Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЛІНККОН» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що в період з 04 грудня 2018 року по 01 жовтня 2020 року він знаходився у трудових відносинах з ТОВ «ЛІНККОН». Згідно наказу № 23-к від 30 вересня 2020 року він 01 жовтня 2020 року був звільнений з посади за власним бажанням. За період перебування у трудових відносинах з ТОВ «ЛІНККОН» за період з 04 грудня 2018 року по 01 жовтня 2020 року з нього відраховували безпідставно внески у пенсійний фонд в сумі 21180гривень 17 копійок. Окрім того, за виконану роботу по проекту базова станція U0 0898 в Одеській області м. Арциз вул. Орджонікідзе б/н відповідач не сплатив кошти в сумі 30100 гривень, яка виконувалась згідно проекту ПрАТ «Київстар», підсилення існуючої вежі висотою 60,5 м. Позивач також зазначив, що відповідач не виплатив йому кошти за невикористану відпустку за 2019 рік в сумі 20000 гривень та за 2020 рік в сумі 15000 гривень. Крім того відповідач не сплатив йому кошти за спецодяг за 2019 рік на суму 3200 гривень. Вважає, що відповідач заборгував йому кошти в загальному розмірі 89480 гривень 17 копійок. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі на суму 89480 гривень 17 копійок. Представник відповідача надіслав до суду відзив в якому зазначив, що виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 7 грудня 2017 року № 2246-VIII розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 становить гривень. Тобто, ПДФО: 3543,50 * 18% (ставка ПДФО) = 637 гривень 83 копійки. військовий збір: 3543,50 * 1,5% (ставка військового збору) = 53 гривні 15 копійок. Утримання з заробітної плати = 690 гривень 98 копійок (637 гривень 83 копійки + 53 гривні 15 копійок. До виплати працівникові - 2852 гривні 52 копійки (3543 гривні 50 копійок - 752 гривні 40 копійок - 62 гривні 70 копійок. Єдиний внесок 22%: нараховує і сплачує роботодавець: 3543,50 * 22 % = 119 гривень 51 копійка. Законом №2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі з 1 січня - 4173 гривні. Позивачу заробітна плата з січня по грудень 2019 року нараховувалась у розмірі 4180 гривень, ПДФО: 4180 * 18% (ставка ПДФО) = 752 гривень 40 копійок, військовий збір: 4180 * 1,5% (ставка військового збору) = 62 гривні 70 копійок. Утримання з заробітної плати = 815,10 гривень (752 гривні 40 копійок + 62 гривні 70 копійок). До виплати працівникові - 3364 гривні 90 копійок (4180 гривень - 752 гривні 40 копійок - 62 гривні 70 копійок), Єдиний внесок 22%: 4180 * 22 % = 919 гривень 60 копійок. Законом №2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень. Таким чином, заробітна плата позивача з 01 січня 2020 року по 31 серпня 2020 року становить 4730 гривень з яких: ПДФО: 4730,00 х 18% = 851 гривня 40 копійок, військовий збір: 4730,00 х 1,5% = 70 гривень 95 копійок. Утримання з заробітної плати = 922 гривні 35 копійок (851 гривня 40 копійок + 70 гривень 95 копійок) Сума до виплати: 4730 гривень ( 851 гривня 40 копійок - 70 гривень 95 копійок) = 3807 гривень 65 копійок. Єдиний внесок 22%: 4730,00 * 22% = 1040 гривень 60 копійок. З 1 вересня 2020 року мінімальна заробітна плата позивача складала 5000 гривень з яких: ПДФО: 5000 х 18% = 900 гривень, військовий збір: 5000 х 1,5% = 75 гривень. Утримання з заробітної плати = 975гривень (900 гривень + 75 гривень. Сума до виплати: (5000 гривень - 900 гривень - 75 гривень ) = 4025 гривень. Єдиний внесок 22%: 5000,00 * 22% = 1100 гривень. Розрахунки заробітної плати за період з 04 грудня 2018 року по 01 жовтня 2020 року узгоджуються з відомостями з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (форма ОК-5). Отже, на заробітну плату позивача здійснюються щомісячні нарахування ЄСВ у розмірі 22%. Вказана сума ЄСВ не вираховується із зарплати працівника, внесок за ставкою 22% нараховує і сплачує роботодавець. Таким чином вважає, що вимоги [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «ЛІНККОН» суми відрахувань із заробітної плати в пенсійний фонд у загальному розмірі 21180 гривень 17 копійок є безпідставними та не підлягають до задоволення. Щодо несплати коштів за використану відпустку представник відповідача зазначив сслідуюче. Пунктом 2 розділу 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» унормовано, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Оскільки, розрахунок проводиться на основі ділення загальної суми заробітної плати (із врахуванням коефіцієнтів підвищення окладів) на кількість календарних днів у розрахунковому періоді за мінусом святкових, неробочих днів та днів, виключених з розрахункового періоду, сума заробітної плати для розрахунку відпускних становить 55380 гривень. Таким чином, 55380 / 355 = 156 гривень (середньоденна заробітна плата). Тривалість відпустки позивача складає 44 дні. Так, відповідно до розрахунку компенсації 44 календарних днів відпустки [PERSON] , середньоденний заробіток позивача складає 156 гривень, який розраховано за останні 12 місяців роботи. Отже, суму коштів за невикористану відпустку розраховано на основі середньоденної заробітної плати та кількості календарних днів відпустки: 44 * 156 = 6864 гривні. Тому вважає, що твердження позивача, що за 44 дні відпустки йому повинні були нарахувати 35000 гривень є безпідставним, необгрунтованим та не відповідає вимогам чинного законодавства України. Окрім того, звернув увагу суду, що згідно табеля обліку використання робочого часу за січень - березень 2020 року [PERSON] у період з 16 січня 2020 року по 10 березня 2020 року був відсутній на робочому місці, у зв`язку із доглядом за дружиною, яка перебувала на амбулаторному лікуваня після операції. Тобто, позивач був відсутній 54 календарні дні, що значно перевищує вказаний в Законі термін. Проте, не зважаючи на відсутність позивача на робочому місці понад 30 календарних днів, відповідачем за вказаний період [PERSON] було нараховано заробітну плату в загальній сумі 11722 гривні 95 копійок. Таким чином відповідачем здійснено виплату позивачу відпускних в повному обсязі, що підтверджується платіжними відомостями на виплату заробітної плати за січень-березень 2020 року . Щодо твердження позивача про компенсацію виплат на спеціальний одяг, представник звернув увагу суду, що спеціальний одяг та спеціальне взуття видається працівникам на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов`язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах. Відповідно до Статуту ТОВ «ЛІНККОН», вбачається, що діяльність Товариства не пов`язана із шкідливими умовами праці, яке не зобов`язане забезпечувати працівників спеціальним одягом та спеціальним взуттям. Додатково зазначив, що ТОВ «ЛІНККОН» здійснює належне забезпечення кожного працівника наступним спорядженням, яке є власністю товариства: запобіжними поясами; касками; страхувальними канатами; запобіжними верхолазними пристроями; верхолазним спорядженням, яке використовується разом із вищезазначеними засобами захисту, а також комплектами робочого одягу та взуття. З урахуванням зазначеного, ТОВ «ЛІНККОН» не зобов`язано забезпечувати працівників спеціальним одягом, а тому представник відповідача вказав, що вимоги позивача про компенсацію витрат на спеціальний одяг є безпідставними. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі Позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив що під час його знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього з нього відрахували внески у пенсійний фонд. Крім того, при звільненні відповідач не розрахувався за виконану роботу по об`єкту базова станція ПО 0898 в Одеській області м. Арциз вул. Орджонікідзе, б/н дон, яка викопувалась згідно проекту ПрАТ «Київстар», підсилення існуючої вежі висотою 60.5 м. Крім цього, відповідач не виплатив йому кошти за невикористану відпустку за 2019 рік та за 2020 рік. Також, відповідачем не сплачено йому відрахування за спецодяг за 2019 рік. За таких обставин, за його розрахунком вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь в судовому порядку несплачена сума коштів на суму - 89480 гривень 17 копійок. Зазначив, що заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. При звільненні працівника виплата всіх сум. що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільнення працівником вимоги про розрахунок. Крім того про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно приписів ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та держати соціальні гарантії», основні державні соціальні гарантії встановлюються законами. Па роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов`язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видається безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. Власник або уповноважений ним орган повинен компенсувати працівникові витрати на придбання спецодягу та інших засобів індивідуального захисту, якщо встановлений нормами строк видачі цих засобів порушено і працівник був змушений придбати їх за власні кошти. Стосовно днів відсутності на роботі, зазначив, що має підтверджуючі медичні документи, про поважність неприбуття на роботу. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно із частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Як вбачається з трудової книжки [NUMBER] [PERSON] 04 грудня 2018 року був прийнятий в ТОВ «ЛІНККОН» на посаду монтажника-верхолаза на підставі наказу № 11-к від 03 грудня 2018 року (а.с. 6). Відповідно до частин 1, 4 ст. З Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно з п. 5 ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Відповідно до пп. 4 п. 2 ст. 41 Бюджетного кодексу до вступу в силу Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період мінімальна заробітна плата застосовується в розмірах і на умовах, що діяли в грудні попереднього бюджетного періоду. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Згідно із ст. 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти відсотків, а у випадках, передбачених законодавством, - п`ятдесяти відсотків заробітної плати, що належить до виплати працівникам. Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Відповідно до п.2 ч. 1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно з абз.1 пункту 1 частини першої статті 4 Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Абзацом першим пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-УІ передбачено, що Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Відповідно до частин 3-5 статті 7 Закону № 2464-УІ нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Згідно з ч.5 ст. 8 Закону № 2464-УІ єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми пращ, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Як вбачається із договору про індивідуальну матеріальну відповідальність від 03 грудня 2018 року укладеного між ООО «ЛІНККОН» та [PERSON] працівник який займає посаду монтажника-верхолаза і виконуючий роботу безпосередньо пов`язану з експлуатацією ввірених йому підприємством матеріальних цінностей приймає на себе повну матеріальну відповідальність. Із відомостей про виплату грошей за січень, лютий, березень 2020 року вбачається, що [PERSON] виплачено ТОВ «ЛІНККОН» по 4730 гривень . Таким чином, суд прийшов до висновку, що відрахування із заробітної плати позивача проводилася відповідно до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «ЛІНККОН» суми відрахувань із заробітної плати до пенсійного фонду у загальному розмірі 21180 гривень 17 копійок є безпідставними, відтак не підлягають до задоволення. Щодо вимоги позивача про щодо невиплати коштів за невикористану відпустку, суд зазначає слідуюче. Згідно з ч. 1 ст. З КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 74 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Частиною 1 ст. 