Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про припинення права власності на частку у праві спільної власності, визнання права власност. Свої вимоги мотивувала тим, що 22 січня 2002 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. видано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом в рівних частинах по 1/3 частці спадкової квартири [ADDRESS] кожному. 22 листопада 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений шлюб, після чого [PERSON] змінила прізвище на «Канченко». 07 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] посвідченно договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] між [PERSON] та позивачем. На даний момент позивач є власником 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Проте в спірній квартирі проживає відповідач із своїм чоловіком, які змінили в квартирі замки та не дають можливості позивачу користуватись її майном. Просить припинити за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] та стягнути дійсну вартість з [PERSON] на користь [PERSON] за 1/3 частку квартири [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на спірну квартиру; стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Під час підготовчого судового засідання позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просить припинити за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] шляхом виплати [PERSON] грошової компенсації вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 243 498,00 грн., визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 31 серпня 2017 року ухвалою суду у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. 31 жовтня 2017 року ухвалою суду заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено: накладено арешт на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 січня 2002 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори. 08 грудня 2017 року провадження у справі зупинено на час проведення судової будівельно-технічної експертизи. 06 квітня 2018 року відновлено провадження у справі. 20 серпня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 13 листопада 2018 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач у судове засідання не з'явилася, хоча повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Судова повістка про виклик відповідача в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - "неправильно зазначено адресу одержувача". Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідача в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Позивач є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 8-9, 10, 13-14, 15). Відповідач є власником 1/3 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 67-68). Позивач просила припинити за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] шляхом виплати [PERSON] грошової компенсації вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 243 498,00 грн., визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено про неможливість користуватися своїм правом власності, оскільки відповідач із своїм чоловіком перешкоджає у вільному доступі до спірної квартири через заміну замків та відмову у наданні ключів. Крім того, відповідачу належить на праві власності квартира [ADDRESS]. На підтвердження позивних вимог позивачем надано висновок ДОП УП у Дніпровському районі Головного управління Національної поліції у місті Києві від 23 березня 2017 року про закінчення перевірки по матеріалу ЄО № 18080 від 10 березня 2017 року щодо повідомлення [PERSON] про перешкоду [PERSON], [PERSON] представнику [PERSON] за довіреністю в вільному доступі до квартири [ADDRESS] (а.с.24, 25); інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкті, відповідно до якого [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що позивач є власником 2/3, а відповідач - 1/3 частин квартири [ADDRESS]. Відповідач проживає у спірній квартирі та їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Згідно висновку експерта № 2-0/03 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 30 березня 2018 року виділити [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] та [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] неможливо. Ринкова (дійсна) вартість 1/3 частини квартири [ADDRESS] станом на 29 березня 2018 року складає 243 498,00 грн. (а.с. 89-102). 08 листопада 2018 року позивачем внесено на депозитних рахунок Дніпровського районного суду м. Києва грошові кошти у розмірі 243 498,00 грн. (а.с.159). Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. В позовні заяві зазначено, що відповідач проживає в спірній квартирі, тому припинення права власності завдасть істотні шкоди інтересем співвласника. Наявність у відповідача на праві власності іншого житлового приміщення не є підставою для твердження, що припинення права власності на спірну квартиру не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. З огляду на викладене, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для припинення права власності відповідача на 1/3 частину квартири [ADDRESS], а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у праві спільної власності, визнання права власності слід відмовити. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 14 000,00 грн. та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 11 900,00 грн. Вартість витрат на правову допомогу та витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи позивач підтверджує договором про надання правової допомоги від 21 квітня 2017 року (а.с.139-146), актом виконаних робіт від 12 червня 2018 року до договору про надання правової допомоги від 21 квітня 2017 року (а.с.147-148), квитанцією до прибуткового касового ордеру від 12 червня 2018 року на суму 14 000,00 грн. (а.с. 149), квитанцією № 0.0.950495227.1 від 26 січня 2018 року на суму 11 900,00 грн. (а.с.138). Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати , пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог з відповідача не підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 14 000,00 грн. та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 11 900,00 грн.

Outcome: dismissed