Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який був укладений 31.05.2019 року між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 14.09.2019 року, та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шафаренко Ж.Ю. і зареєстрований в реєстрі №170. Застосувати наслідки недійсності правочину - скасувати державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] і [PERSON] . Застосувати наслідки недійсності правочину, визнавши за [PERSON] , як єдиним спадкоємцем [PERSON] , право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Витребувати у [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] . Також просила скасувати реєстрацію [PERSON] та інших осіб у разі їх реєстрації у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Свої вимог обґрунтовує тим, що сестрі позивача [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] . З 05.01.2014 року [PERSON] постійно (без реєстрації) проживала у [ADDRESS] . [PERSON] мала дружні стосунки з [PERSON] , яка є дружиною її племінника, та погодилась на її пропозицію видати довіреність на її ім`я для того, щоб подружжя могло безперешкодно проживати у квартирі, сплачувати житлово-комунальні послуги та утримувати її в належному стані. 14.09.2018 року [PERSON] видала довіреність на ім`я [PERSON] . Проте, 31.05.2019 року, всупереч ст.ст. 232, 237, 238 ЦК України, без згоди та дозволу [PERSON] , зловживаючи її довірою, не сплативши [PERSON] жодних коштів [PERSON] уклала від імені [PERSON] договір купівлі-продажу квартири відповідно до якого квартиру [ADDRESS] , відчужила своєму чоловіку [PERSON] . Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки між відповідачами [PERSON] та [PERSON] була зловмисна домовленість внаслідок якої було вчинено правочин всупереч інтересам довірителя [PERSON] та в інтересах повіреної [PERSON] . Зазначила, що 31.07.2019 року [PERSON] склала на ім`я позивача заповіт. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина. 22.08.2019 року позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. У зв`язку з тим, що позивач є єдиною спадкоємицею майна [PERSON] , яка померла [INFO] , вона має право вимагати визнання договору купівлі-продажу недійсним і має право на витребування майна з чужого незаконного володіння. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 08.01.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.01.2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. У встановлений ухвалою строк відзиви від відповідачів не надійшли. 12.02.2020 року на виконання вимог ухвали суду від 08.01.2020 року від Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла відповідь про відсутність реєстрації осіб за адресою: [ADDRESS] . 26.02.2020 року на виконання вимог ухвали суду від 08.01.2020 року від приватного нотаріуса КМНО Чухрій О.С. надійшла відповідь про те, що спадкова справа після [PERSON] нею не заводилась. 27.02.2020 року на виконання вимог ухвали суду від 08.01.2020 року від АТ «Державний ощадний банк України» надійшла інформація по рахунку [PERSON] 12.05.2020 року від Першої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , яка є сестрою позивача, на підставі свідоцтва про право власності від 28.04.1997 року, виданого органом приватизації ВАТ «Південзахідтрансбуд» на підставі розпорядження №122 від 28.04.1997 року. 14.09.2018 року [PERSON] видала довіреність на ім`я [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Шафаренко Ж.Ю. Згідно з довіреністю [PERSON] отримала право, діючи від імені довірителя [PERSON] , управляти та розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду, закладати та приймати в заставу), на умовах, на її розсуд, користуватися, належною [PERSON] на праві власності квартирою [ADDRESS] , представляти її інтереси в усіх установах і організаціях тощо. 13.05.2019 року [PERSON] , на підставі довіреності від 14.09.2018 року, уклала від імені [PERSON] договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому, покупцем цієї квартири виступив її чоловік [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 13.05.2019 року є недійсним, оскільки, укладаючи договір купівлі-продажу, [PERSON] та [PERSON] не повідомили нотаріуса про те, що кошти за квартиру не будуть отримуватись. Навпаки, в п.6 договору зазначили, що гроші в сумі 600800,00 грн. покупець передав продавцю до підписання договору, та підписанням цього договору підтвердили факт повного розрахунку за нерухоме майно. Зазначила, що [PERSON] діяла свідомо, всупереч інтересам довірителя, та бажала настання таких наслідків, а [PERSON] , зазначаючи в договорі, що кошти за придбану квартиру сплатив до підписання договору, діяв свідомо за домовленістю зі своєю дружиною, і несплата коштів за квартиру була несприятливим наслідком для довірителя. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості [PERSON] , яка діяла за довіреністю від імені [PERSON] з іншою особою, її чоловіком [PERSON] , при укладенні договору купівлі-продажу належної [PERSON] квартири, про що свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, з огляду на наступне. Відповідно до стст.16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У постанові ВС від 29.08.2018 у справі №522/15095/15-ц зроблено висновок щодо застосування ст.232 ЦК та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Укладення договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені продавця діє представник (дружина племінника), саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (племінник). Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність зловмисної домовленості між відповідачами. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню. Інші доводи, які наведені у позові не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Outcome: dismissed