Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач директор ПАТ «Житлово-побутове підприємство» - М.М. Попович звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Позовні вимоги мотиву тим, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] належить позивачеві на праві власності. У вказаній будівлі гуртожитку у кімнаті [NUMBER] проживала та у період з 1990 року по 29.11.1995 тимчасово була зареєстрована сім'я у складі двох осіб: [PERSON] та її сина [PERSON]. Договір найму між власником будівлі та відповідачами укладено не було, за комунальні послуги відповідачі оплату взагалі не здійснюють, що призвело до утворення заборгованості в сумі 4484,27 грн. Електропостачання у кімнаті № 109 відсутнє. Актами обстеження позивача від 23.06.2013 та від 22.10.2013 із залученням свідків щодо перевірки реєстрації та проживання у зазначеній кімнаті відповідачів встановлено, що протягом року вони там не проживали. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2014 у справі №308/20438/13-н визнано відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] та знято їх з місця реєстрації. З метою виконання зазначеного рішення суду, 17.04.2014 (вих.номер 88) та 26.05.2014 (вих.номер 97) позивач направив відповідачам дві письмові вимоги щодо необхідності звільнення кімнати [NUMBER] від речей відповідачів та здачі ключів від кімнати уповноваженому представнику позивача. Однак, відповідачі не виконали вимог позивача, будь-яких пояснень стосовно причин ігнорування ними цих вимог позивачеві не надіслали, від контакту з позивачем у телефонному режимі чи шляхом особистих зустрічей відмовляються. Таким чином, своїми діями відповідачі створюють перешкоди позивачеві у користуванні його власністю. Враховуючи вищенаведене позивач просить усунути перешкоди у користуванні належної приватному акціонерному товариству «Житлово-побутове підприємство» житлового приміщення - кімнати [ADDRESS], зі сторони громадян: [PERSON] та її сина [PERSON], шляхом їх виселення з зазначеної кімнати на підставі ст.116 ЖК України. Представник позивача - Кішко П.Ю., що діє на підставі довіреності в судове засідання з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, а тому справа підлягає розгляду в порядку ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та заслухавши представника позивача, суд приходить до наступного висновку. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України шляхом звернення до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, статтями 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з подальшими змінами та доповненнями "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. За ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно копії свідоцтва про право власності від 25 листопада 1999 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26.02.1997 №29 встановлено, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] належить позивачеві. Згідно копій актів обстеження позивача від 23.06.2013 та від 22.10.2013 із залученням свідків щодо перевірки реєстрації та проживання у зазначеній кімнаті відповідачів встановлено, що протягом року вони там не проживали. Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2014 у справі №308/20438/13-н визнано відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] та знято їх з місця реєстрації. У відповідності до копій вимог від 17.04.2014 (вих.номер 88) та 26.05.2014 (вих.номер 97) позивач направив відповідачам дві письмові вимоги щодо необхідності звільнення кімнати [NUMBER] від речей відповідачів та здачі ключів від кімнати уповноваженому представнику позивача, натомість на вимогу позивача відповідачі не відреагували. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За ст. 2, 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно наявної в справі форми А та Б, тобто документів в яких відображається факт наявності або відсутності реєстрації громадянина за конкретною адресою встановлено, що відповідачі - [PERSON], [PERSON] не зареєстровані у гуртожитку по [ADDRESS]. Відповідно до ст.6 ЖК УРСР житлове приміщення надається наймачу та членам його сімї для постійного в ньому проживання, тобто для використання його за цільовим призначенням (задоволення своїх потреб та розпорядження ним у відповідних межах), а тому, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях або використовується не за призначенням, збереження за відсутньою особою права користування таким житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права. За ст.ст.127-129 ЖК України цільовим призначенням гуртожитків є використання для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про виселення відповідачів з кімнати гуртожитку, оскільки відповідачі фактично не проживають в кімнаті гуртожитку з 2013 року по даний час, що стверджується й самим позивачем, а також згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2014 їх визнано такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] та знято їх з місця реєстрації. Наявність чи відсутність у кімнаті гуртожитку речей відповідачів, а також того чи заважають розпоряджатися кімнатою гуртожитку позивачу складає інші правовідносини, стосовно яких позовні вимоги у межах цієї справи не заявлялися і відповідно судом не розглядалися. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорюванні права свободи та інтереси, а оскільки у судовому засіданні не встановлено порушення прав позивача, то в задоволені позову потрібно відмовити.

Outcome: dismissed