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. В силу ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати наступна. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки) Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток - за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Таким чином, норми і гарантії в оплаті праці, які визначені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та положеннями КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці. Крім того, за приписами ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» № 2017-III від 05 жовтня 2000 року, основні державні соціальні гарантії встановлюються законами. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат. Таким чином, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці, та в даному випадку слід встановити, чи було позивачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством, що є мінімальними державними гарантіями. Пунктом 2 розділу 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» унормовано, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Таким чином, суму коштів за невикористану відпустку розраховано на основі середньоденної заробітної плати та кількості календарних днів відпустки: 44 * 156 = 6864 гривні. Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем здійснено виплату позивачу відпускних в повному обсязі, що підтверджується платіжними відомостями на виплату заробітної плати за січень-березень 2020 року. Тому твердження позивача, що за 44 дні відпустки йому повинні були нарахувати 15000 гривень є безпідставними та необґрунтованими таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та не підтверджене належними та допустимими доказами. Так, відповідно до ст.ст. 163-164 КЗпП України на роботах із шкідливими та небезпечними умовами праці, а також роботах, пов`язаних із забрудненням або здійснюваних у несприятливих температурних умовах, працівникам видаються безплатно за встановленими нормами спеціальний одяг, спеціальне взуття та інші засоби індивідуального захисту. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний організувати комплектування та утримання засобів індивідуального захисту відповідно до нормативних актів про охорону праці. Видача замість спеціального одягу і спеціального взуття матеріалів для їх виготовлення або грошових сум для їх придбання не дозволяється. Власник або уповноважений ним орган повинен компенсувати працівникові витрати на придбання спецодягу та інших засобів індивідуального захисту, якщо встановлений нормами строк видачі цих засобів порушено і працівник був змушений придбати їх за власні кошти. У разі дострокового зносу цих засобів не з вини працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний замінити їх за свій рахунок. Пунктом 4.1 наказу Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 24 березня 2008 року № 53 «Про затвердження Положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21 травня 2008 року за № 446/15137, визначено, що ЗІЗ видаються працівникам безоплатно, є власністю підприємства, обліковуються як інвентар і підлягають обов`язковому поверненню при: звільненні з підприємства, переведенні на тому ж підприємстві на іншу роботу або інше робоче місце, зміні виду робіт, уведенні нових технологій, уведенні нових або заміні наявних знарядь праці та в інших випадках, коли використання виданих ЗІЗ не є необхідним, а також по закінченні строків їх використання замість одержуваних нових ЗІЗ. Аналогічні вимоги містяться в Мінімальних вимогах безпеки і охорони здоров`я при використанні працівниками засобів індивідуального захисту на робочому місці, що затверджені наказом Соціальної політики України від 29 листопада 2018 року № 1804. Спецодяг є власністю підприємства та підлягає обов`язковому поверненню (п. 4.1 Положення № 53) у разі: - звільненні з роботи; - переведенні на тому ж підприємстві на іншу роботу або інше робоче місце; - зміні виду робіт; - уведенні нових технологій; - уведенні нових або заміні наявних знарядь праці; - в інших випадках, коли використання виданого спецодягу не є необхідним; - по закінченні строків його використання замість одержуваного нового спецодягу (також при достроковому зносі спецодягу). З наданого статуту ТОВ «ЛІНККОН» вбачається, що діяльність цієї установи не пов`язана із шкідливими умовами праці, а відтак товариство не зобов`язане забезпечувати працівників спеціальним одягом та спеціальним взуттям. Таким чином вимоги позивача про компенсацію витрат на спеціальний одяг є безпідставними та не підтверджені належними доказами, відтак такі задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення коштів з відповідача за виконану роботу по об`єкту базова станція U0 0898 в Одеській області м. Арциз вул. Орджонікідзе б/н в сумі 30100 гривень, суд зазначає, що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження виконаної ним роботи на вищезазначену суму у зазначений ним період. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як передбачено ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, судові витрати, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed