Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», треті особи: [PERSON] , державний реєстратор Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко Олена Євгенівна про скасування рішення та поновлення права власності, посилаючись на наступні обставини. Між [PERSON] (на даний час [PERSON] , копія довідки про зміну прізвища додається) (надалі-Позивач) та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» 06.07.2007 р. укладено кредитний договір №80/п/13/2007/840, за яким банк надав Позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 80812 доларів США з оплатою по процентній ставці 12.99 відсотків річних. На кредитні кошти позивачем 06.07.2007 р. придбано квартиру площею 70.8 метрів квадратних за адресою: [ADDRESS] . В забезпечення повернення кредитних коштів виданих за кредитним договором між Позивачем та ВАТ КБ «Надра» 06.07.2007 р. укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до іпотечного договору вартість іпотеки складає 453452 грн. Крім того, в якості забезпечення виконання кредитного договору 06.07.2007 р. між Позивачем (позичальником), ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] , [INFO] (поручителем, третя особа без самостійних вимог па стороні Позивача) чоловіком [PERSON] укладено договір поруки від 06.07.2007 р. Дана квартира використовується як постійне місце проживання Позивача та Поручителя за кредитним договором, в їх власності відсутнє інше житлове майно. Факт проживання квартирі [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою ЖБК «Автомобіліст», що є обслуговуючою організацією дому за адресою: [ADDRESS] . Крім того, реєстрація місця проживання [PERSON] у спірній квартирі підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання виданою Управлінням адміністративних послуг Білоцерківською міської ради від 12.12.2019 р. [PERSON] та [PERSON] в листопаді 2019 р. стало відомо про зміну власника квартири, шо є предметом іпотеки після повідомлення про даний факт представником ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» (надалі -Відповідач). Так, між ВАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» 13.05.2019 р. складено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення права вимоги за договором іпотеки. Відповідачем 05.11.2019 р. звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом набуття права власності на квартиру в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Із даного витягу встановлено, шо державну реєстрацію набуття права власності на квартиру в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» проведено Державним реєстратором Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко Оленою Євгенівною (надалі - третя особа без самостійних вимог на стороні Відповідача). Так, Науменко О.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49535539 від 05.11.2019 р. Підставою для проведення державної реєстрації стало вимога про усунення порушень та повернення заборгованості, серія та номер 25-06 від 25.06.2019 р. видавник ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп», договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 3705 від 13.05.2019 р., видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, дублікат Договору іпотеки 06.07.2007 р. № 1528, серія та номер 1192, виданий 02.10.2019 р., видавник приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу. Вважає рішення Державного реєстратора протиправним та таким що порушує прав позивача на вільне володіння майном та прийнятим в порушення вимог діючого законодавства, оскільки було вчинено в період мораторію. Також, для звернення стягнення за даним договором іпотеки сторони мали досягти згоди, яка мала бути оформлена відповідним нотаріально посвідченим договором, Іпотекодавець відповідного погодження не надавав, відповідного договору укладено не було, тому прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. Крім того, повідомляє суд, що позивач не отримувала письмової вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що мав бути надісланий відповідачем Іпотекодавцю, відповідачем не надано інформацію про погоджену вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. При цьому, в порушення ст. 37 Закону України «Про Іпотеку» відповідачем не було проведено оцінку майна предмету іпотеки на момент переходу права власності. Із інформаційної довідки по об`єкту нерухомого майна спірної квартири вдалося встановити, що державному реєстратору для проведення реєстраційної дії була надана вимога про погашення заборгованості, проте позивачем така вимога не отримувалась. Просила суд визнати дії ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] протиправними, визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області № 49535539 від 05.11.2019 р. про державну реєстрацію (з відкриттям розділу), та припинити право власності ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» (код ЄДРІІОУ 42231930) на квартиру за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 34012898). Поновити право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 327770632103) шляхом поновлення запису про реєстрацію права власності за [PERSON] (РІІОКІІП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу квартири №1523 від 06.07.2007 р., посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округ) Київської області Величко O.Л. та зареєстровано 09.07.2007 р. ( а. с. 1-8 ). Ухвалою судді від 12.11.2020 року позовна заява [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», треті особи: [PERSON] , державний реєстратор Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко Олена Євгенівна про скасування рішення та поновлення права власності була залишена без руху ( а. с. 53-56 ). Ухвалою судді від 27 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання ( а. с. 66-67 ). Ухвалою суду від 15.02.2021 року зустрічну позовну заяву ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором повернута ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» ( а. с. 99-101 ). 15 лютого 2021 року протокольно судом закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті ( а. с. 107-110 ). Ухвалою суду від 15.02.2021 року витребувано у державного реєстратора Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області матеріали реєстраційної справи щодо набуття права власності на квартиру в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення № 49535539 від 05.11.2019 року ( а. с. 113-115 ). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 12.05.2021 року за вх. № 21646 судом отримано заяву від представника позивача [PERSON] про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. У разі неявки в судове засідання відповідача не заперечують щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» Щебуняєв М.