Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

26 січня 2017 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить зобовязати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0018 га, що знаходиться за адресою: м.Дніпро, вул.Наримська, 98б, територія військового містечка №1 шляхом знесення самочинно побудованої придомової прибудови. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на території військового містечка №1 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Наримська, 96-98 розташовано 14 будівель та споруд, які перебувають на обліку у КЕВ м.Дніпропетровська. Квартира №3 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Наримська, 98б відповідно до ордера №401 від 29.12.1986р., надана у користування [PERSON] разом із родиною, яка складається з дружини [PERSON] та доньки [PERSON]. Згідно з рішенням виконавчого комітету Красногвардійської ради від 10.02.1978р. №195 нумерацію будинків та квартир було упорядочено. Відповідно до картки прописки КЕВ м.Дніпропетровська, [PERSON]В зареєстрований за адресою: [INFO]. Водночас, [PERSON] протиправно, самовільно зайняв частину земельної ділянки, площею 18 кв.м (0,0018 га), на території військового містечка №1 за адресою: м.Дніпро, вул.Наримська, 96-98 та за відсутності відповідних дозволів самовільно побудував при домову прибудову площею 18 кв.м, яка примикає до квартири №3, у якій вказаний громадянин зареєстрований, та на імя якого виданий ордер на проживання. Зазначені дії [PERSON] щодо будівництва прибудови на земельній ділянці, що належить на праві постійного користування Міністерству оборони позивач вважає незаконними та протиправними. Міністерство оборони України від права постійного користування земельною ділянкою військового містечка №1, що знаходиться за адресою: м.Дніпро, вул.Наримська, 98б не відмовлялося, будь-які рішення щодо вилучення зазначеної земельної ділянки органами державної влади та місцевого самоврядування з постійного користування Міністерства оборони України не приймалися. Крім цього, Міністерство оборони будь-яких дозволів на здійснення будівництва на земельній ділянці військового містечка №1, не надавала. Таким чином, громадянин [PERSON] всупереч вище наведених вимог чинного законодавства протиправно, самовільно захопив та по цей час незаконно утримує і використовує частину земельної ділянки площею 18 кв.м, наданої в постійне користування міністерству оборони, за адресою: м.Дніпро, вул.Наримська , військове містечко №1. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на заперечення, які долучили до матеріалів справи. У судовому засіданні представник третьої особи підтримала позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради депутатів 26.12.1969р., Міністерству оборони Української УССР, в постійне користування земельної ділянки відведено 23,4 га, яка розташована за адресою: вул.Наримська, м.Дніпропетровськ, що підтверджується копією державного акту (а.с.4). Оригінал для огляду у судовому засіданні суду надано не було. Згідно з актом обстеження військових містечок №1, №56, №60 Дніпропетровського гарнізону комісією встановлено самовільне захоплення земельної ділянки та самовільної добудови до житлового будинку на території військового містечка №1, без належних дозволів збільшена площа при домової прибудови на 18 кв.м, а саме квартири №3, яка розташована за адресою: вул.Наримська 98-б (а.с.5-7). Відповідно до ордеру №401 від 29.12.1986р., квартира №3 за адресою: вул.Наримська, 98-б, м.Дніпропетровськ, надана у користування [PERSON] разом з родиною, яка складається з дружини [PERSON] і доньки [PERSON] (а.с.8). Згідно з рішенням виконавчого комітету Красногвардіської районної ради народних депутатів №195 від 10.02.1978р. будинкам Дніпропетровської квартирно-експлуатаційної частини району присвоєно поштову адресу по вул.Наримській, 96, 96-а, 96-б, 96-д, 96-г, 96-е, 98, 98-а, 98-б, 98-в (а.с.12). Відповідно до картки прописки квартирно-експлуатаційного відділу, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. (а.с.9). Згідно з довідкою про склад сімї №10 від 23.01.2017р. [PERSON] проживає у кв.3, буд.98-б, вул.Наримська, м.Дніпро, склад сімї: дружина [PERSON], донька [PERSON], син - [PERSON], онук [PERSON] (а.с.10) Згідно з державним актом на право постійного користування землею №009430 від 12.05.1992р., виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради депутатів, Дніпропетровській квартирно-експлуатаційній частині в постійне користування відведено земельну ділянку площею 19,6 га, яка розташована за адресою: вул.Наримська №92-а, м.Дніпропетровськ, що підтверджується копією державного акту (а.с.42). Відповідно до відповіді департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 17.05.2017р. №8/11-703 за наявною станом на 16.05.2017р. інформацією за результатами пошуку за адресою земельної ділянки в системі не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами на земельну ділянку за адресою: вул.Наримська, буд.98 Б, кв.3 (а.с.48). Згідно з відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 10.06.2017р. №Р-4431/0-2762/6-17 право власності або користування земельної ділянкою, яка розташована в м.Дніпро, вул.Наримська, буд.98-б у Державному реєстрі земель не зареєстровано (а.с.68). Виходячи з вищезазначеного, судом встановлено, що право власності або користування земельної ділянкою, яка розташована в м.Дніпро, вул.Наримська, буд.98-б за позивачем не зареєстровано, також, встановлено, що відсутні реєстраційні записи щодо цивільно-правових угод на земельну ділянку за адресою: вул.Наримська, буд.98 Б кв.3. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90276132, №90275660, №90274761, №90275206 від 22.06.2017р. право власності на квартиру №3 за адресою: вул.Наримська, буд.98Б, м.Дніпро, зареєстровано за: [PERSON] у розмірі 1/4 частки, [PERSON] у розмірі 1/4 частки, [PERSON] у розмірі 1/4 частки, [PERSON] у розмірі 1/4 частки. Підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності на житло, серія та номер: б/н, видане Дніпровською КЕЧ району від 18.11.1996р. (а.с.72-75). Згідно з ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог ст.376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ч.2 ст.24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно з ч.8 ст.24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. Відповідно до ч.9 ст.24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» при здійсненні реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер. Згідно з ст.20 ЗУ «Про державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру є обов'язковим. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Відповідно до положень норм ст.ст.16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Згідно з п.22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, із поданих сторонами доказів випливає, що позивач - квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпро - не зареєстрував у встановленому законом порядку ані права власності на спірну земельну ділянку, ані права користування. Суд відкидає наполягання позивача на тому, що це було зроблено у звязку із відсутністю коштів, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок і він має бути дотриманий. Так, оскільки право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування земельною ділянкою виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а позивачем такі права зареєстровані не були, щодо чого не заперечувала у судовому засіданні і представник позивача, позивач не є ані власником спірної земельної ділянки, ані користувачем, що підтверджується також доказами, які наявні у матеріалах справи, тож у нього відсутнє право звернення із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Виходячи з вищезазначеного, оскільки позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться домоволодіння відповідача, суд доходить висновку про те, що позов є безпідставним і необґрунтованим, отже, у його задоволенні необхідно відмовити. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed