Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши в обгрунтування позовних вимог, що на підставі договору дарування від 09 квітня 2001 року вона є власником будинку [ADDRESS], який належить їй на праві особистої приватної власності, та в якому вона проживає разом з членами сім'ї: чоловіком [PERSON] та сином [PERSON], [INFO]. Крім того, зазначила, що за адресою [ADDRESS] зареєстровано також місце проживання її колишнього чоловіка [PERSON], шлюб з яким було розірвано 13 вересня 2010 року, який не є членом її сім'ї, та який фактично більше року не проживає за вказаною адресою, не приймає участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг. Окрім того, зазначила, що під час спільного проживання з відповідачем її життя було нестерпним, відповідач поводився агресивно, після розірвання з останнім шлюбу, вона не перешкоджала йому користуватися належним їй житлом, разом з тим, в подальшому відповідач влаштував своє особисте життя, пішов жити до іншої жінки та перевіз до неї свої особисті речі, та не проживає в [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності з 14 квітня 2012 року, тим самим не використовуючи житло за цільовим призначенням, особистих речей відповідача у будинку немає, утримання будинку здійснює вона, як власник житла. З огляду на зазначене вище, приймаючи до уваги, що відповідач понад один рік відсутній за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS], не є членом сім'ї позивача, в розумінні ч.2 ст.64 та ст.156 ЖК України, не проживає за зазначеною адресою та не використовує житло за призначенням, не бере участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг, з посиланням на ст.ст.316, 317, 319, ч.2 ст.405 ЦК України, позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 03 червня 2013 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною сумісною власністю колишнього подружжя та усунення перешкод в користуванні ними. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною сумісною власністю колишнього подружжя та усунення перешкод в користуванні ними, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що 20 серпня 1988 року він (позивач за зустрічним позовом) та [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) уклали шлюб, після укладення якого почали проживати в м. Новоукраїнка Кіровоградської області в житловому будинку, розташованому по [ADDRESS], який було придбано у матері відповідача [PERSON] за подаровані на весілля кошти, після чого, в 2001 році вони переїхали жити до м. Кіровограда в житловий будинок №123/26 по вул.Чернишевського, належний матері відповідача [PERSON], попередньо сплативши їй кошти, виручені від продажу житлового будинку в м. Новоукраїнка Кіровоградської області, при цьому, правоустановчі документи на житлові будинки, як на перший, так і на другий оформлялися на відповідача шляхом укладення договорів дарування. 13 вересня 2010 року шлюб між ними було розірвано, однак, після розірвання шлюбу, вони продовжували проживати в одному будинку. Крім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказав, що 15 квітня 2013 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не пустила його (позивача за зустрічним позовом) до будинку та почала перешкоджати йому проживати за зареєстрованим місцем проживання та користуватися спільним сумісним майном, в зв`язку з чим, вважає, що житловий будинок має бути визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, навіть колишнього. Крім того, зазначив, що за період майже двадцятирічного подружнього та двохрічного спільного проживання в будинку його вартість істотно збільшилася внаслідок як спільних з [PERSON] трудових та грошових затрат, так і його особистих затрат, зокрема, в будинку було проведено капітальний ремонт, збудовано цегляний паркан, забетоновано подвір'я. За період з 2001 року по серпень, 2010 року він отримав заробітної плати в розмірі 150 416 грн. 68 коп., яка також використовувалася на поліпшення житлових умов. В договорі дарування, на який посилається відповідач [PERSON], зазначено, що сторони договору оцінюють його в розмірі 28 489 грн. 00 коп., що дорівнює інвентаризаційній оцінці, за якою зазначена вартість будинку в декілька разів менша вартості вкладених в будинок його трудових та грошових затрат. В подальшому позивач за зустрічним позовом [PERSON] в порядку ст.31 ЦПК України подав заяву про збільшення позовних вимог, та просив, крім вимоги про визнання житлового будинку і господарських споруд спільною сумісною власністю колишнього подружжя, усунути перешкоди в користуванні житловим будинком і господарськими спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити [PERSON] ніяких перешкод у вільному користуванні житловим будинком і господарськими спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] З огляду на зазначене вище та з посиланням на ст.62 СК України, позивач за зустрічним позовом просив визнати за ним, [PERSON], та [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок і господарські споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], та просив усунути перешкоди в користуванні житловим будинком і господарськими спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити [PERSON] ніяких перешкод у вільному користуванні житловим будинком і господарськими спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] Позивач [PERSON] за первісним позовом та в її інтересах представник під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали в повному обсязі, при цьому, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили позов задовольнити. Як відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та в ї інтересах представник позовні вимоги [PERSON] не визнали, вважаючи позов необгрунтованим та безпідставним, просили відмовити позивачу за зустрічним позовом [PERSON] в його задоволенні, зазначивши на обгрунтування заперечень, що факт спільного використання майна в інтересах сім`ї, яке є власністю одного з подружжя, і господарський догляд за збереженням майна, - не є підставою виникнення права спільної сумісної власності, при цьому, відповідач не довів факт збільшення цінності житла. Крім того, зазначили, що з початку подружнього життя вони проживали у м. Новоукраїнка у будинку, який належав її матері, а потім мати передала їй (позивачу за первісним позовом) будинок безкоштовно за договором дарування, а не продала, як про це заявляє [PERSON], в подальшому її батьки [PERSON] придбали у [ADDRESS] внаслідок обміну своєї квартири [ADDRESS], при цьому, всі роботи по благоустрою будинку за адресою: [ADDRESS] були здійснені її батьками, за їх кошти, ще до укладення з нею договору дарування від 19 квітня 2001 року. Крім того, у договорі дарування зазначена характеристика будинку [ADDRESS], за якою будинок цегляний, загальною житловою площею 46,66 кв.м, розташований на земельній ділянці розміром 499, 4 кв.м, має надвірні будівлі: огорожа, вимощення, зливна яма, погріб, гараж, літня кухня, вбиральня. За час спільного проживання з [PERSON] не проводилося капітального ремонту будинку, його реконструкції або добудови, житлова площа будинку не збільшилася, при цьому, за вказаний вище період сім'я перебувала у вкрай складній моральній та фінансовій ситуації, так як треба було оплачувати навчання в інституті старшого сина [PERSON], крім того, тривалий час, всі кошти йшли на лікування молодшого сина [PERSON], який помер у 12-річному віці після важкої довготривалої хвороби 12 жовтня 2007 року, було придбано в кредит також транспортний засіб. Окрім того, вважали безпідставними заяви позивача щодо чинення йому перешкод у користуванні будинком, доказом чого є той факт, що після розірвання шлюбу [PERSON] безперешкодно проживав в [ADDRESS] з 2010 року по квітень, 2012 року, після чого, за власним бажанням пішов жити до іншої жінки, і з цих пір в будинку не проживає, участі в утриманні будинку не приймає, його особисті речі в будинку відсутні. Відповідач [PERSON] за первісним позовом та в його інтересах представник позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову, зазначивши на обгрунтування заперечень, що 20 серпня 1988 року з відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрували шлюб, який було розірвано 13 вересня 2010 року, при цьому в період з 2001 року вони проживали в [ADDRESS], право власності на який було оформлено на [PERSON] на підставі договору дарування від 09 квітня 2001 року. Після розірвання шлюбу він продовжував проживати в зазначеному будинку, відповідач [PERSON] залишила будинок та проживала зі своїм співмешканцем в орендованій квартирі. В подальшому, у квітні 2012 році, залишив будинок, після чого в будинок повернулася [PERSON] зі своїм співмешканцем, змінивши замки в дверях, 15 квітня 2013 року відповідач не пустила його до житлового будинку, тим самим перешкоджає йому проживати в ньому та користуватися спільним сумісним майном, крім того, в будинку залишилися його особисті речі, іншого житла у нього не має, на теперішній час він змушений проживати у своєї сестри в [ADDRESS]. Як позивач за зустрічним позовом [PERSON] та в його інтересах представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ньому, просили позов задовольнити, зазначивши додатково на його обгрунтування, що за період спільного проживання в [ADDRESS] в будинку було проведено капітальний ремонт, збільшено загальну та житлову площу, збудовано цегляний паркан, забетоновано подвір'я, добудовано гараж та інші господарські споруди. Крім того, в будинку було зроблено повну перебудову, зокрема, встановлено дві перегородки, закладено вікно цеглою, встановлено шість дверей з коробками, два вікна, покладено на кухні плитку площею 9 кв.м, збудовано веранду, проведено повну заміну електропроводки в будинку, розетки, вмикачів, перероблено парове опалення, покладено лінолеум в залі та на кухні площею 20 кв.м та 10 кв. м відповідно, у літній кухні встановлено два перестінка, зроблено стяжку підлоги, в гаражі забетоновано підлогу, залито бетоном фундамент, розміром 50х35, на якому встановлено з силікатної цегли в кількості 5 000 штук паркан, встановлено дах на веранді та накрито 9-ма листами шиферу, відремонтовано вбиральню та сарай, повністю забетоновано двір, облаштовано палісадник. Заслухавши позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] та в її інтересах представника, відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] та в його інтересах представника, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову як первісного, так і зустрічного, характер спірних правовідносин, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] за первісним позовом не підлягають задоволенню, при цьому, слід відмовити і в задоволенні зустрічного позову позивачу [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що з 20 серпня 1988 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 вересня 2010 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №193 від 13.09.2010 року та Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції 13.09.2010 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Зазначені вище обставини визнані сторонами, та в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню. Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на підставі договору дарування від 09.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 547, належить житловий будинок [ADDRESS], за умовами якого (договору дарування) [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON], а остання прийняла в дар будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], який належить «Дарителям» на підставі договору обміну, посвідченого Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 27 серпня 1997 року по р.№ 1-3380, зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 28.08.1997 року під № 8985/31. Зазначений жилий будинок цегляний, загальною жилою площею 46,66 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 499,4 кв.м., має такі надвірні будівлі: огорожа, вимощення 1, зл.яма О, погріб Гг, гараж В, л.кухня Бб, вбиральня Д. Дар сторони оцінюють в сумі 28 489 грн. 00 коп., що складає інвентаризаційну вартість будинку з надвірними будівлями. Згідно з довідкою квартального комітету №12 Ленінського району м.Кіровограда від 08 квітня 2013 року №157 за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON], разом з нею проживають син [PERSON], чоловік [PERSON], проживає без реєстрації та зареєстрований, однак не проживає за зазначеною адресою з квітня, 2012 року [PERSON] Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Кіровоградській області місце проживання [PERSON], [INFO], зареєстроване за адресою [ADDRESS] з 22.05.2001 року. Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] за вказаною вище адресою не заперечувався сторонами по справі. Як на підстави позовних вимог за первісним позовом позивач [PERSON] вказувала на те, що відповідач [PERSON] понад один рік відсутній за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS], власником якого вона є, відповідач не є членом її сім'ї, не проживає за зазначеною адресою та не використовує житло за призначенням, не бере участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг, добровільно залишив зазначене помешкання, в будинку відсутні особисті речі останнього. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житла набувають речових прав, а саме сервітутних (особистий сервітут) на право користування житлом, належним власнику, сутність яких полягає в тому, що суб'єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю. Відповідно до ст.395 ЦК України, речовими правами на чуже майно, серед іншого, визнається право користування (сервітут). Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Більш того, у разі втрати особою статусу члена сім'ї, сервітут не припиняється, однак за відсутності згоди про безоплатне користування житлом колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування житлом і за комунальні послуги, що відповідає положенням ч. 4 ст. 156 та ст. 162 ЖК України. При цьому, суд також відзначає, що наявність у члена сім'ї власника житла іншої можливості задоволення своїх потреб у житлі не може бути підставою для припинення права члена сім'ї на користування цим житлом, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами за первісним позовом мають бути врегульовані відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЖК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом. Тобто, єдиною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є її не проживання в даному житлі понад рік без поважних причин. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). З огляду на зазначене вище, судом під час судового розгляду справи встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] після розірвання з позивачем [PERSON] шлюбу 13 вересня 2010 року залишився проживати в [ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі договору дарування від 09 квітня 2001 року, та проживав там з сином [PERSON] до квітня, 2012 року, проти чого не заперечував допитаний по справі свідок [PERSON], який також зазначив, що за період проживання батька [PERSON] в будинку, він (батько) частково ніс витрати по оплаті комунальних послуг, судом також встановлено, що після повернення з орендованої квартири з метою проживання у будинку позивача [PERSON] з цивільним чоловіком [PERSON], відповідач [PERSON] вимушений був залишити дане помешкання, залишивши в будинку свої особисті речі, крім того, судом встановлено, що на теперішній час [PERSON] тимчасово проживає у своєї сестри [PERSON] за адресою [ADDRESS], яка, будучи допитаною в якості свідка, підтвердила факт тимчасового проживання останнього разом з нею та її сім'єю за вказаною адресою, крім того, зазначила, що [PERSON] зі сторони [PERSON] чиняться перешкоди у проживанні в будинку, в якому залишилися його особисті речі, частину з яких [PERSON] привезла [PERSON] на роботу та не пускає його до будинку. Окрім того, судом встановлено, і даний факт не заперечувався позивачем [PERSON], та підтверджений і свідком [PERSON], що, після того, як відповідач [PERSON] у квітні, 2012 року залишив будинок, позивачем [PERSON] змінено замки на вхідних дверях в будинок та на хвіртці. Крім того, встановлено, що висновком ДІМ Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] від 15 квітня 2013 року за результатами проведеної перевірки встановлено, що 15 квітня 2013 року [PERSON], прийшов до будинку [ADDRESS], в якому в цей час знаходилася його колишня дружина [PERSON], з проханням впустити його до будинку, на що остання відповіла відмовою. Судом також встановлено, що між сторонами склались неприязні відносини, існує конфлікт, за вирішенням якого вони неодноразово звертались до правоохоронних органів, відповідач за первісним позовом залишив будинок і не проживає в ньому у зв'язку зі створенням позивачем іншої сім'ї, і з цих підстав позивач також заперечувала проти збереження за відповідачем права користування житловим будинком. З огляду на зазначене, судом не приймаються до уваги акт від 15 квітня 2013 року, наданий позивачем [PERSON], складений за участю [PERSON], яка, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, підтвердила обставини, викладені в акті, [PERSON] та [PERSON], яким було зафіксовано факт не проживання [PERSON] з 14 квітня 2012 року в будинку [ADDRESS]. За таких обставин, виходячи з положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, суд вважає, що за відповідачем [PERSON] як колишнім членом сім'ї власника будинку відповідно до вищевказаних норм закону зберігається право користування займаним ним жилим приміщенням, іншого житла у власності або на умовах постійного проживання, крім спірного будинку він не має, будь-яких фактичні дані, які б свідчили про обрання [PERSON] іншого постійного місця проживання відсутні, приймаючи також до уваги наявність поважних причин не проживання відповідача [PERSON] в будинку [ADDRESS], і даний факт не спростовано під час судового розгляду справи, приймаючи також до уваги, що між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, суд приходить до висновку про те, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] за первісним позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS], на підставі чого у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] слід відмовити у зв'язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] пред'явлено зустрічний позов до відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя та усунення перешкод в користуванні будинком та господарськими будівлями за адресою [ADDRESS], в задоволенні якого позивачу за зустрічним позовом слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 09 квітня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №547, [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений договір дарування недійсним в судовому порядку не визнаний. Зазначений жилий будинок цегляний, загальною жилою площею 46,66 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 499,4 кв.м., має такі надвірні будівлі: огорожа, вимощення 1, зл.яма О, погріб Гг, гараж В, л.кухня Бб, вбиральня Д. Інвентаризаційна вартість будинку становить 28 489 грн. 00 коп. Судом також встановлено, що з 20 серпня 1988 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 вересня 2010 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №193 від 13.09.2010 року та Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції 13.09.2010 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Відповідно до ст.ст.16, 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, та ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України України (в редакції 1969 року), який був чинним до 1 січня 2004 року та відповідно чинним на час виникнення спірних правовідносин, спільною сумісною власністю подружжя визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.24 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені і у ст. 57 СК України (в редакції 2004 року). Статтею 25 КпШС України (та ст.62 СК України) передбачено, що, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що підставами поширення на особисте майно режиму спільної сумісної власності є наявність спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише другого з подружжя, який не є власником даного майна, при цьому, під трудовими затратами слід розуміти особисту або спільну трудову діяльність подружжя, спрямовану на ремонт майна, здійснення його добудови, перебудови, тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна. В свою чергу, грошові затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому необхідною умовою визнання права спільної сумісної власності на майно є наявність "істотного збільшення його у вартості". Крім того, підставою поширення на особисте майно режиму спільної сумісної власності є наявність особистих витрат та (або) трудової участі одного з подружжя в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні даним майном або в догляді за ним. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому, сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик. Позивач [PERSON] як на підстави позовних вимог вказав на те, що за час спільного проживання в [ADDRESS], вартість будинку істотно збільшилася внаслідок як спільних з [PERSON] трудових та грошових затрат, так і його особистих затрат, при цьому за період з 2001 року по серпень, 2010 року він працював та отримав заробітної плати в розмірі 150 416 грн. 68 коп., яка також використовувалася на поліпшення житлових умов, в будинку було проведено капітальний ремонт, збільшено загальну та житлову площу, встановлено дві перегородки, закладено вікно цеглою, встановлено шість дверей з коробками, два вікна, покладено на кухні плитку площею 9 кв.м, збудовано веранду, проведено повну заміну електропроводки в будинку, розетки, вмикачів, перероблено парове опалення, покладено лінолеум в залі та на кухні площею 20 кв.м та 10 кв. м відповідно, залито бетоном фундамент, розміром 50х35, на якому встановлено з силікатної цегли в кількості 5 000 штук паркан, забетоновано подвір'я, добудовано гараж та інші господарські споруди, облаштовано палісадник. Крім того, зазначив, що на момент укладення договору дарування сторони договору оцінили будинок в розмірі 28 489 грн. 00 коп., що дорівнює його інвентаризаційній вартості, що в декілька разів менша вартості вкладених в будинок його грошових та трудових затрат. В свою чергу відповідач [PERSON] заперечувала щодо зазначених позивачем обставин, вказавши про те, що факт спільного використання майна в інтересах сім'ї, яке є її власністю, і спільний господарський догляд за збереженням майна, не є підставою для виникнення спільної сумісної власності, крім того, за час спільного проживання з позивачем вона також працювала, мала постійний дохід та здійснювала догляд та утримання будинку. Крім того, зазначила, що сім'я перебувала у складній моральній та фінансовій ситуації, так як необхідно було оплачувати навчання в інституті старшого сина [PERSON], та протягом тривалого періоду часу всі кошти та отримані сім'єю доходи спрямовувалися на лікування та операції молодшого сина [PERSON], який помер 18.10.2007 році у 12-річному віці після важкої довготривалої хвороби, крім того, на бажання молодшого сина, вони придбали у кредит транспортний засіб Део Ланос, маючи кредитні зобов'язання перед Банком та спільно здійснюючи грошові внески на погашення кредиту. Зазначені відповідачем [PERSON] обставини позивачем [PERSON] не спростовані, та не заперечувалися. Більш того, зазначила, що з урахуванням зазначених вище обставин, капітального ремонту в будинку не проводилося, загальна площа будинку не змінилася, огорожа будинку та вимощене подвір'я існували ще на час дарування їй батьками будинку, при цьому ще батьками до укладення з нею договору дарування були здійснені роботи по благоустрою будинку, проведено в будинок газопостачання, телефонний зв'язок. Відповідно до висновку експерта №1374, 1375 судової комплексної будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи від 30 квітня 2014 року, складеного судовим експертом Кіровоградського відділення Одеського НДІСЕ [PERSON], наявному стану житловий будинок та господарські споруди, розташовані за адресою [ADDRESS] по технічному паспорту на будинок станом на 04.04.2001 року не відповідав, відмінність до реконструкції та після реконструкції полягає в тому, що значно поліпшилися експлуатаційні характеристики домоволодіння: збільшена загальна площа житлового будинку із 63,16 кв.м до 68,20 кв.м, збільшена житлова площа житлового будинку із 46,66 кв.м до 48,10 кв.м, збільшена кількість житлових кімнат, було 3 кімнати, стало 4;, збільшена площа кухні до нормативної із 6,10 кв.м до 8,30 кв.м; зменшився фізичний знос будинку та збільшується термін експлуатації; побудований сарай літ «Ж»; поліпшені експлуатаційні характеристики житлового будинку. У висновку судового експерта також зазначено, що житловий будинок до реконструкції, станом на 09 квітня 2001 року відповідно до технічного паспорта на будинок представляв собою одноповерхову прямокутну будівлю, загальною площею 63,16 кв.м, в т.ч. житлова - 46,66 кв.м, висота приміщень - 3,40 кв.м., з них 1-1 підсобне, пл.5,90 кв.м, 1-2 кімната, пл.12,10 кв.м, 1-3 кімната, пл.11,96 кв.м, 1-4 кімната, пл.22,60 кв.м, 1-5 кухня, пл.6,10 кв.м, 1-6 коридор, пл.4,50 кв.м. Крім того, станом на 2001 рік в будинку було присутнє інженерне забезпечення: електропостачання, газопостачання, зовнішнє постачання, водовідведення та автономне газове опалення. Житловий будинок після реконструкції, станом на час дослідження 31.03.2014 року, після перепланування та реконструкції представляє собою одноповерхову будівлю, щло складається з чотирьох кімнат, загальною площею 68,20 кв.м, в т.ч. житлова 48,10 кв.м, та складається з коридору І, пл.3,80 кв.м, 1-1 санвузла, пл.5,90 кв.м, 1-2 кімнати, пл.8,80 кв.м, 1-3 кітнати, пл.12,00 кв.м, 1-4 кімнати, площею 11,70 кв.м, 1-5 кухні, пл.8,30 кв.м, 1-6 коридору, пл.2,10 кв.м та кімнати 1-7 , пл.15,60 кв.м. З дослідження в будинку присутнє інженерне забезпечення: електрозабезпечення, газопостачання, зовнішнє водопостачання, водовідведення та автономне газове опалення. Вартість житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] до проведення ремонтно-будівельних робіт становила 28 489 грн. 00 коп., вірогідна ринкова вартість зазначеного житлового будинку станом на теперішній час становить 270 282 грн. 00 коп. Крім того, в порядку ч.2 ст.189 ЦПК України судовий експерт [PERSON] під час судового розгляду справи надавав роз'яснення з приводу складеного ним висновку судового експерта №1374, 1375 судової комплексної будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи від 30 квітня 2014 року. В свою чергу, відповідач [PERSON] та в її інтересах представник просили не брати до уваги зазначений висновок судового експерта, і він не може бути належним та допустимим доказом по справі з тих підстав, що при проведенні зазначеної експертизи судовим експертом було порушено порядок проведення судово будівельно-технічної експертизи №№1374, 1375 від 30 квітня 2014 року, за що до судового експерта [PERSON] рішенням експертно-кваліфікаційної комісії Одеського НДІСЕ від 31 жовтня 2014 року було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді попередження. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко та відеозаписів, висновків експертів. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обгрунтовані відповіді на питання, задані судом (ст.66 ЦПК України). Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. В свою чергу, судом відзначається, що судовим експертом не досліджено, та не відображено у висновку експерта за рахунок чого (прибудови, перебудови, при цьому чи є така самочинним будівництвом, чи було отримано відповідні дозволи компетентних органів на будівництво) збільшився розмір загальної та відповідно житлової площі будинку [ADDRESS]. Крім того, відзначається, що дослідженим у судовому засіданні висновку експерта не встановлено, що судовим експертом під час проведення дослідження об'єкту нерухомості, щодо якого у сторін виник спір, достеменно та безпосередньо встановлювалося які саме будівельні роботи щодо перепланування, будівництва та реконструкції будинку проводилися в будинку [ADDRESS], а ті будівельні роботи в будинку, про які зазначено в 2, 3 та 4-му питаннях експертизи визначалися експертом лише з матеріалів позовної заяви, проти чого не заперечував у судовому засіданні судовий експерт. В порядку ч.4 ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено особам, які беруть участь у справі, після дослідження висновку судового експерта та в порядку ст.189 ЦПК України після роз'яснення висновку експертом в судовому засіданні, їх право заявляти клопотання про призначення по справі додаткової або повторної експертизи за наявності достатніх підстав вважати, що висновок судового експерта [PERSON] від 30 квітня 2014 року є неповним, неясним та необґрунтованим, однак сторони зазначеним правом не скористалися, а суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, не наділений повноваженнями про призначення додаткової або ж повторної експертизи за власною ініціативою. Крім того, як пояснили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] в будинку за час спільного проживання сторін виконувалися роботи по благоустрою та ремонту будинку, зокрема, було забетоновано двір, побудовано душ, гараж, літню кухню, збільшено в будинку кількість кімнат, поставлено двері та дверні коробки, на кухні покладена плитка, поставлено паркан, разом з тим в порядку ч.2 ст.59 ЦПК України, суд вважає, що зазначеними показами свідків не може бути підтверджено тих обставин, що саме внаслідок трудових та грошових затрат [PERSON] об'єкт нерухомого майна істотно збільшився у своїй вартості. З огляду на викладене вище, аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України не доведено та не надано суду належних доказів на обґрунтування та підтвердження тих обставин, що саме внаслідок його трудових та понесених грошових, фінансових витрат, здійснення поліпшень за період шлюбу, наприклад, переобладнання та ремонтних робіт, а не за рахунок тенденції до загального подорожчання об'єктів нерухомості, відбулося істотне збільшення вартості будинку [ADDRESS], при цьому, судом відзначається, що сам по собі розмір грошових затрат подружжя або одного з них, а також і певна на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотне збільшення вартості майна, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання житлового будинку та господарських споруд спільною сумісною власністю подружжя у зв'язку з їх необґрунтованістю, безпідставністю та недоведеністю. Крім того, виходячи з положень ст.11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу, підстав позовної вимоги, яка є похідною від вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання будинку та господарських споруд спільною сумісною власністю подружжя, та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, суд вважає, що не ґрунтуються на вимогах закону, є не конкретизованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у вільному користуванні будинком і господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] В порядку ст.88 ЦПК України судові витрати по справі, понесені сторонами, які складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи, понесених позивачем за зустрічним позовом залишити по фактично понесеним сторонами. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 316, 317, 319, 386, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.22 КЗпШС (в редакції 1969 року), ст.62 СК України (в редакції 2002 року),

Outcome: dismissed