Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гнилицька Т.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І., в якому з урахуванням уточнень просить витребувати від [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , та визнати право власності на цю квартиру за позивачем. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що йому належить на праві спільної сумісної власності з його матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] , та його братом [PERSON] , померлим [INFO] , квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері та брата він прийняв спадщину, оскільки на момент смерті проживав з ними в одній квартирі, що підтверджується відміткою в його паспорті. При зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом, у зв`язку з тим, що квартира не зареєстрована за спадкодавцем. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року було визнано право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Постановою Харківського апеляційного суду від 24.07.2019 року скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року в частині визнання права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. Для відновлення порушеного права позивач звернувся до суду з цим позовом. [PERSON] 17.02.2020 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог. В обґрунтування свого відзиву [PERSON] посилається на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки він придбав квартиру на законних підставах. Договір купівлі-продажу, на підставі якого він придбав спірну квартиру, не скасований, реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] також не скасована. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що, він є власником квартири та (або) її частки. У даному випадку віндикаційний позов не є належним способом захисту порушеного права. Спадщину позивач належним чином не прийняв, оскільки не був зареєстрований у квартирі на момент смерті матері та брата. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.04.2020 року частково задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.07.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, в порядку розподілу судових витрат просять стягнути з відповідачів на користь позивача 4485грн. витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гнилицька Тетяна Вікторівна, в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно з копією свідоцтва про народження № [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 28.05.2020 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії паспорта [PERSON] на стор. 11 міститься відмітка про реєстрацію місця його проживання за адресою: [ADDRESS] , з 01.06.1988 року. Відповідно до листа КП «Жилкомсервіс» від 27.01.2020 року згідно архівної інформації (картки реєстрації форми А), наявної в КП «Жилкомсервіс», [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована 12.10.1967 року, знітя з реєстрації 22.10.2008 року в звязку зі смертю. Картка реєстрації (форма [PERSON] ) на [PERSON] в КП «Жилкомсервіс» відсутня. Згідно архівної поквартирної картки (форма Б) в графі «Дата прописки» про прописку [PERSON] внесено дві дати: 30.05.1984 року та 29.05.1985 року, в графі «Дата виписки» дата відсутня. Згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 18.05.2020 року станом на 12.10.2008 року відомості про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у Реєстрі територіальної громади м. Харкова відсутні. Згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 18.05.2020 року станом на 09.10.2014 року відомості про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у Реєстрі територіальної громади м. Харкова відсутні. Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 56920292 від 19.07.2019 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , було заведено спадкову справу 19.07.2019 року за № 502/2019. Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 56920340 від 19.07.2019 року після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , було заведено спадкову справу 19.07.2019 року за № 503/2019. Як вбачається з копії постанови по відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2037/02-31 від 22.07.2019 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , оскільки неможливо встановити факт прийняття спадщини [PERSON] та право власності на вказану квартиру зареєстровано за іншою фізичною особою. Як вбачається з копії постанови по відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2038/02-31 від 22.07.2019 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , оскільки неможливо встановити факт прийняття спадщини [PERSON] та право власності на вказану квартиру зареєстровано за іншою фізичною особою. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27.04.2007 року та дублікату вказаного свідоцтва, виданого 21.05.2009 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року та ухвали Московського районного суду м. Харкова від 10.03.2015 року по справі № 643/1557/15-ц, визнано за [PERSON] право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного суду від 24.07.2019 року по справі № 643/1557/15-ц скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року по справі № 643/1557/15-ц в частині визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та ухвалено в цій частині нову постанову. У задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] відмовлено. Ухвалу Московського районного суду від 10 березня 2015 року в частині визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] скасовано. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна від 23.10.2019 року № 185809125, власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна від 14.02.2020 року № 200281926, 05.06.2009 року за номером 27478764 зареєстровано право спільної сумісної власності на спірну квартиру за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 27.04.2007 року. 29.03.2016 року за номером 139778 74 зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року. 20.04.2018 року за номером 25821971 зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.04.2018 року. 23.08.2018 року за номером 27623139 зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2018 року. Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. У\~статті 41 Конституції України,\~статті 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правилом частини першої\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Цивільним кодексом України\~передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у\~статті 387 ЦК України\~правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України\~передбачено як один зі способів захисту порушених прав - віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення\~статті 388 ЦК України\~застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої\~статті 388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій\~статті 388 ЦК України. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року\~\~у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України). Статтею 1218\~ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст.\~1258\~ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Приписами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Доказів надходження до нотаріальної контори від інших спадкоємців заяв про прийняття спадщини після смерті\~ [PERSON] та [PERSON] ,\~не надано, визначені позивачем у позові у якості відповідачів [PERSON] та [PERSON] не є спадкоємцями після смерті вказаних осіб. Відповідно до ч.1\~ст. 1277 ЦК України\~у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно п.24\~постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами (зацікавленими особами) є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України.\~За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні. З огляду на викладене, суд зазначає, що належним відповідачем у цій справі в частині вимог щодо спадкування після [PERSON] та [PERSON] є територіальна громада в особі Харківської міської ради, однак позивачем ця особа до участі у справі у якості відповідача не залучена. [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами в цій частині позовних вимог, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки позов пред`явлено до неналежних відповідачів. При цьому позивач не позбавлений права на судовий захист у правовідносинах щодо спадкування шляхом подання позову до належного відповідача за своїми позовними вимогами. При цьому,\~суд також\~зазначає,\~що позивач\~як співвласник\~у праві\~спільної сумісної\~власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , має право на витребування своєї частки від [PERSON] , оскільки майно вибуло з власності позивача на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року та ухвали Московського районного суду м. Харкова від 10.03.2015 року по справі № 643/1557/15-ц, які в подальшому були скасовані постановою Харківського апеляційного суду від 24.07.2019 року. Однак, суд зауважує, що відповідно до ч.ч 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Під час розгляду справи суд неодноразово звертав увагу позивача та його представника на неконкретність позовних вимог, зокрема, у позовній заяві та уточненій позовній заяві позивачем не зазначено номер квартири у будинку [ADDRESS] , яку він просить витребувати та право власності на яку просить за ним визнати. У зазначеній частині позовні вимоги не були конкретизовані, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та самостійно визначити номер квартири. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1\~та 2\~ст.\~141\~ЦПК України\~визначено,\~що судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного\~Закону). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи: копія договору про надання правової допомоги № 2 від 25.01.2019 року, укладеного між АО «Хоміч, Токарєв та партнери» та [PERSON] , копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю [PERSON] , копія ордеру № 1003805 на представництво інтересів у Комінтернівському районному суді м. Харкова, копія договору про надання правової допомоги № 51 від 27.05.2020 року, укладеного між АО «Хоміч, Токарєв та партнери» та [PERSON] , копія ордеру № 1015934 на представництво інтересів у Комінтернівському районному суді м. Харкова, копії квитанції про сплату [PERSON] на користь АО «Хоміч, Токарєв та партнери» 19.02.2020 року 500грн., 28.02.2020 року 2400грн.,31.03.2020 року 585грн., 28.05.2020 року 1000грн. Приймаючи до уваги, відмову в задоволенні цього позову, а також ненадання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, витрати зі сплати судового збору у розмірі 3936грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4485грн. належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed