Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання недійсними додаткових угод від 18.07.2013 року до договорів оренди землі від 24.06.2011 року, зареєстрованих 28.11.2011 року за № 35243004000134 та № 35243004000135. В обґрунтування позову зазначив, що 24.05.2011 року між ним та ПП «Вдячне поле» укладено договори оренди земельних ділянок площею 5,27 га та 4,77 га, що знаходяться на території Вільшанської селищної ради і належать йому на праві приватної власності. Оскільки вказані договори не містили в собі всіх істотних умов, що передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», він звернувся до суду щодо визнання цих договорів недійсними. В ході розгляду вказаної цивільної справи 18.07.2013 року представники відповідача надали йому на підпис заяву про відмову від позову та додаткові угоди до оскаржуваних договорів, якими внесено зміни до договорів оренди від 24.05.2011 року. Позивач являється інвалідом з дитинства, пересувається на інвалідному візку і на час підписання додаткових угод до договорів оренди перебував на лікуванні в обласній туберкульозній лікарні. Вказав, що представники відповідача Бублик В.О. та Бублик Я.В. надавши йому в лікарні на підпис додаткові угоди до договорів оренди землі та заяву про відмову від позову по справі про визнання договорів оренди землі недійсними, вчинили на нього психологічний тиск, вказавши: «Все вже вирішено, справу ми виграємо, підписуй документи.» Тобто він не міг протистояти двом фізично сильним чоловікам, тому під їх тиском поставив підпис на додаткових угодах від 18.07.2013 року до договорів оренди землі від 24.06.2011 року, зареєстрованих 28.11.2011 року за № 35243004000134 та № 35243004000135. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив, що про існування додаткових угод до договорів оренди вперше позивач дізнався в ході судового засідання 28.08.2013 року в апеляційному суді Кіровоградської області під час розгляду його скарги на ухвалу Вільшанського районного суду від 22.07.2013 року про закриття провадження по справі за його позовом щодо визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. Позивач не мав наміру на укладення додаткових угод до договорів оренди, а навпаки намагався їх визнати недійсними, тому і оскаржив ухвалу суду про закриття провадження по справі в зв»язку з відмовою від позову в апеляційній інстанції. Представник відповідача Гірник Г.С. в судовому засіданні заперечив у задоволенні позовних вимог та пояснив, що позивач уклав договори оренди земельних ділянок в 2011 році. За позивача, який є інвалідом, піклуються його родичі, які вирішили розірвати раніше укладені ним договори оренди земельних ділянок. З метою владнати спір, який знаходився на той час на вирішенні у Вільшанському районному суді, представники ПП «Вдячне поле» Бублик В.О. та Бублик Я.В. привезли додаткові угоди до договорів оренди земельних ділянок, позивачу в лікарню та запропонували підписати, на що той погодився. Жодного тиску з боку представників відповідача на позивача не здійснювалось та проект додаткових угод позивача влаштував, тому він поставив свій підпис. Заслухавши представників сторін та дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити із наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так в рішенні Голованіського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2013 року по справі № 386/1269/13-ц за позовом [PERSON] до ПП «Вдячне поле» про визнання недійсними договорів оренди землі від 24.06.2011 року, яке набрало законної сили (а.с. 69-72), встановлено, що позивач є власником земельних ділянок площею 5,27 га., та 4,77 га., розташованих на території Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії КР №015335 кадастровий номер 3524355000:02:000:0094, та згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії КР №015336 кадастровий номер 3524355000:02:000:0172. 24.06.2011 року між [PERSON] та в приватним підприємством «Вдячне поле» було укладено типові договори оренди землі, відповідно до умов яких в оренду передані дві земельні ділянки - загальною площею 5,27 га., та 4,77 га відповідно, строком дії на 5 років. Дані договори зареєстровані 28.11.2011 року у відділі Держкомзему у вільшанському районі Кіровоградської області, про що в про що у Державному реєстрі земель вчинені записи від 22.11.2011 року за № №352430004000134 та №352430004000135 відповідно. Земельні ділянки передані відповідачу позивачем, згідно актів прийому-передачі земельних ділянок від 24.06.2011 року. 18.07.2013 року сторони уклали додаткові угоди до договорів оренди земельних ділянок (а.с.3,4). Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Одним із таких способів відповідно до ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормами ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, необхідно враховувати, що насильство може виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Представник позивача на обґрунтування позовних вимог посилався як на доказ застосування до позивача з боку представників відповідача психологічного тиску під час відвідування його у лікарні та підписання в зв»язку з цим оспорюваних додаткових угод, пояснення [PERSON] та представників ПП «Вдячне поле» Бублик В.О. та Бублик Я.В. в судовому засіданні 28.08.2013 року в апеляційному суді Кіровоградської області. В відтвореному звукозаписі судового засідання у провадженні № 22-ц/781/2809/13 в апеляційному суді Кіровоградської області від 28.08.2013 року [PERSON] пояснив, що заяву про закриття провадження у справі за його позовом до ПП «Вдячне поле» в зв»язку з відмовою від позову йому надали представники відповідача, коли він перебував у лікарні. Також Бублик Володимир Олександрович йому надав на підпис додаткові угоди до договорів оренди. [PERSON] вважав, що так треба, тому підписав всі документи (а.с. 65). Інших доказів, які свідчать про тиск з боку представників відповідача на позивача при укладенні додаткових угод до договорів оренди позивачем та його представником суду не надано. Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, з урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що твердження позивача про тиск з боку представників відповідача при підписанні додаткових угод до договору оренди земельних ділянок та їх підписання проти волі позивача є не доведеними, тому у задоволенні позовних вимог з цих підстав слід відмовити.

Outcome: dismissed