Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

\~ 19 липня 2016 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та ТОВ «Телекомпанія «СТС» про захист честі та гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 31 травня 2016 року [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook розмістив інформацію відносно [PERSON] наступного змісту: «Нардеп [PERSON]. Це навіть не дно це свинство, точніше, що ні на є справжнісінький злочин. Причому, злочин постмайданівського чиновника, який очолював на той момент головне територіальне управління ЮСТИЦІЇ Сумської області Умисне (!!!) Невиконання судового рішення (!!!) За попередньою змовою (!!!) посадових осіб. ОГЗ! З огляду на, той факт, що [PERSON] навіть довелося судитися з виконавчою службою, на обличчя повний склад злочину. В утиль Швондера! На зону!» Крім того, в своєму позові [PERSON] вказує, що під даною публікацією у коментарях [PERSON] зазначив наступне: «Щоб адресат гарантовано прочитав коментар його треба лінкувати ось так @ [PERSON]. Але в даному випадку, треба лінчувати ублюдка». Позивач зазначає, що 31.05.2016 року ТОВ «Телекомпанія «СТС» через свій сайт поширила вищевказану інформацію під заголовком «Екс-мер [PERSON] назвав нардепа [PERSON] «ублюдком» і заявив, що його треба лінчувати». Позивач вважає, що інформація, розміщена [PERSON] та поширена ТОВ «Телекомпанія «СТС» має стверджувальний, а не оцінювальний характер, у якому стверджувально зазначається про те, що позивач вчинив злочин умисне невиконання рішення суду. Позивач вказує, що в розміщеній та поширеній інформації не зазначається, що це судження і припущення її автора чи її поширювача, тому вважає, що вищевказана недостовірна інформація мала на меті не висловлення суджень чи міркувань і була направлена не на критику дій позивача, а її мета була направлена на повну дискредитацію позивача, що є наслідком приниження його честі, гідності та ділової репутації. Позивач вважає, що в недостовірній інформації, розміщеній [PERSON] та поширеній ТОВ «Телекомпанія «СТС», стверджувально зазначається про те, що позивач вчинив злочин умисне невиконання рішення суду, тим самим [PERSON] наголошує на тому, що [PERSON] є злочинцем. Посилаючись на ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав і основних свобод», ст. 62 Конституції України, Постанову Пленуму Верховного [PERSON] України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізично та юридичної особи», позивач вважає, що розміщення недостовірної інформації [PERSON] та поширення її ТОВ «Телекомпанія «СТС», напряму порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON], оскільки ця інформація викладена у формі звинувачення позивача у вчиненні ним кримінально караного діяння, без доведеності його вини вироком суду у встановленому законом порядку. Вказаний факт позивач підтверджує довідкою про відсутність у нього судимості. Позивач вказує, що ТОВ «Телекомпанія «СТС» поширило інформацію про позивача, не дотримавшись положень ст. 302 ЦК України щодо обовязку переконатись у достовірності інформації. Тому позивач вважає, що поширення ТОВ «Телекомпанією «СТС» вищевказаної інформації є таким, що порочить честь, людську гідність і ділову репутацію позивача. Позивач вказує, що [PERSON] не звертався до правоохоронних органів із заявами про перевірку тих фактів, що були викладені ним на його сторінці в соціальній мережі. Позивач не заперечує конституційне право відповідачів на збирання, використання, розповсюдження інформації та на свободу вираження своїх думок, поглядів і суджень відносно подій що відбуваються в суспільстві, однак зазначає, що це право тісно повязано з їх обовязком не допускати порушень прав інших громадян при використанні інформації. Позивач вважає, що внаслідок протиправних дій відповідачів, які виразились у розміщенні та поширенні недостовірної інформації, яка напряму порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача, останній зазнав моральну шкоду, яку оцінює у 55\~000 грн. Позивач вказує, що внаслідок дій відповідачів він зазнав приниження честі, гідності, престижу, ділової репутації, оскільки він є публічною особою народним депутатом України, а поширена інформація дискредитує його в очах виборців (громадян). Крім того, він зазнав душевних та моральних страждань, а через велике хвилювання вимушений був вживати заспокійливі ліки такі як «Персен» та «Седавіт». Також позивача вважає, що зазначена інформація містить такі образи, як «ублюдок» та «свинство». Посилаючись на норми ст.ст. 3,21,28,34, 68 Конституції України, ст. 270,296,297,302 ЦК України, Закону України «Про інформацію», Європейську Конвенцію «Про захист прав та основних свобод», Постанову Пленуму Верховного [PERSON] України «Про судову практику в справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридично особи», Постанову Пленуму Верховного [PERSON] України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права і порочить честь гідність і ділову репутацію позивача, яку 31 травня 2016 року на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook розмістив відповідач [PERSON], а саме: «Нардеп [PERSON]. Це навіть не дно це свинство, точніше, що ні на є справжнісінький злочин. Причому, злочин постмайданівського чиновника, який очолював на той момент головне територіальне управління ЮСТИЦІЇ Сумської області Умисне (!!!) Невиконання судового рішення (!!!) За попередньою змовою (!!!) посадових осіб ОГЗ! З огляду на, той факт, що [PERSON] навіть довелося судитися з виконавчою службо, на обличчя повний склад злочину. В утиль Швондера! На зону!»; - зобовязати відповідача [PERSON] спростувати вищевказану недостовірну інформацію у такий самий спосіб, як вона була розміщена, опублікуванням наступного змісту: «Спростування. Мною, [PERSON] 31 травня 2016 року на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook, була поширена недостовірна інформація про [PERSON]», та зобовязати відповідача ТОВ «Телекомпанія «СТС» спростувати вищевказану інформацію у такий самий спосіб, як вона була поширена, опублікуванням спростування наступного змісту: « Телекомпанія «СТС» на своєму сайті http://sts.sumy.ua була поширена недостовірна інформація про [PERSON]»; - стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду в розмірі 55\~000 грн., та судові витрати. В суді позивач та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] надав суду також письмові пояснення (а.с.113,121,122-123), в яких підкреслив, що поширена інформація, яка є предметом розгляду, була розміщена на сторінці Facebook саме [PERSON], також просив врахувати, що інформація, яку розмістив [PERSON] на своїй сторінці, була викладена російською мовою, а у позові текст переведений українською мовою. Також послався на наявність судової практики, яка на його думку підтверджує правильність його правової позиції (а.с.124-131, 132-134). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні в звязку з необґрунтованістю, на тій підставі, що всі його висловлювання, розміщені на його сторінці Facebook є його оціночними судженнями та критикою з приводу дій позивача. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні. Стороною відповідача надано письмові пояснення та заперечення (а.с. 59-63, 154-157), в яких вказано, що відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований у соціальній мережі «Фейсбук», де веде свою персональну сторінку, на якій наводить власні оцінки, думки, погляди, критичні зауваження з приводу подій та новин, повязаних із суспільно-політичним життям міста [PERSON], України та світу в цілому. Представник відповідача вказує, що 31 травня 2016 року іншим користувачем соціальної мережі на прізвище [PERSON] опубліковано відео під назвою (рос. мовою) «Съемка в кабинете зам мера [PERSON]. Часть 2» та текст наступного змісту «Трейлер 2 )) [PERSON] о том, как [PERSON] «не оказывал давление» на исполнительную службу по делу [PERSON]», повідомлення про яке автоматично отримали інші користувачі соціальної мережі, в тому числі і відповідач. При наведенні курсором в даній публікації на прізвище «Олександр Сугоняко», йде посилання на офіційну сторінку в цій же соціальній мережі Народного депутата України [PERSON]. Тобто, відповідач [PERSON] дізнався про наявність відео та його зміст з публікації [PERSON] у мережі «Фейсбук». Вказаний відеозапис містить відображення з кабінету першого заступника міського голови м. Суми [PERSON] про телефонну розмову останнього з особою на імя «Саша» щодо виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. Відповідач, з огляду на зміст відеоматеріалу та коментар [PERSON] до нього, оцінив переглянуте з тієї точки зору, що у першого заступника міського голови [PERSON] відбулася телефонна розмова з [PERSON], який був начальником Головного управління юстиції в Сумській області. Дане відео відповідач відразу зіставив з відомими йому подіями того часу, повязаними з судовою справою про поновлення звільненого [PERSON] на посаді начальника управління майна комунальної власності Сумської міської ради та довготривалим виконанням судового рішення з цього приводу через відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Сумській області. Відповідач зазначає, що він сприймав вищезазначену телефонну розмову як домовленість двох посадових осіб щодо умисного невиконання судового рішення. Відповідач вказує, що він працював на посаді міського голови м. Суми з 2006 року по березень 2014 року, особисто знав [PERSON], оскільки останній знаходився у нього в підпорядкуванні, а тому уважно спостерігав за подіями у міській владі, які відбувались після складання його повноважень. В звязку з цим йому було особисто відомо про ряд обставин, які послугували достатнім підґрунтям для подальшого наведення на своїй сторінці його субєктивної оцінки та критики позивача. Зокрема, це наявність судового рішення від 10.11.2014 року про поновлення [PERSON] на посаді, що набрало законної сили; тривале невиконання даного судового рішення (до травня 2015 року); неодноразові звернення [PERSON] з вимогами до державної виконавчої служби про виконання рішення; наявність судових рішень щодо незаконності дій державної виконавчої служби у цій справі. Відповідач зазначає, що він проаналізував виказані обставини та зіставив їх з опублікованим відео, які оцінив за своїм внутрішнім переконанням, та надав оцінку таким подіям у вигляді публікації та коментаря на власній сторінці у соціальній мережі «Фейсбук». Дана публікація зроблена разом з відеоматеріалом [PERSON] та викладена російською мовою. Відповідач вказує, що дана публікація не містить фактичних обставин, а є оціночним судженням, особистою думкою відносно позивача, як посадової особи політичного діяча народного депутата, частина якої викладена з використанням художніх та літературних прийомів у вигляді алегорій та сатири. Крім того, відповідач посилається на передбачене Конституцію України та Конвецією про захист прав людини і основоположних свобод право на свободу думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань. Зазначає, що якщо вираження поглядів, думок та критики стосується публічної особи, політичного діяча, то згідно до Декларації про свободу політичних дебатів у засобах, масової інформації, необхідно враховувати, що їх межа є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Відповідач посилається на те, що право на недоторканість ділової репутації, честі і гідності публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та з метою сформувати про них свою думку. Відповідач посилається на ст. 30 Закону України «Про інформацію», згідно якої, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Крім того, відповідач вказує на наявність в його коментарях літературних слів та виразів, які він використав як літературний художній прийом у вигляді алегорії та сатири. Відповідач вважає, що він не порушив моральних засад суспільства, а тим більше немайнових прав позивача, оскільки надав власну оцінку та висловив власне відношення, думку відносно позивача. Відповідач вважає необґрунтованою вимогу позивача про спростування недостовірної інформації, оскільки по-перше, позивач не зазначив, яку саме інформацію з публікації він вважає недостовірною, крім того, в оригінала публікації відсутні такі вирази, які просить спростувати позивач, зокрема «свинство» та «Швондер». Відповідач з посилання на практику Європейського [PERSON] з прав людини зазначає, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості оціночні судження, так як ці судження є вираженням субєктивної думки та погляду відповідача. При цьому відповідач зазначає, що у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та вказати в позові. Також відповідач вказує, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист своїх прав та інтересів як народного депутата, то відповідно до ч. 2 ст. 31 ЗУ «Про інформацію», позивач не вправі вимагати відшкодування моральної шкоди. В суді представник ТОВ «Телекомпанія «СТС» [PERSON] проти позову заперечував, пояснив, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що саме відповідачу ТОВ «Телекомпанія «СТС» належить той веб-сайт, на якому була поширена інформація щодо позивача, яку позивач вважає недостовірною. Крім того, на думку представника відповідача, вимоги позивача про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки позивач є публічною особою народним депутатом, тобто повинен бути готовий до збільшеної уваги суспільства, оцінки своїх дій та різкої критики в свою адресу. Просив відмовити в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 31 травня 2016 року о 21:35 на своїй сторінці (Hennadiy Minayev) в соціальній мережі Facebook [PERSON] поширив допис від [PERSON] (Kostya Kovalenko) наступного змісту (мовою оригіналу): «Нардеп [PERSON]. Это даже не дно это скотство, точнее, что ни на есть самое настоящее преступление. Причем преступление постмайдановского чиновника, возглавляющего на тот момент главное территориальное управление ЮСТИЦИИ Сумской области. Умышленное (!!!) неисполнение судебного решения (!!!) по предварительному сговору (!!!) должностных лиц. ОПГ! Учитывая, что тот факт, что [PERSON] даже пришлось судиться с исполнительной службой, на лицо полный состав преступления. В утиль швондера! На зону!» (а.с.11). Під вказаним дописом, в коментарях, 31 травня 2016 року о 21:45 [PERSON] (Hennadiy Minayev) поширив коментар наступного змісту(мовою оригіналу): «Чтобы адресат гарантированно прочитал коммент, его надо «линковать» - вот так @Олександр [PERSON]. Но в данном случае надо линчевать ублюдка.» (а.с.12). 31 травня 2016 року о 23:18 на веб-сайті, що має назву sts.sumy.ua, містить реквізити наступного змісту «СТС. Редакція сайту СТС. Головний редактор [PERSON]», була розміщена інформація (перепост зі сторінки Hennadiy Minayev) під заголовком «Екс-мер [PERSON] назвав нардепа [PERSON] «ублюдком» і заявив, що його треба лінчувати», а також розміщено відеозапис під назвою «Съемка в кабинете зам мера [PERSON]. Часть 2», з посиланням на те, що на ці відеодокази дуже гостро відреагував екс-мер [PERSON] [PERSON] (а.с.14-15). Матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] є народним депутатом України VІІІ скликання, дата набуття депутатських повноважень 27.11.2014 року, на момент обрання займав посаду начальника Головного управління юстиції в Сумській області (а.с. 17, 110). Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). При розгляді даної справи, суд враховує також міжнародно-правові зобовязання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів. Відповідно до ст. 17 Закону «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. В силу ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом, це передумова плюралізму поглядів. Відповідно до п 19 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дослідивши в судовому засіданні скрін-шоти сторінки відповідача [PERSON] (Hennadiy Minayev) в соціальній мережі Facebook від 31.05.2016 року із інформацією, що стосується особи позивача [PERSON], коментар [PERSON] під розміщеною інформацією, заголовок статті, а також відеозапис, з приводу якого відповідач і розмістив спірну інформацію, суд приходить до висновку, що в спірній інформації та коментарі відповідач навів свої оціночні судження, думки, переконання, а також критичну оцінку дій позивача щодо конфліктної ситуації з приводу виконання судового рішення. Вказані висловлювання: «что ни на есть самое настоящее преступление. Причем преступление постмайдановского чиновника, возглавляющего на тот момент главное территориальное управление ЮСТИЦИИ Сумской области. Умышленное (!!!) неисполнение судебного решения (!!!) по предварительному сговору (!!!) должностных лиц. ОПГ! Учитывая, что тот факт, что [PERSON] даже пришлось судиться с исполнительной службой, на лицо полный состав преступления. В утиль швондера! На зону!» є субєктивною думкою, оцінкою дій позивача як публічної особи (народного депутата в даний час, і начальника Головного управління юстиції в Сумській області станом на час постановлення резонансного судового рішення), в період часу виконання судового рішення. Відповідно до п 21 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. [PERSON] повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, будучи вираженням субєктивної думки й поглядів відповідача, такі судження відповідно до вказаних вище правових норм та розяснень, що містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням субєктивної думки й поглядів відповідачів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, в рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 8.07.1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29.03.2005 року. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня\~2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено:\~«41. У\~своїй практиці суд\~розрізняє факти\~та оціночні\~судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу\~висловлення\~думки як таку, що є\~фундаментальною частиною права, яке охороняється\~статтею 10 Конвенції про захист прав\~і\~основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує\~достатній\~фактичний\~базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним\~судженням, може\~бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». У звязку з наведеним, суд також приходить до висновку, що немає фактів, які б доводили, що за\-значені вище вислови відповідача [PERSON], які поширені відповідачем ТОВ «Телекомпанія «СТС», мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність, ділову репутацію позивача. Судом встановлено, і це не оспорюється сторонами по справі, що позивач [PERSON] є народним депутатом України, перед обранням його народним депутатом займав посаду начальника Головного управління юстиції в Сумській області, а висловлені відповідачем [PERSON] та розміщені на сторінці в соціальній мережі Facebook спірні відомості, та також перепост даних відомостей на веб-сайті, що має назву sts.sumy.ua, стосувалися саме діяльності позивача як посадової особи безпосередньо перед обранням його народним депутатом України. За вказаних обставин, суд враховує положення абзацу 6 п. 3 Рішення Конституційного [PERSON] України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижу гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обовязок відшкодувати завдану моральну шкоду. Тому суд приймає до уваги, що вважаючи висловлювання, з приводу яких заявлено позов, такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, позивач не був позбавлений можливості скористатися наданим йому ч.1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Як вбачається з коментаря [PERSON], розміщеного на його сторінці (www.facebook.com/a.sugoniako/posts/503070013228055) в соціальній мережі Facebook від 14.06.2016 року, позивач висловив свою думку щодо поширених відносно нього суджень (а.с.69). Суд також приймає до уваги заперечення представника відповідача ТОВ «Телекомпанія «СТС» щодо відсутності належних та допустимих доказів щодо власника веб-сайту, на якому була поширена інформація щодо позивача, яку позивач вважає недостовірною. Зокрема, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адресу українського сегмента мережі Інтернет. Надані позивачем скриншоти сторінок веб-сайта sts.sumy.ua не містять інформації про власника веб-сайта, на якому була поширена інформація щодо позивача, а клопотань про витребування даних про власника веб-сайта позивач та його представник не заявляли. Суд також вважає необґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач є публічною особою народним депутатом України, а в силу ст. 31 Закону України «Про інформацію», суб'єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб прав на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України, в звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати необхідно залишити за позивачем. На підставі ст. 23, 277 ЦК України, ст. 30\~Закону України «Про інформацію», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed