Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання та відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача про визнання права власності на майно. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримали та пояснили, що позивач являється власником житлового будинку за адресою с.Стопчатів, вул.Іванівка,12, Косівського району, Івано-Франківської області та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №2722 серія АВЕ115228 від 06.10.1999р. являється також і власником земельної ділянки площею 0,6892га наданої на обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства за адресою с.Стопчатів, вул.Іванівка,12В, Косівського району. Однак, у вказаному будинку зареєстровані колишня його дружина, відповідачка [PERSON] та її син [PERSON], 25.09.2013р., які з 2008р. не проживають у даному господарству. А тому, вважає, що реєстрація відповідачів до його житлового будинку являється формальною та просить визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та просить зняти з реєстрації за місцем проживання. Зустрічний позов поданий відповідачкою не визнали та пояснили, що зустрічна позовна заява про визнання права власності на майно яку подала відповідачка-позивачка [PERSON] є безпідставною, оскільки спільно вини не проживають із 2011 року після розрівання шлюбу . При вирішенні питання розірвання шлюбу відповідачка - позивачка не ставила жодних претензій щодо розподілу спадковго майна, так як їй відомо що житловий будинок та земельна ділянка була придбана саме за кошти його матері і оформлено виключно на нього як його особисте мано, а не майно як спільна власність подружжя. Тому і при розірванні шлюбу не було спору щодо спільно придбаного майна подружжя , і поданий час вона такого позову не заявляла. Більше того після розіравання шлюбу вона проживає у житловому будинку іншого чоловіка із яким є спільний син, однак сина який народився вже після розірвання шлюбу прописала не за місцем свого фактичного проживання, а у його будинку, тобто у його будинку фактично прописана постороння людина яка навіть не перебуває із ним у родинних стосунках. Вважає що позивачка пропустила строк звернення до суду із позовом про розподіл майна подружжя , не навела жодних підставних причин поновлення такого строку і в зустрічному позові просить відмовити як закладений безпідставно. Відповідачка-позивачка [PERSON]О та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача-відповідача не визнали та подали до суду зустрічну позовну заяву в якій зазначили, що [PERSON] являється бувшим її чоловіком, шлюб з яким був зареєстрований 05.10.1996 року і розірваний 29.06.2011 року. Вважає, що вона не тільки не втратила права на користування житлом, а є рівнозначним співвласником цього житла разом з відповідачем. На придбання будинку було витрачено частину і її особистих коштів, які вона отримала за продаж своєї земельної ділянки, по даний час не зверталась за розподілом майна подружжя через складне матеріальне становище. А тому просить поновити строк звернення до суду щодо поділу майна спільної сумісної власності подружжя, як пропущений з поважної причини, а в позові [PERSON] до неї про визнання такою, що втратила право користуватися житлом та зняття з реєстрації відмовити, та визнати нею право власності на ? частину спірного житла та ? частину земельної ділянки, що по вул.Іванівка,12, с.Стопчатів, Косівського району, Івано-Франківської області , оскільки іншого житла на даний час не має а проживає у житловому будинку чоловіка , тому просить в первинному позові відмовити , а зустрічний задоволити повністю. Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, вважає, що первинний позов слід задоволити, а в зустрічному позові відмовити з наступних підстав. Відповідно зі ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи господарство, що розташоване в с.Стопчатів по вул.Іванівка,12, Косівського району належить [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок та договором купівлі-продажу. Судом встановлено, що до вище вказаного будинку зареєстрована колишня його дружина [PERSON] та її син [PERSON], 2013р.н., який не являється сином позивача-відповідача, що стверджується довідкою про склад сімї, виданої виконкомом Стопчатівської сільської ради. Згідно долученої до матеріалів справи копії рішення Косівського районного суду від 29.06.2011р. вбачається, що шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] (д.п.Мельничук) [PERSON] 05.10.1996 року, у виконкомі Текучанської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області за актовим записом №6 розірвано, та відновлено дошлюбне прізвище відповідачці. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов виданих Стопчатівською сільською радою, Косівського району стверджується, що [PERSON] являється власником житлового будинку по вул.Іванівка,12в, с.Стопчатів, Косівського району. До будинку зареєстрована колишня дружина [PERSON] з сином [PERSON], які на протязі з 2008р. не проживають у цьому будинку і не ведуть спільне господарство. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачка відсутня за місцем реєстрації з 2008р. тобто більше шести місяців, то її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням в с.Стопчатів. вул.Іванівнка,12В ([PERSON]), Косівського району, Івано-Франківської області та зняти її із неповнолітнім сином із реєстрації. Посилання відповідачки позивачки на той факт що вона не має іншого місця проживання, то не підтверджено в судовому засіданні та спростовується її же показаннями та допитаними судом свідками, які сверджують що із 2008 року позивачка перейшла проживати в будинок до іншого чоловіка так як в них народилась дитина де проживає і по даний час, не заперечила такого факту і відповідачка - позивачка. Що стосується зустрічного позову заявленого відповідачкою-позивачко то суд вважає, що слід відмовити враховуючи наступні обставини. Згідно долученого до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.10.1999р. стверджується, що [PERSON], якому належав житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в с.Стопчатів по вул.Галана,б/н, Косівського району продав вказаний будинок [PERSON] за 3000,00грн. Копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.1999р. стверджується, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,6892га, що знаходиться в с.Стопчатів, Косівського району, дана земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Згідно показань свідка [PERSON] вбачається що в зв'язку з важким матеріальним становищем свого сина [PERSON] та відсутністю житла вона та її родина продала квартиру в м.Коломия, а за отримані кошти купила своєму синові житловий будинок та земельну ділянку в с.Стопчатів, Косівського раойну. За час спільного проживання із відповідачкою вони не вкладали жодних коштів у перебудову чи ремонт житлового будинку . Однак спільного житття у них не склалось оскільки [PERSON] пішла проживати в будинок до іншого чоловіка із яким має спільну дитину. Даний факт підтверджено представленим догвором купівлі-продажу квартири від 03.08.1999 року де позивач та його мати [PERSON] продали квартиру № 73 за аресою м . Кодомия Вул . Мазепи 248 за три тисячі гривень. Псіля чого укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 06.10.1999р. яким стверджується, що [PERSON], якому належить житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в с.Стопчатів по вул.Галана,б/н, Косівського району продав продав вказаний будинок [PERSON] за 3000,00грн. тобто сума виручена за продаж квартири ідетнична за придбання купівлю даного будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в шлюбі спільно доглядали за будинком що знаходиться в с.Слобідка, Косівського району, але з 2008 року [PERSON] у вказаному будинку не проживає та неведе спільного господарства так як має іншого чоловіка де і проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що він був присутнім при продажі [PERSON] квартири в м.Коломия та був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки в с.Стопчатів, Косівського раойну і бачив як [PERSON] передавала грошові кошти [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що спірний будинок купила мати позивача-відповідача [PERSON] та зазначила що [PERSON] з 2008року не проживає в даному будинку та за весь цей період вона не зверталася до с/ради про те що вона має намір проживати в цьому будинку. За час спільного проживання в цьому будинку ніхто з сторін не здійснював добудови чи капітального ремонуту будинку. Також зазначила, що після розіравання шлюбу земельну ділянку, яка належала для обслуговування житлового будинку було поділено за взаємною згодою між сторонами і було виділено відповідачці-позивачці частину земельної ділянку в іншій місцевості за згодою сторін, а будинок та земельна ділянка біля будинку залишились у власності [PERSON], оскільки, [PERSON] на нього не претендувала. Свідок [PERSON] заначила, що вона з 2010р. проживає з [PERSON] в гормадському шлюбі. За весь прожитий час [PERSON] жодного разу не навідувалася до житлового будинку в с.Стопчатів та жодного разу не висувала притензій на частину житлового будинку. Що стосується показань свідків [PERSON] та [PERSON] які зазначили що їм відомо про те що [PERSON] продала земельну ділянку і на той час мала кошти на придбання будинку, однак вони не ствердили що були присутні під час укладення догвору купівлі-продажу будинку і бачили хто надавав кошти на придбання будинку і що саме ці кошти надала [PERSON] на придбання житла. [PERSON] який допитаний судом як свідок ствердив, що домовлятись за придбання будинку прийшла [PERSON] мати позивача та [PERSON] та в подальшому сплачували йому кошти за будинок почергово вони обидві. Як видно із матеріалів справи при реєстрації договору купівлі-продажу в нотаріуса договір офрмлено саме на [PERSON] і не вказано прізвище [PERSON], а також не вказано що це є їхня спільна сумісна власність, тобто жодним чином в договорі не вказано що кошти за будинок вносила і [PERSON] Посилання відповідачки-позивачки на той факт, що вона продала нележну їй земельну ділянку і виручені кошти вклала у придбання даного будинку разом із [PERSON] нічим не підтверджено, так як відсутній будь який договір купівлі- продажу земельної ділянки укладеної [PERSON] в той час перед придбанням спірного будинку , а також відсутні будь які докази, які б стверджували що у неї на праві власності була земельна ділянка яка в подальшому відчужена. Таким чином в судовому засіданні не доведено що [PERSON] перебуваючи у шлюбі із [PERSON] вкаладала кошти у спільно прибане майно подружжя . Крім того відповідачка прописала до житлового будинку який належить [PERSON] свого неповнолітнього сина, який народився вже після розірвання шлюбу в 2013 році і не є його сином а батьком якого є інша особа і який ніколи не проживав у даному будинку, що не заперечує сама віповідачка- позивичка. Більше того після прийняття рішення про розрівання шлюбу чи під час рогляду справи по суті, відповідачка - позивачка не ставила жодних претензій щодо розподілу спільно придбаного майна подружжя, і не закладала такого позову по даний час, а посилання на те що вона пропустила строк на звернення до суду що визначений вимогами ст.257 ЦК України з поважних причин нічим не підтверджено. Згідно\~ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до\~ст.59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Згідно з ч. 2\~ст. 72 Сімейного кодексу України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. У відповідності до п. 15\~постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дня прийняття постанови державного органу РАЦС (статті\~106,\~107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті\~109,\~110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2\~ст. 72 СК України). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачці-позивачці ще при розірванні шлюбу 29.06.2011р. було відомо про наявність будинку, оскільки з часу розірвання шлюбу пройшло чотири роки, а також [PERSON] з 2008р. не проживає у спірному будинку та не вела спільного господасртва із позивачем відповідачем, та за весь цей час жодного разу не намагалася вирішити питання щодо поділу вищезгаданого майна, і не довела про джерело коштів витрачених нібито на придбання будинку. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що оскільки позивач-відповідач надав суду письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, а поважних причин пропуску строків позовної давності відповідачкою-позивачкою суду не наведено та судом не встановлено, то суд вважає доцільним застосувати позовну давність до спірних відносин сторін, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову. На підставі наведеного, ст.ст. 57,60, 61, 69, 70 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р., та

Outcome: dismissed