Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

В березні\~2021\~року позивач звернувся до суду з позовною заявою до\~ [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, просив визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку площею 0.0339 га. кадастровий номер: 3223110100:01:054:0107 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0339 га. кадастровий номер: 3223110100:01:054:0107 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Позов обґрунтовує тим, що 24 квітня 2017 року Обухівський районний суд Київської області прийняв рішення у справі № 372/1817/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної особистої власності, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. Однак частина майна набутого спільно з відповідачем виявилась прихованою від суду, тому залишилась нерозподіленою у справі № 372/1817/16-ц, та у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду за захистом свого майнового права. 26 травня 2021 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. В липні 2021 року відповідач подала суду відзив на позовну заяву в якому щодо задоволення позовних вимог заперечила, посилаючись на те, що земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею ,0339 га. кадастровий номер: 3223110100:01:054:0107 набуто у власність [PERSON] внаслідок її приватизації, вона є її особистою власністю та не підлягає поділу між колишнім подружжям. Крім того, вважає, що позивачу ще з 2016 року було відомо, що відповідачка зареєструвала на себе право приватної власності за вищевказану земельну ділянку. Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав вказаниї у позовній заяві. Представник відповідача та відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили в повному обсязі та просили суд відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно п.п. 1-5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюю чи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Судом встановлено, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року, шлюб, між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14.07.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції\~ Київської області, актовий запис №\~ 201 розірвано, рішення набрало законної сили 25.10.2016 року. Рішенням Обухівського районного суду Київської області 24 квітня 2017 року в цивільній справі № 372/1817/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної особистої власності, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та встановлено факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 28 березня 2007 року по 14 липня 2007 року; визнано житловий будинок, земельну ділянку площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223110100:01:054:0106, які розташовані по [ADDRESS] та автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частку житлового будинку, земельної ділянки площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223110100:01:054:0106, які розташовані по [ADDRESS] та автомобіль VOLKSWAGEN CADDY, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Рішення у вищевказаній цивільній справі від 24 квітня 2017 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2017 року та постановою Верховного суду від 10 жовтня 2018 року та набрало чинності. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності інд. номер 32518563 від 21.01.2015 року, свідоцтва про права власності на нерухоме майно інд. номер 32518546 від 21.01.2015 року спірна земельна ділянка 3223110100:01:054:0107 загальною площею 0,0339 га знаходиться у приватній власності [PERSON] . Статтею 61 СК України\~визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року\~статтю 61 СК України\~доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08.02.2011 року, однак була виключена на підставі\~Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13.06.2012 року. Натомість\~статтю 57 СК України\~доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Отже, з урахуванням вказаних змін до\~СК України\~правовий режим приватизованої земельної ділянки та житла змінювався. При цьому тільки в період часу\~з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно\~такі об`єкти визнавались спільною сумісною власністю подружжя; У інші періоди, тобто\~до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року\~такі об`єкти переходили у власність лише того з подружжя, який брав участь у їх приватизації. Саме такий висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц та від 10 листопада 2020 року у справі № 761/16179/14-ц, а також в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року № 409/1959/15-ц, що свідчить про усталеність цього правового висновку в практиці застосування Верховним Судом. Оскільки спірна земельна ділянка набута відповідачем у власність внаслідок її приватизації не у період\~з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно,\~а саме 21 лютого 2015 року вона є особистою власністю лише відповідача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до положення ст.256\~та ст.257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами, визначеними ч.1\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з вимогами ч.3-ч.5\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до абз. 3 п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі"судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Беручи до уваги вищевикладене, а також те, що суд відмовив в задоволенні позову по суті підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд не вбачає. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed