Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просив ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідача 14822,30 грн. витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, 910 грн. витрат на послуги аварійного комісара, 1600 грн. за подання позову та 1600 грн. за подання апеляційної скарги та відшкодувати витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги мотивували тим, що 25 лютого 2011 року з [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби. Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] № 62 від 10 березня 2011 року відповідача зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду водія транспортного відділення. 31 жовтня 2013 року о 10 год. 45 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки УРАЛ-3750, на автотрасі Київ-Чоп під`їзд до м. Львова 4 км + 350 м, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Кіа-Церате, номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , завдавши технічних пошкоджень транспортним засобам. Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 листопада 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. 14 січня 2014 року Моторне (транспортне) страхове бюро України відшкодувало потерпілому [PERSON] 14822,30 грн. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 30 травня 2017 року стягнуто з військової частини [NUMBER] страхове відшкодування у розмірі 14822,30 грн., 910 грн. витрат на послуги аварійного комісара, 1600 грн. за подання позову та 1600 грн. за подання апеляційної скарги. 20 січня 2014 року відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] відповідача [PERSON] звільнено з військової частини та виключено зі списків особового складу. Таким чином, право регресу у відповідача виникло з моменту виплати страхового відшкодування. Відповідач у добровільному порядку не вчинив ніяких дій на погашення заборгованості, відтак позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Сторони в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В заяві\~представник позивача\~просив судове\~засідання провести\~без його\~присутності,\~позовні вимоги\~підтримав,\~просив задовольнити\~у повному\~обсязі з\~підстав,\~зазначених у\~позові.\~ Оскільки відповідач не повідомив про поважність причин повторної неявки в судове засідання, не подав відзив на позов та представник позивача в заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 лютого 2011 року з [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби. Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] № 62 від 10 березня 2011 року відповідача зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду водія транспортного відділення (а.с. 45). 31 жовтня 2013 року о 10 год. 45 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки УРАЛ-3750, на автотрасі Київ-Чоп під`їзд до м. Львова 4 км + 350 м не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Кіа-Церате, номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , завдавши технічних пошкоджень транспортним засобам. Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області по справі № 285/5529/13-п від 22 листопада 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, яка набрала законної сили 03.12.2013 року (а.с. 5). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час керування автомобілем УРАЛ-3750 [PERSON] виконував службові обов`язки водія транспортного відділення військової частини [NUMBER] . Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 30 травня 2017 року стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 14822,30 грн. витрат, понесених у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, 910 грн. витрат за послуги аварійного комісара та 1600 грн. судового збору за подання позову до Господарського суду Житомирської області та 1600 грн. судового збору за подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного господарського суду (а.с. 6-11). За зверненням Моторного (транспортоного) страхового бюро Новоград-Волинським управлінням державної казначейської служби з рахунків військової частини [NUMBER] на виконання зазначеного вище рішення суду 31 серпня 2018 року списано кошти у розмірі 18932,30 грн. (а.с. 12-15). Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. На підставі ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної, підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до абз. 3 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. При цьому, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди становить 1 рік з дня її виявлення. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати роботодавцем певних сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Право регресної вимоги у позивача до [PERSON] виникло з 31 серпня 2018 року, тобто з дати здійснення оплати суми боргу 18932,30 грн. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою працівник перебуває у трудових відносних, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до ч. 5 п.6 та п.11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1991 ЦК України) 19 січня 2014 року відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] №12 відповідача [PERSON] звільнено з військової частини та виключено зі списків особового складу (а.с. 46). Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також позицію відповідача, який не оспорив ні суму боргу, ні підстав його нарахування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. У силу ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 993, 1191, 1194 ЦК України, та

Outcome: approved