Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із указаним вище позовом. Просить ухвалити рішення, яким визнати недостовірною і такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті « [INFO] » у соціальній мережі « [INFO] » за посиланням: [INFO] « [INFO] »: « [INFO] » і остаточно їм вдалося «відмазатися»…Мабуть, слідчому темні окуляри заважали, а можливо купюри із мертвими президентами…І мабуть, не за красиві очі керівник слідчого відділення місцевого відділку поліції змінює дорогі іномарки за державну зарплатню…». Крім того позивач просив зобов`язати відповідача спростувати поширену відносно позивача недостовірну інформацію шляхом негайного висвітлення в мережі Інтернет на веб-сайті « [INFO] » у соціальній мережі « [INFO] », після винесення судового рішення в даній справі, наступного тексту спростування: [INFO] в мережі Інтернет на веб-сайті «Буськ [INFO] » у соціальній мережі « [INFO] » за посиланням: [INFO] « [INFO] » мною, [PERSON] , опубліковано недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] заступника начальника Буського відділення поліції начальника слідчого відділення Буського відділення поліції Кам`янка-Бузького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, а саме те, що йому як слідчому заважали темні окуляри, а можливо купюри із мертвими президентами розслідувати кримінальне провадження №12019140170000273, та те що від початку відкриття провадження у справі відбувалися «каруселі» і остаточно їм вдалося «відмазатися» та за красиві очі змінювати дорогі іномарки за державну зарплатню…ПРИНОШУ СВОЇ ЩИРІ ВИБАЧЕННЯ!!». В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] покликається на те, що [INFO] в ході моніторингу в мережі Інтернет на веб-сайті «Буськ онлайн» у соціальній мережі « [INFO] » за посиланням: [INFO] позивачем виявлено поширену відповідачем інформацію під назвою « [INFO] » із вищевказаним змістом, яку він просить спростувати, що була висвітлена 17.12.2019 о 21:56 год. У тексті вказаної публікації йдеться про те, що: «на початку серпня 2019 року Буськ онлайн ініціював відкриття кримінального провадження з приводу вирізання 14 дерев, породи-ясен на території інфекційного відділення Буської ЦРЛ в селі Ріпнів. Від початку відкриття провадження у справі відбувалися «каруселі» і остаточно їм вдалося «відмазатися»... А «шісткою» став завідувач господарством інфекційного відділення КНП «Буська ЦРЛ». У кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019140170000273 від 30.08.2019 року встановлено, що: «перебуваючи на посаді завідувача господарством інфекційного відділення КНП «Буська ЦРЛ», будучи матеріально відповідальною особою, у серпні 2018 року, точну дату та час не встановлено, усвідомлюючи, що несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому лікарнею матеріальних цінностей, а саме лісових насаджень, що росли в здовж огорожі інфекційного відділення КНП «Буська ЦРЛ», за адресою : [ADDRESS] , умисно, без відома власника, надав дозвіл ФОП [PERSON] на зрізання та вивезення за рахунок ліквідної деревини 14 стовбурів аварійних дерев породи «ясен», чим заподіяв КНП «Буська ЦРЛ» матеріальних збитків на суму 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 53 копійки.» Мабуть, слідчому темні окуляри заважали, а можливо купюри із мертвими президентами, але маючи достатню доказову базу, щодо причетності керівника КНП «Буська ЦРЛ» до цієї афери він усіх "волів" направляє на завгоспа, який і мила купити без візи керівника не може...І мабуть, не за красиві очі керівник слідчого відділення місцевого відділку поліції змінює дорогі іномарки за державну зарплатню... А вирок по завгоспу наступний: «Затвердити угоду про примирення між потерпілим та підозрюваним у кримінальному провадженні №12019140170000273 від 30.08.2019 року. Визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. А щодо подальшого перебування представників слідства на посаді буде розглядати Державне бюро розслідувань за нашим зверненням...». При цьому позивач стверджує, що дана публікація поширена відповідачем, вважаючи її недостовірною, неправдивою, видуманою самим [PERSON] та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, а також дискредитує його, як працівника Національної поліції. Також позивач покликався на неправдивість оспорюваної ним публікації, оскільки він ніколи не займався подібними діями, належно виконував свої професійні обов`язки та на достатньому рівні проводив досудове розслідування, а названий відповідачем автомобіль не належить позивачу та перебуває лише у його користуванні. Крім того позивач вважає, що поширення відносно нього неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача, створення останнім негативної соціальної оцінки про позивача в очах оточуючих, що не є оціночним судженням, порушенням його честі як керівника слідчого підрозділу, підрив довіри населення до працівника поліції, що завдало шкоди немайновим інтересам позивача, порушенням його гідності, честі та ділової репутації, а тому просить позовні вимоги задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив у повному обсязі, у задоволенні яких просив суд відмовити повністю. У поданому відзиві на позовну заяву покликався на те, що позивачем не було доведено заявлених вимог, оскільки інформація міститься на публічній сторінці « [INFO] онлайн» у соціальній мережі « [INFO] », а не на приватній сторінці відповідача, де авторство публікацій є незаперечним, що підтверджується долученими до позову скрінами із публікаціями за різні проміжки часу, де під назвою сторінки зазначається авторство тієї чи іншої публікації чи її анонімність. Натомість, оспорювана публікація містить у заголовку лише «Буськ онлайн» та час, без зазначення авторства. Крім того, відповідач покликався на те, що він є одним із чотирьох адміністраторів веб-сайту «Буськ онлайн» у соціальній мережі « [INFO] », де авторство згаданої позивачем публікації є невідомим, тобто анонімним, а доводи про належність публікації відповідачу грунтуються виключно на припущеннях позивача. Також позивач вважає, що безпідставні доводи позивача випливають мабуть із того, що відповідач був ініціатором та заявником кримінального провадження щодо факту вирізки дерев Буської ЦРЛ, але поряд із цим ця інформація широко обговорювалася на сесії Буської районної ради, а також під час засідань конкурсної комісії по відбору керівника КНП «Буська центральна районна лікарня» і до цієї інформації мало доступ необмежене коло осіб і будь-хто міг стати автором оспорюваної позивачем публікації. Відтак, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази належності публікації відповідачу, ураховуючи те, що позовна заява грунтується виключно на припущення позивача, а тому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Дослідивши позовні вимоги, заслухавши доводи відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини\~першої та\~другої статті\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81\~ЦПК України\~встановлено,\~що кожна\~сторона повинна\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Частинами п`ятою\~ сьомою\~статті 81\~цього Кодексу\~передбачено,\~що докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до вимог статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Разом із тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, статтею 297 ЦК України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 19 згаданої Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.50, ратифікована 17.07.97). У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, 35 Справи про захист гідності, честі та ділової репутації Огляд судової практики КЦС ВС може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (частина третя статті 30 Закону України «Про інформацію»). За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Невід`ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення. Натомість поширена інформація в мережі Інтернет на веб-сайті « [INFO] онлайн» у соціальній мережі « [INFO] » за посиланням: [INFO] під [INFO] « [INFO] » сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній викладені судження третіх осіб відносно ситуації, що склалась із приводу досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження з приводу вирізання 14 дерев, породи-ясен на території інфекційного відділення Буської ЦРЛ в селі Ріпнів. Крім того, спірна стаття не містить конкретних імен безпосередніх учасників згаданого кримінального провадження. Текст статті не містить будь-яких ідентифікуючих ознак, які б дозволили пов`язати поширення статті з особою відповідача. Судом встановлено, що оспорювана позивачем інформація міститься на публічній сторінці « [INFO] онлайн» у соціальній мережі « [INFO] », а не на приватній сторінці відповідача, що підтверджується матеріалами справи та долученими до них скріншотами із публікаціями за різні проміжки часу, де під назвою сторінки зазначається авторство тієї чи іншої публікації чи її анонімність. Відтак, суд погоджується із доводами відповідача про те, що позивачем не доведено факт належності публікації саме відповідачу. Крім того, судом встановлено, що позивач є публічною особою, оскільки на момент поширення спірної публікації, працював на посаді заступника начальника Буського відділення поліції начальника слідчого відділення Буського відділення поліції Кам`янка-Бузького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, тобто є публічною особою. Відтак, суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист честі, гідності, ділової репутації позивача, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі. У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Як згадано судом раніше, що Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що 10 стаття цієї Конвенції обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Крім того, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог частин п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, оскільки поширена інформація стосується позивача як публічної особи та його професійної діяльності на посаді начальника слідчого відділення Буського відділення поліції Кам`янка-Бузького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, а тому він повинен бути готовим до критики, допустима межа якої щодо позивача є значно ширшою. Крім того, позивачем не доведено факту поширення спірної інформації саме відповідачем, а згадана інформація є неприємною, однак вона не виходить за рамки суспільної моралі, що не принижує честь, гідність чи ділову репутацію позивача. Ураховуючи викладене, та

Outcome: dismissed