Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON]звернулася до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнень в судовому засіданні просила позбавити [PERSON]батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], 2013 року народження. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], відомості про батька записані у відповідності до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України /далі СК України/. З квітня 2016 року [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов'язків, залишивши дитину в сім'ї позивача, пішла з дому і місце знаходження її не відоме до теперішнього часу. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує харчуванням, медичний догляд, не спілкується з дитиною. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення матері [PERSON] від виховання дитини з її винної поведінки, свідомого нехтування нею своїми обов'язками, що є підставою для позбавлення останньої батьківських прав. Сторони та третя особа у судове засідання не з'явилися. Позивач згідно поданої заяви просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує і не заперечує проти ухвалення заочного рішення /ас. 82/. Відповідач повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 74 ЦПК України /ас. 78,81 /, причину неявки суд не повідомила, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надала, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення позову /ас. 83/. Допитані за клопотанням позивача свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, кожен окремо, що відповідач з січня 2016 року участі у вихованні та навчанні доньки [PERSON] не приймає, відносин не підтримує, дитина проживає у родині бабусі і знаходиться у неї на утриманні. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 158, 169, 197,224 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд вважає позов обґрунтованим і підставним до задоволення у повному обсязі, виходячи з наступного. Суд розглядає справу у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог статтей 60, 137 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом за матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] являється матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO], відомості про батька [PERSON] записані відповідно до частини першої статті 135 СК України. Вказані обставини підтверджуються Свідоцтвом про народження /копія ас. 9/. [PERSON] 15.03.2016 піддавалась адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП до штрафу у розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. /копія ас. 11/. Як вбачається з довідки Краснопільської селищної ради № 2755 від 10.10.2016 малолітня дитина проживає у [ADDRESS] у складі сім'ї бабусі [PERSON], позивача по справі /ас. 6/. За місцем проживання дитини створені належні санітарно - побутові умови, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 05.10.2016 /ас. 6/. За інформації дошкільного закладу «Дзвіночок» вихованням [PERSON] займається бабуся [PERSON], приводить до закладу / ас. 8,14/. За інформації медичного закладу здоров'ям неповнолітньої [PERSON] опікується бабуся [PERSON] /ас. 7/. Питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON]було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини Краснопільської районної державної адміністрації, рішення № 9/7 від 29.09.2016 / копія ас. 12/. Згідно із роз'ясненнями, наданими у постанові Пленуму ВСУ № 20 від 19 грудня 2008 року «Про внесення змін до постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови). Відповідно до висновку № 2266/02-21від 03.10.2016 Краснопільської районної державної адміністрації Сумської області як органу опіки та піклування,відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що відповідає інтересам дитини / ас. 13/. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із сімейних правовідносин, врегульовані нормами статей 141, 148, 150, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України /далі - СК України/. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні,в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень статті 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи , які їх замінюють мають прав і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до частини першої пункту 2 статті 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до статті17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.15, 16 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При постановлені законного та справедливого рішення суд враховує положення Європейської Конвенції "Про права дитини", в ч. 2 ст.6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини, а в ч. 1 ст. 19 зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. На підставі пункту шість частини першої статті 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996р.), з урахуванням вище викладеного та виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеним факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої [PERSON], 2013 року народження, а також відсутність з боку відповідача піклування про фізичний і духовний розвиток доньки, відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її морального самоусвідомлення, не виявленні інтересу до її внутрішнього світу, не здійснення медичного догляду та підготовки дитини до самостійного життя. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитини не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Отже, суд знаходить зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, свідченнями ухилення відповідача як матері від виховання дитини та її винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками, доводи позивача відповідачем не спростовані, тому позов є обґрунтованим і підставним до задоволення відповідно до правил п. 2 частини першої статті 164 СК України. При цьому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки базується на ретельному з'ясуванню обставин справи і відповідає інтересам дитини. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Вказані докази в їх сукупності та взаємозв'язку є належними, допустимими та достатніми. Судом також не встановлено, що відповідачу чинили перешкоди у виконанні належним чином свої батьківських обов'язків. Відповідно до частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи, висновок суду про доцільність позбавлення [PERSON]батьківських прав відносно її малолітньої дитини, однак позбавлення таких прав не звільняє її від обов'язку по утриманню дитини (частина друга статті 166 СК України) до досягнення нею повноліття та створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя, суд вважає допустимим стягувати з [PERSON]аліменти на утримання малолітньої [PERSON]у твердій грошовій сумі 350 гривень щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до дня досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 частини першої статті 367 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в сумі платежу за один місяць. У відповідності до положення частини третьої статті 166 та частини третьої статті 193 СК України за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Саме тому, суд вважає за необхідне зобов'язати [PERSON]у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду відкрити особистий рахунок на ім'я [PERSON]у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до частини п'ятої статті 164 СК України необхідно надіслати копію рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», що діяв на час подачі позову до суду. При цьому, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за позовну заяву про позбавлення батьківських прав в розмірі 551 грн. 20 коп. та 551 грн. 20 коп. в доход Державного бюджету України за позовну вимогу про стягнення аліментів на дитину.

Outcome: approved