Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

13.05.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в якій позивач просить суд: - зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, з визначенням строку на спростування 1 місяць після набрання рішенням законної сили, а саме заяву від 15.01.2021 року до Таїровського відділення поліції Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області та заяву від 27.01.2021 року відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, шляхом подання відповідних заяв у зазначені відділення поліції з зазначенням про спростування відомостей викладених в заявах від 15.01.2021 року та від 27.01.2021 року; - стягнути з [PERSON] на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 30 000 гривень 00 копійок. В обгрунтування позову позивач посилається на те, що 15 січня 2021 року його сусідка [PERSON] звернулася до Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про нібито висловлення ним нецензурної лайкою в її бік, за наслідком чого було складено адміністративний протокол, який скеровано для розгляду до Київського районного суду міста Одеси. 12 березня 2021 року постановою Київського районного суду м. Одеси (справа № 947/3916/21, провадження № 3/947/1607/21), адміністративне провадження відносно нього - [PERSON] було закрито через відсутність в діях складу адміністративного правопорушення. 27 січня 2021 року відповідачка знов звернулася до відділення поліції № 4 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області із заявою про те, що він - [PERSON] займався підприємницькою діяльністю без відповідних на це документів, а саме здавав в оренду квартиру [ADDRESS] , за наслідком чого було складено адміністративний протокол, який скеровано для розгляду до Київського районного суду міста Одеси. 29 березня 2021 року постановою Київського районного суду м. Одеси (справа № 947/6090/21, провадження № 3/947/2218/21) провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 164 КУпАП - закрито. Поозивач стверджує, що він відповідно до законодавства має право на спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує його особисті немайнові права. Вважає, що недостовірна інформація про нього має бути спростована шляхом подачі [PERSON] відповідних заяв до відділень поліції про неправдивість інформації викладених відносно нього в заявах від 15 січня 2021 року та 27 січня 2021 року. Вищевказаними винними діями відповідача, як стверджує позивач, йому було завдано моральну шкоду, яка виявилася в приниженні його честі, гідності та порушенні його життєвого укладу, неможливості вести звичний спосіб життя. Оцінка розміру моральної шкоди обгрунтовується в тому, що з 1999 року він разом із своєю матір`ю проживають у вищезазначеній квартирі, знають багатьох сусідів у будинку, постійно з ними спілкуються. Працівниками поліції при проведені перевірки заяв відповідачки, були опитані сусіди, які нічого не пояснили стосовно тих обставин, на які посилалася відповідачка в своїх заявах. За наслідком чого, сусідам стало відомо інформацію стосовно позивача, як такого, що вчинив адміністративні правопорушення стосовно [PERSON] , без наявної інформації стосовно наслідків розгляду таких справ. Також позивач зазначає. що його мати дізнавшись про заяви відповідачки стосовно нього, теж зазнала моральних страждань, свідомо знаючи, що вони сфальшовані, за наслідком чого він - позивач був вимушений тривалий час заспокоювати свою мати. За наслідком чого, позивач вважає, що навмисні дії відповідачки призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Приймаючи усі вищевикладені обставини, позивачем оцінена завдана йому моральна шкода у розмірі 30 000 гривень 00 копійок. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. У підготовчому судовому засіданні 19.10.2021 ркоу з`явились сторони по справі та їх представники, якими наполягалось на закритті підготовчого провадження по справі та продовження розгляду справи по суті. З урахуванням думки сторін по справі, судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та розпочато розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні 19.10.2021 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вважали його безпідставним та не підлягаючим задоволенню. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 січня 2021 року [PERSON] звернулася до Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення. Так, у заяві відповідачкою було повідомлено, що [INFO] [PERSON] , разом з [PERSON] , громадянином Азербайджану, прийшли до [PERSON] і повідомили про вчинення заливу квартиру, після чого почали її ображати, принижувати, погрожувати разпрапвою, повідомили про суму збитку за наслідком заливу у розмірі 300 000грн., а у разі не сплати відберуть у неї квартиру. За наслідком викладеного [PERSON] звернулась до працівників КП ЖКС, після огляду якими квартири на факт заливу, з боку [PERSON] та [PERSON] знов продовжились вчинятись дії з образ та принижування. На підставі повідомлених обставин, працівниками поліції було відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. За наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення на підставі вказаного протоколу, суддею Київського районного суду міста Одеси Борщовим І.О. 12.03.2021 року ухвалено постанову, якою визнано [PERSON] невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП, а провадження по справі закрито у зв`язку відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 27.01.2021 року відповідачкою було подано до відділення поліції № 4 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області із заявою про те, що [PERSON] займався підприємницькою діяльністю без відповідних на це документів, а саме здавав в оренду квартиру [ADDRESS] . На підставі повідомлених обставин, працівниками поліції було відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 164 ч.1 КУпАП. За наслідком розгляду справи про адміністративне правопорушення на підставі вказаного протоколу, суддею Київського районного суду міста Одеси Іванчуком В.М. 29.03.2021 року ухвалено постанову, якою провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , передбаченого ст. 164 ч.1 КУпАП, закрито у зв`язку відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Позивач стверджує, що вказаними зверненнями та викладеною інформацією стосовно нього, порушено його честь, гідність та ділову репутацію. Згідно із статтею 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до частини першої,четвертої,п`ятої,сьомої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За змістом пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова № 1 від 27 лютого 2009 року) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Разом з тим, відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року у справі № 8-пр/2003 звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Згідно пункту 16 Постанови № 1 від 27 лютого 2009 року суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 910/16360/17 вказав на необхідність судами встановлювати чи є особи, яким адресовані відповідні звернення, компетентними для перевірки інформації, викладеній в цих зверненнях. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, звернення відповідачки [PERSON] до правоохоронних органів з заявами щодо висловлення до неї нецензурною лайкою та перевірки дій особи щодо надання нерухомого майна в оренду, свідчить про реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, та не є поширенням недостовірної інформації в розумінні статті 277 ЦК України, за наслідком чого суд доходить до висновку про відсутність підстав для визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію, викладену відповідачему зверненнях до правоохоронних органів від 15.01.2021 року та 27.01.2021 року. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи вищевикладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача в частині захисту честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку з чим у задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги щодо визнання дій відповідача такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, ця вимога також не може бути задоволена через необґрунтованість, тому у задоволенні позову слід відмовити в цілому. Крім того слід зазначити, відповідно до частини другої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб (частина перша ст. 1167 Цивільного кодексу України). Під моральною шкодою розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Поряд з цим, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Фактичний аналіз змісту наявних у матеріалах справи доказових матеріалів свідчить про те, що позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди морального характеру саме з боку відповідачки, внаслідок зазначеної ним ситуації із закриттям проваджень по справам про притягнення до адміністративної відповідальності, які були розпочаті за наслідом звернень відповідачки, та існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою саме відповідача та шкодою немайнового характеру, а також наявності самої моральної шкоди. Відсутність цих обов`язкових елементів, виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Доказів на підтвердження факту завдання моральної шкоди позивачем суду не надано, а обґрунтування моральної шкоди зводяться виключно до суб`єктивної оцінки ситуації. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд зазначає, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати до відшкодування не підлягають.

Outcome: dismissed