В., який брав участь в попередніх судових засіданнях, в судове засідання не з`явився, відповідач ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» про дату, час та місце слухання справи повідомлене належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. З даного поштового повідомлення вбачається, що про слухання справи в Білоцерківському міськрайонному суді 12.05.2021 року відповідач отримав судову повістку 06.04.2021 року. Отримано особою за довіреністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлене належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. Зазначену судову повістку отримано особисто особою 26.03.2021 року. Третя особа Державний реєстратор Науменко О.Є. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчать наявне поштове повідомлення про вручення. 15.04.2021 року за вх. № 17980 судом отримано заяву, в якій державний реєстратор Науменко О.Є. просила провести розгляд справи без її участі. Позовні вимоги вона не визнає. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Інших заяв та клопотань від учасників судового розгляду на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача з боку відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 12.05.2021 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що Між [PERSON] (на даний час [PERSON] ) та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» 06.07.2007 р. укладено кредитний договір №80/п/13/2007/840, за яким банк надав Позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 80812 доларів США з оплатою по процентній ставці 12.99 відсотків річних. На кредитні кошти позивачем 06.07.2007 р. придбано квартиру площею 70.8 метрів квадратних за адресою: [ADDRESS] . В забезпечення повернення кредитних коштів виданих за кредитним договором між позивачем та ВАТ КБ «Надра» 06.07.2007 р. укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до іпотечного договору вартість іпотеки складає 453452 грн. Крім того, в якості забезпечення виконання кредитного договору 06.07.2007 р. між позивачем, ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] , [INFO] ( поручитель ) укладено договір поруки від 06.07.2007 р. Встановлено, що дана квартира використовується як постійне місце проживання позивача та поручителя за кредитним договором, в їх власності відсутнє інше житлове майно. Факт проживання квартирі [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою ЖБК «Автомобіліст», що є обслуговуючою організацією дому за адресою: [ADDRESS] . Крім того, реєстрація місця проживання [PERSON] у спірній квартирі підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, виданою Управлінням адміністративних послуг Білоцерківською міської ради від 12.12.2019 року. Позивачу [PERSON] та поручителю [PERSON] в листопаді 2019 року стало відомо про зміну власника квартири, шо є предметом іпотеки після повідомлення про даний факт представником ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп». Так, між ВАТ КБ «Надра» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» 13.05.2019 року складено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення права вимоги за договором іпотеки. Відповідачем ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» 05.11.2019 р. звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом набуття права власності на квартиру в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». Із даного витягу встановлено, шо державну реєстрацію набуття права власності на квартиру в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» проведено Державним реєстратором Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко Оленою Євгенівною. Так, Науменко О.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49535539 від 05.11.2019 р. Підставою для проведення державної реєстрації стало вимога про усунення порушень та повернення заборгованості, серія та номер 25-06 від 25.06.2019 р. видавник ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп», договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер 3705 від 13.05.2019 р., видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, дублікат Договору іпотеки 06.07.2007 р. № 1528, серія та номер 1192, виданий 02.10.2019 р., видавник приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу. Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами позивач вважає, що таке рішення Державного реєстратора є протиправним, порушує прав позивача на вільне володіння майном та прийнятим в порушення вимог діючого законодавства. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Законом визначено, що заявник - це власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. 03 червня 2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (надалі - «Закон про мораторій»). Вищезазначена обставина підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті Верховної ради України, та є загальнодоступною для ознайомлення. Відповідно до п. 4 Закону про мораторій - протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні дії з відчуження нерухомого майна, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Так, відповідно до п.п. 1 п. 1 даного Закону протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно: загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З огляду на вище викладене, незаконно відчужена квартира за адресою: [ADDRESS] підпадає під дію зазначеного мораторію, оскільки якого у якості забезпечення виконання умов Кредитного договору, наданого в іноземній валюті (долари США), в іпотеку Банку було передано вказану квартиру. У власності позивача не знаходиться іншого нерухомого житлового майна, що підтверджується матеріалами справи, остання постійно проживає за вказаною адресою, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. метрів, яка була придбана за гроші отриманні в кредит в іноземній валюті. Переоформлення права власності на квартиру за відповідачем ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп» відбулось 05.11.2019 року, тобто під час дії вищевказаної заборони. Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відповідач державний реєстратор Науменко О.Є. вчинив дії щодо переоформлення права власності на квартиру в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, переданого в якості забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, наданим в іноземній валюті в період дії заборони на вчинення таких дій. З огляду на вищенаведене, дії відповідача з відчуження квартири, яка підпадає під дію мораторію є незаконною, протиправною та такою, що суперечать Закону про мораторій. Так, зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №726/1538/16-ц, зазначила наступне: «...разом з тим 7 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземні валюті у період дії Закону № 1304-VII, тому дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Суди встановили та матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] разом з донькою [PERSON] постійно з 2005 року мешкає у спірному будинку, тобто використовує його як місце свого постійного проживання. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 19595027 спірний будинок належить позивачу, а відомості про інше нерухоме майно, яке б перебувало у його власності, у реєстрі відсутні. Згідно з довідкою № 455 від 23 березня 2017 року, виданою Чернівецьким МК БТІ відповідно до інвентаризаційних справ право власності [PERSON] на інше нерухоме майно не зареєстровано. Отже, позивач постійно проживає у спірному будинку, загальна площа якого не перевищує 250 кв. м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає, згоди на відчуження спірного майна він не надавав. Тобто на момент укладення 18 лютого 2016 року оспорюваного правочину дії ПАТ «КБ «Приватбанк» з відчуження іпотечного майна за споживчим кредитом без згоди власника (іпотекодавця) суперечили Закону № 1304-VII. Так, договір купівлі-продажу не відповідав вимогам частини першої статті 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 04 жовтня 2017 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують відповідності висновків судів обставинам справи...». Крім того, усі можливі способи позбавлення іпотекодавця його майна відносяться до примусового стягнення, що підпадає під обмеження п. 1 Закону про мораторій, який забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) іпотечною майна. Беззаперечне підтвердження цієї позиції дає також правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі №127/8068/15-ц. «...Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону Україні, «Про іпотеку» дає підстави робити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України». Однією з таких умов, яка впливає на згоду іпотекодавця на відчуження його майна саме і є мораторій, запроваджений до дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення споживчих кредитів (п. 3 Закону про мораторій). Враховуючи те, що при застосуванні ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (реєстрація права власності на предмет іпотеки) перехід права власності на предмет іпотеки відбувається негайно, тобто в момент внесення відповідного запису до реєстру прав на нерухоме майно, то при застосуванні цього способу не може бути застосований механізм відстрочення як при виконанні судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно, застосування такого позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію є незаконним (протиправним). Також, в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа №802/1340/18-а поголилася з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що квартира за яка має загальну площу меншу 140 кв.м та яка використовується як місце постійного проживання позичальника, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за Іпотекодержатслем як забезпечення виконання умов кредитного договору. Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 06 липня 2007 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з частинами першою та другою етапі 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішиш питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. шо міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бузи укладений одночасно і іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатсль може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя. який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення у іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (пп. 3 п. 5.3 договору іпотеки). Тобто, для звернення стягнення за даним договором іпотеки сторони мали досягти згоди, яка мала бути оформлена відповідним нотаріально посвідченим договором. Встановлено, що Іпотекодавець відповідного погодження не надавав, відповідного договору укладено не було, а тому прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. До даного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року, справа № 554/14813/15-ц та у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17. Частиною першою статті 2 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, то державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, шо державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями: перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені ним Законом. За змістом статті 18 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно га їх обтяжень, а державній реєстрації піддягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку (станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку (станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Встановлено, що позивач не отримувала письмової вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, що мав бути надісланий відповідачем Іпотекодавцю. З боку відповідача не надано суду жодного належного доказу в спростування зазначеному. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановите набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідачем не надано інформацію про погоджену вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. При цьому, в порушення ст. 37 Закону України «Про Іпотеку» відповідачем не було проведено оцінку майна предмету іпотеки на момент переходу права власності. Згідно ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Таким чином, оскільки така оцінка не зазначена в переліку підстав виникнення права власності, суд приходить до підстав того, що така оцінка не була проведена, а відтак державним реєстратором не були дотримані положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року, справа № 306/2053/16-ц зазначила, що описані обставини та порушений порядок переходу права власності на предмет іпотеки є порушенням вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Оскільки державним реєстратор в порушення вимог закону було вчинено державну реєстрацію права власності за відповідачем ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.Груп», то враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію та припинення права власності за відповідачем є цілком обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду даної цивільної справи. Так як підлягають задоволенню вищевказані вимоги позивача, підлягають до задоволення і вимоги в частині поновлення права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом поновлення запису про реєстрацію права власності за позивачем [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що "спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано". У статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-1). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved