Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача та уточнивши позовні вимоги остаточно просив: визнати його заяву від 27.03.2015 року недійсною та такою, що складена всупереч волі, під тиском; поновити його на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради; стягнути з Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2015 року до дня поновлення на роботі, що на день пред'явлення позову становить 7 532,48 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 14.12.2011р. працював директором вищезазначеного комунального підприємства, на підставі розпорядження міського голови Куліченка І.І. №530-рк від 14.12.2011р. Після зміни складу керівництва міської ради, він почав відчувати тиск з боку нових посадовців щодо перспектив подальшої роботи на посаді. Зокрема, ранком у вівторок 24.03.2015р. його було запрошено до міської ради, де за участю в.о. директора департаменту корпоративних прав та правового забезпечення [PERSON] під тиском обставин він був змушений написати заяву про звільнення начебто за згодою сторін. При цьому, попри написання заяви у вівторок 24.03.2015р. його змусили зазначити її дату 27.03.2015р., із тим розрахунком, щоб у понеділок 30 березня 2015р. був його останній день роботи. Того ж дня, 24.03.2015 року він склав іншу заяву - про відкликання своєї заяви про звільнення за згодою сторін - та 26.03.2015р. подав її через канцелярію Дніпропетровської міської ради, що підтверджується штампом із датою та присвоєнням вхідного номера №8/1123. Таким чином, до дати звільнення він відкликав свою згоду на припинення трудових відносин, а відтак звільнення за угодою сторін відбулося без згоди самого працівника. В.о. міського голови Булавкою Г.І. таки було прийнято розпорядження №230-рк від 27.03.2015р. «Про звільнення [PERSON].», яким вирішено звільнити його з 30.03.2015р. за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року - працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження, відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться. Той факт, що на заяві про звільнення стоїть дата 27.03.2015р., а відкликано її було 26.03.2015р., як раз і пояснюється примусовим зазначенням на заяві про звільнення дати, що не настала - 27.03.2015р., попри факт її складання саме 24.03.2015р. Він не міг наперед знати про своє звільнення, з 25.03.2015р. по 04.04.2015р. він перебував на лікарняному. Оскільки його звільнення відбулося без наявності його згоди, просить в порядку ст.235 КЗпП України поновити його на роботі, оскільки звільнення було проведено без законної підстави, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Всупереч ст.47 КЗпП України йому і досі не видано трудову книжку, не проведено повний розрахунок. В результаті подій, які стались 24.03.2015 р., у нього загострилась хвороба - виразка шлунку, через що він був змушений звернутись до лікарні. Після того, коли запалення було частково приглушене знеболюючими засобами та початком лікування, позивачем 27.04.2015 р. була підготовлена та направлена заява до прокуратури м. Дніпропетровська та до Бабушкінської районної прокуратури м. Дніпропетровська у порядку ст. 214 КПК України щодо вчинення злочину, в якій зазначив про порушення своїх законних прав та інтересів, а також просив порушити кримінальне провадження проти відповідних посадових осіб. До моменту розгляду даного спору у суді будь-яка інформація з приводу розгляду поданої ним заяви до правоохоронних органів отримана не була. Із усної інформації відповідних працівників канцелярії прокуратури м. Дніпропетровська, яка отримувалась ним під час його безпосереднього звернення до прокуратури, йому надавалась відповідь про те, що подібними зверненнями прокуратура м. Дніпропетровська перевантажена, отже, не вистачає часу для своєчасного реагування на них, а тому треба почекати оскільки подана заява, про яку зазначалось вище, знаходиться у стадії розгляду. Після судового засідання, яке відбулось 19.05.2015 р., він підготував та повторно подав 22.05.2015 р. заяву на ім'я прокурора м. Дніпропетровська та прокурора Бабушкінського району м.Дніпропетровська. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з урахуванням уточнень, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в ньому відмовити, посилаючись на те, що 27.03.2015 року позивач звернувся до в.о. Дніпропетровського міського голови Булавки Г.І. із письмовою заявою, в якій просив звільнити його з посади директора КП «Бюро» з 30.03.2015 року за згодою сторін. 27.03.2015 року в.о. Дніпропетровського міського голови Булавкою Г.І. було підписано розпорядження № 230-рк про звільнення [PERSON] з посади директора КП «Бюро» з 30.03.2015 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. До позовної заяви не додано жодного доказу існування тиску на позивача, як і доказів вчинення на нього фізичного чи психічного насильства, що є ознаками примусу. Позивач, не звертався до правоохоронних органів із будь-якими заявами з цього приводу, тобто вигадує низку обставин, що не мали місце, але вкрай необхідні йому для досягнення позитивного результату розгляду цієї справи. Єдиним достовірним доказом дати складання [PERSON] заяви про звільнення за угодою сторін є власноруч поставлена ним дата - 27.03.2015 року. Будь-яких доказів невідповідності цієї дати реальній даті складання такої заяви фізично не існує. Позивач наполягає на тому, що ним 26.03.2015 року була подана заява (датована 24.03.2015 року) про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін. 26.03.2015 року Дніпропетровською міською радою за № 8/1123 дійсно була зареєстрована заява [PERSON], в якій останній просив не розглядати подану ним заяву про звільнення за власним бажанням з посади директора КП «Бюро». Станом на 26.03.2015 року на розгляді Дніпропетровської міської ради не перебувало жодної заяви [PERSON], а тим більш, заяви про звільнення за власним бажанням, про яку веде мову позивач у заяві № 8/1123 від 26.03.2015 року. Таким чином, єдине, що міг відкликати позивач, звертаючись до Дніпропетровської міської ради, це неіснуючу заяву, датовану не пізніше, ніж 26.03.2015 року, та зміст якої зводився б до звільнення саме за власним бажанням, а не за угодою сторін. П. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Верховний суд України у п. 8 постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив: «Судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.». Враховуючи відсутність взаємної згоди між працівником та роботодавцем про анулювання заяви про звільнення від 27.03.2015 року, звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України в строк, погоджений сторонами (з 30.03.2015 року) є повністю законним. Посилання Позивача на п. 9 згаданої Постанови Пленуму ВСУ також здійснено саме задля введення в оману суду, оскільки в зазначеному пункті йдеться про можливість відкликання саме заяви про звільнення за власним бажанням. В період з 25.03.2015 року по 30.03.2015 року включно позивач з'являвся на роботу та виконував свої трудові обов'язки в повному обсязі і не повідомляв відповідача про відкриття ним листка непрацездатності. Вважають, що існування відкритого на дату звільнення листка непрацездатності не свідчить про незаконність звільнення. Так, обмеження передбачені ч. 3 ст. 40 КЗпП України не поширюється на випадки звільнення працівника на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки звільнення позивача мало місце не за ініціативою роботодавця. З цього приводу вже сформувалась судова практика, що додається до цих заперечень. Про факт перебування позивача на лікарняному відповідачу стало відомо лише 07.04.2015 року, що підтверджується відміткою вхідної кореспонденції КП «Бюро» за № 698. Представник третьої особи в судове засіданні не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно поданої заяви, третя особа заперечує проти позовних вимог, погоджуючись із доводами відповідача та просить в позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 14.12.2011 року №530-рк [PERSON] призначено на посаду директора Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради з 14.12.2011 року за контрактом. 27.03.2015 року позивачем подано на ім'я в.о. голови міської ради Булавки Г.І. заяву про звільнення із займаної посади з 30.03.2015 року за згодою сторін. 26.03.2015 року позивачем до Дніпропетровської міської ради, через канцелярію, на ім'я в.о. Дніпропетровського міського голови Булавки Г.І. подано заяву, у якій просив не приймати до уваги його заяву про звільнення за власним бажанням, датовану 27.03.2015 року, оскільки його волевиявлення не спрямовано на припинення трудових відносин, бажає продовжити роботу. 27.03.2015 року в.о. Дніпропетровського міського голови Булавкою Г.І. винесено розпорядження №230-рк про звільнення позивача з посади директора Комунальноо підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради 30.03.2015 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України., заяви [PERSON] від 27.03.2015 року. 25.03.2015 року позивачу КЗ «ДЦПМСД №1» відкрито листок непрацездатності серії АГС №007188 тривалістю п'ять днів по 30.03.2015 року, зазначено строком початку роботи 04.04.2015 року. За вказаним листком непрацездатності, позивач лікувався за амбулаторним режимом. 07.04.2015 року позивач подав до відповідача заяву про прийняття листка непрацездатності. З приводу звернення позивача до правоохоронних органів з питання погроз в.о. Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення [PERSON] на його адресу, що слугувало складенню ним заяви про звільнення за угодою сторін, суд вважає такі обставини не доведені позивачем, оскільки подання заяв до прокуратури таким доказом не є, крім того, жодних доказів початку слідства не представлено, надані копії накладних та квитанцій не свідчать про отримання заяви про злочин від позивача. Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином, припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін має свої особливості, тобто є особливою формою припинення трудового договору, оскільки звільнення за даним пунктом можливе в разі досягнення взаємної згоди про це власника та працівника. Відповідно і відкликання заяви на звільнення можливе також лише в разі досягнення взаємної згоди власника та працівника на це. В судовому засіданні встановлено, що відповідач своєї згоди на відкликання заяви про звільнення не надав, окрім того, не розцінював її взагалі як заяву про відкликання, оскільки вона була подана раніше, ніж власне заява про звільнення. При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача, щодо хибного зазначення дати заяви про звільнення, так як такі обставини нічим не доводяться, а розпорядження про звільнення винесено саме 27.03.2015 року. Стороною позивача не надано будь-яких доказів того, що заява про звільнення за згодою сторін була написана під дією морального та психологічного тиску з боку керівництва. Такі посилання ґрунтуються лише на викладеному в позовній заяві та поясненнях представника позивача в судовому засіданні. Сам позивач від явки до судового засідання ухилився, не надав пояснень щодо виду тиску та погроз, обставин його звільнення та розрахунку при звільненні, не пояснив, чи повідомляв він про відкриття лікарняного листка роботодавця. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, оскільки припинення трудового договору відбулось за угодою сторін, вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України в даному випадку не застосовуються, звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог закону, тому не підлягають задоволенню його вимоги про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed