, що 1/9 частка спірної квартири, яка належить відповідачеві складає 7,69 кв.м. у спільному майні. З листопада 2015 року відповідач сплачує комунальні послуги за квартиру. Іншого житла, окрім цієї частки відповідач не має, тому він заперечує проти припинення його права власності на частку в спірній квартирі та виплату йому грошової компенсації. Крім цього, позивач разом з їхньою матір'ю з 2013 року проживає в місті Олешки\~ Херсонської\~ області. Ухвалою суду від 07 травня 2018 року відкрито провадження по справі, призначено проведення підготовчого засідання, встановлено сторонам строки для надання заяв по суті справи. 04 червня 2018 року від відповідача надійшла заява про зупинення провадження по справі в зв'язку з його відрядженням до закінчення строку такого. Ухвалою суду від 15 червня 2018 року відмовлено в задоволені заяви відповідача про зупинення провадження по справі. 04 липня 2018 року від відповідача надійшло клопотання про витребування у приватного нотаріуса Олешківського районного нотаріального округу Херсонської області матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору дарування від 30 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] 1/3 частки квартири [ADDRESS], а також клопотанння про витребування відомостей з реєстру права власності щодо права власності на нерухоме майно [PERSON] в [ADDRESS]. 05 липня 2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 05 липня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] на розгляд справи до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначав, що є власником 1/9 частки спірної квартири, в якій зареєстрований та за яку сплачує комунальні послуги, але не проживає в ній, так як позивач змінила замки і не пускає його. Він вимушений був звернутися до суду про його вселення, однак рішення суду виконано не було, і він не маючи іншого житла проживає у знайомих. Зазначав, що проживаючи в спірній квартирі займав маленьку кімнату, де залишилися його речі, до яких він не має доступу. Вказував, що на даний час квартира закрита, так як позивач та його мати проживають в Херсонській області, у нього же не має іншого житла окрім частки в спірній квартирі. В послідуючим відповідач Кас`ян надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, так як виїхав у відрядження, за участю представника [PERSON] Позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначивши, що відповідач іншого житла у власності не має, щомісячно оплачує комунальні послуги у спірній квартирі. Позивач і на даний час не внесла вартість частки відповідача на депозитний рахунок суду. Просила відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 січня 2007 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] та позивач [PERSON] (а.с.6). Після смерті [PERSON] його частка поділена між позивачем, відповідачем та їх матір`ю [PERSON] по 1/9 частці кожному. В подальшому 30 березня 2018 року мати позивача [PERSON] на підставі посвідченого приватним нотаріусом Олешківського районного нотаріального округу Херсонської області договору дарування подарувала їй 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с.10). Таким чином позиває є власником 8/9 частини вищевказаної квартири. Відповідач - [PERSON] є власником 1/9 частини спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 листопада 2015 року після смерті батька [PERSON] (а.с.48-49). Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] складається з трьох жилих кімнат загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. (а.с.39-40). За даними особового рахунку та довідки про реєстрацію місця проживання відповідача, в спірній квартирі зареєстровані позивач, відповідач, їх мати [PERSON], син відповідача [PERSON] і [PERSON] (а.с.41-42). Як вбачається з копій квитанцій, відповідач [PERSON] оплачує комунальні послуги в спірній квартирі (а.с.43-46). З матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично склалися неприязні відносини, про що свідчать рішення судів від 16 лютого 2017 року та 04 червня 2018 року, відповідно до яких відповідачеві усунуто перешкоди в користуванні своєю часткою квартири та вселено до неї, а також зобов`язано [PERSON] передати йому ключі від дверей квартири (а.с.50-53). Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст.316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст.355 ЦК України). Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1ст.357 ЦК України). Положеннями ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Так, положеннями ч.1 ст.365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст.365 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 року № 6-2784цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем. При цьому, відповідно до ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. В той же час, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відтак, в судовому засіданні встановлено, що сторони є власниками спірної квартири [ADDRESS], при цьому позивачу належить 8/9 частини спірного нерухомого майна, а відповідачу - 1/9 частина. З матеріалів справи також вбачається, що як позивач, так і відповідач зареєстровані у спірній квартирі, відповідач проживає в ній, оплачує комунальні послуги. Згоди з приводу володіння, користування та розпорядження спільним майном між сторонами не досягнуто, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду із вказаним позовом, вказавши на наявність підстав для припинення права власності відповідача на його частку у спірному майні, оскільки така частка не може бути виділена в натурі, є незначною, користування спірним нерухомими майном є неможливим. Відповідач заперечував проти зазначених позивачем обставин. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено наявності передбачених ст.365 ЦК України обставин, за яких може бути припинене право власності відповідача на спірне майно, а саме, що частка є незначною, не може бути виділена в натурі; річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Доказів протилежного позивачем не надано. Крім того, суд приймає до уваги посилання відповідача про те, що у власності іншого житла, окрім частки в спірній квартирі він не має, фактично це його єдине житло, він проживає в цій квартирі і оплачує комунальні послуги. Окрім вищенаведеного суд зазначає, що позивачем не внесено вартості частки квартири на депозитний рахунок суду у відповідності до ч.2 ст.365 ЦК України. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed