Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

В липні 1997 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання незаконним рішення ХІХ сесії Тернопільської міської ради народних депутатів від 23.07.1997 року про надання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] для завершення будівництва і обслуговування лівої частини жилого будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що її покійний чоловік [PERSON] починаючи з 1995 року неодноразово звертався до Тернопільської міської ради народних депутатів про надання земельної ділянки по [ADDRESS], де ними на законних підставах збудовано жилий будинок. Однак, всупереч вимог закону після смерті її чоловіка Тернопільська міська рада народних депутатів 24 липня 1997 року прийняла рішення про надання спірної земельної ділянки [PERSON], а тому просила суд вказане рішення визнати незаконним і зобов»язати Тернопільську міську раду народних депутатів надати їй в постійне користування земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS], як співвласниці і спадкоємцю після смерті чоловіка. Після смерті [PERSON], яка померла [INFO], ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 11.10.2016 року до участі у справі залучено її правонаступника [PERSON] 23.11.2016 року [PERSON] подав заяву про доповнення та уточнення позовних вимог в якій просить визнати незаконною та скасувати ухвалу 19 сесії Тернопільської міської ради від 23 липня 1997 року про надання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] для завершення будівництва та обслуговування частини будинку; визнати недійсними правочини по відчуженню [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та Державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS]; зобов'язати Тернопільську міську раду передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку; витребувати від [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]; усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], разом з малолітнім сином [PERSON] 14.02.2017 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог та їх уточнення відповідно до якої просить: визнати незаконною та скасувати ухвалу 19 сесії Тернопільської міської ради від 23 липня 1997 року про надання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] для завершення будівництва та обслуговування частини будинку; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 662 від 30.05.2001р., на підставі якого [PERSON] видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння [ADDRESS]; визнати незаконним та скасувати свідоцтво від 01 червня 2001 року про право власності на будинковолодіння [ADDRESS], видане [PERSON]; визнати недійсними договір дарування [PERSON] 1/2 частини домоволодіння під [ADDRESS] від 26.12.2006р. та послідуючий виправлений договір дарування 1/2 частини домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] від 27.06.2007р. своїй дочці [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності [PERSON] на домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 292,6 кв.м. в [ADDRESS]; визнати за [PERSON], як правонаступником [PERSON] за законом, право власності на житловий будинок [ADDRESS]; зобов'язати Тернопільську міську раду передати [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS] для обслуговування прийнятого в експлуатацію житлового будинку за цією ж адресою; витребувати від [PERSON] домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 292, 6 кв.м. в [ADDRESS]; усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження спадковим майном шляхом виселення [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] з належного йому домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 292,6 кв.м. в [ADDRESS]; стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] доходи в сумі 981339,07 грн., які вони спільно одержали або могли одержати за весь час володіння житловим будинком [ADDRESS]. 25.04.2017 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просить: визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] площею 0,0406 га по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], виданий [PERSON] 09.10.2008 року; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0406 га, розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Ухвалами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.02.2017 року та 17.03.2017 року вказані позовні вимоги прийнято до розгляду. В обгрунтування зазначених вимог [PERSON] зазначив, що він та його покійний батько [PERSON] восени 1989 року були прийняті в члени кооперативу «Кооператор» по наданню платних послуг населенню, який було ліквідовано у грудні 1991 року. Актом ДПІ м.Тернополя від 07.07.1995 року № 161-1-22/1 підтверджено, що за період з 31.12.1991 року по 01.07.1995 року кооператив «Кооператор» діяльністю не займався і його розрахунковий paхунок в банку було закрито 31.12.1991 року. Відповідно до оригіналу ліквідаційного балансу кооперативу «Кооператор», затвердженого ДПІ м.Тернополя в листопаді 1993 року, на момент ліквідації кооперативу залишилось нерозподіленим майно кооперативу, що складалося з фундаментів (цоколів) трьох житлових будинків - двох двоквартирних і одного одноквартирного. Рішенням загальних зборів членів кооперативу «Кооператор» від 02.12.1991 року (протокол № 6), майно кооперативу при його ліквідації було розподілено між його членами, зокрема: праву квартиру від входу двохквартирного житлового будинку по [ADDRESS] виділено [PERSON]; ліву квартиру від входу цього будинку - [PERSON] Позивач вказав, що відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України 1960 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, яке відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу посвідчується міською радою. На підставі рішення Тернопільського міськвиконкому № 475 від 14.11.1990 року земельну ділянку площею 0,08 га по [ADDRESS] було відведено в натурі [PERSON] і [PERSON], що стверджується актом про відведення земельної ділянки від 05.12.1990 року, затвердженим управлінням головного архітектора м. Тернополя, справа № 893. Також позивач вказав, що враховуючи те, що зміни цільового призначення земельної ділянки, наданої кооперативу «Кооператор» для будівництва житлового будинку з переходом права власності на будівлю до його батька [PERSON] не відбулось, то відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року до нього перейшло і право користування земельною ділянкою площею 0,04 га, тобто в межах, визначених ст. 67 цього Кодексу, відведеною йому в натурі згідно з актом від 05.12.1990 року. За посвідченням цього права [PERSON] неодноразово звертався до Тернопільської міської ради, після того як влітку 1994 року завершив будівництво своєї частини житлового будинку, що стверджується його заявами з цього приводу. При цьому усім іншим членам кооперативу міською радою було надано у користування земельні ділянки під переданими їм у власність будинками. [INFO] [PERSON] помер. Виходячи з того, що співвласником і єдиним спадкоємцем за законом була дружина [PERSON] - [PERSON], то з переходом до неї як до співвласника в порядку спадкування за законом права на незданий в експлуатацію житловий будинок по [ADDRESS], перейшло і право користування земельною ділянкою площею 0,04 га під даним будинком, за реалізацією якого вона також звернулася до Тернопільської міської ради. Однак ухвалою 19 сесії Тернопільської міської ради від 23.07.1997 року вказану земельну ділянку по [ADDRESS] було передано у користування відповідачу [PERSON] для завершення будівництва та обслуговування частини будинку, в той час як останній ніколи не був членом кооперативу «Кооператор», та не мав до нього будь-якого відношення. Позивач вказав, що приймаючи вказане рішення Тернопільською міською радою було допущено ряд порушень, зокрема: не було скасовано попередні рішення міськвиконкому про закріплення спірної земельної ділянки за кооперативом «Кооператор» та акту про відведення цієї земельної ділянки в натурі [PERSON]; не прийнято рішення про припинення користування чи вилучення спірної земельної ділянки від осіб (юридичних чи фізичних), яким вона вже була надана; вказуючи в змісті рішення від 23.07.1997 року на незаконність перерозподілу земельних ділянок в кооперативі «Кооператор», Тернопільська міська рада не врахувала, що ще з 1990 - 1991 років вказані рішення кооперативу нею не тільки не оспорювались, а й були повністю підтримані при перезакріпленні відповідних земельних ділянок за іншими членами кооперативу, за виключенням [PERSON] Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19.01.2001 року у задоволенні позовних вимог його матері [PERSON] було відмовлено та визнано право власності [PERSON] на частину житлового будинку по [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення [PERSON] оформив на себе право власності на житловий будинок [ADDRESS], що стверджується рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 662 від 30.05.2001 року, відчуживши в подальшому дане нерухоме майно своїй дочці [PERSON] за договором дарування 1/2 частини домоволодіння під [ADDRESS] від 26.12.2006 року та послідуючим виправленим договором дарування 1/2 частини домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS]. Окрім цього, позивач [PERSON] вказав, що в основу рішення Чемеровецького суду Хмельницької області від 19.01.2001 року було покладено надані [PERSON] документи, які не відповідають дійсності та є підробленими, що підтверджено висновком криміналістичної експертизи у кримінальній справі № 1176319, а саме: угоду купівлі-продажу цокольного приміщення по [ADDRESS] та частини будматеріалів від 18.03.1993 року, яка не підписана [PERSON], довідку від 20.01.1995 року про те, що [PERSON] збудував ліву частину будинку по [ADDRESS] за свої кошти та розписку від 20.01.1995 року, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] 1 млрд. 550 млн. крб. за ліву цокольну частину будинку. Вказана угода від 18.03.1993 року між позивачем та [PERSON] ніколи не укладалася, оригінал угоди в матеріалах справи відсутній, її текст змонтовано на різних друкарських машинках, підпис [PERSON] в угоді відсутній, а підпис від імені [PERSON] виконано іншою особою. На угоді відсутня печатка кооперативу «Кооператор» та назва самого кооперативу. Крім того, позивач на той час не мав жодних повноважень від своїх батьків, як законних володільців, на відчуження їхнього незавершеного будинку. Також зазначив, що на час виникнення спірних правовідносин угода купівлі-продажу нерухомого майна у відповідності до ст.ст. 227, 227-1 ЦК УРСР 1963 року мала бути нотаріально посвідчена, як щодо незавершеного будинку, так і щодо будматеріалів і недодержання зазначених вимог про нотаріальне посвідчення угоди купівлі-продажу незавершеного будинку та будівельних матеріалів тягне за собою її недійсність внаслідок нікчемності. Позивач вказав, що факт незаконного позбавлення його матері [PERSON] своєї власності повністю підтверджено рішенням Європейського Суду з прав людини від 03.05.2007 року у справі «[PERSON] проти України», яким встановлено, що національними судами було проігноровано право [PERSON], визначене земельним законодавством України, на виділення їй земельної ділянки для обслуговування належного їй житлового будинку в [ADDRESS] згідно первинних правовстановлюючих документів на нього (протокол № 6 від 02.12.1991 року загальних зборів кооперативу «Кооператор» про розподіл житлових будинків між членами кооперативу при його ліквідації) та визнання судами законним виділення вказаної земельної ділянки під належним [PERSON] будинком за первинними правовстановлюючими документами сторонній особі - [PERSON], і у зв'язку з цим визнання за ним права власності на вказаний будинок. Оскільки Верховний Суд України у своїй ухвалі від 14 березня 2008 року грубо викривив висновки рішення Європейського Суду з прав людини від 03.05.2007 року, Рішенням Європейського Суду з прав людини від 05.02.2015 року встановлено, що викривлений виклад рішення Євросуду у першій справі заявниці «[PERSON] проти України» призвів до руйнування намагань заявниці домогтися розгляду у рамках передбаченої національним законодавством процедури касаційного типу її майнових вимог на підставі рішення Євросуду у попередній справі. Велика Палата Європейського Суду з Прав Людини своїм рішенням встановила порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи майнового характеру матері позивача [PERSON] Верховним Судом України та оголосила прийнятними скарги заявниці щодо несправедливості завершення процесу рішенням Верховного Суду від 14.03.2008 року та щодо порушення ним прав заявниці відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції, яка була незаконно позбавлена своєї власності. Позивач [PERSON] вказав, що відповідно до ч.1 ст. 390 ЦК України, власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. На думку позивача, відповідачі [PERSON] та [PERSON] знали, що вони володіють житловим будинком [ADDRESS] незаконно, а тому до стягнення з них підлягають доходи, які вони одержали або могли одержати за час володіння цим майном з вересня 1994 року по даний час у розмірі 981339,07 грн. згідно висновку експертного дослідження Тернопільського відділення КНДІСЕ від 10.02.2017 року № 106/17-22. Із врахуванням наведеного [PERSON] просить його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] 21.07.1999 року звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування своїх вимог зазначив те, що у березні 1993 року він придбав у [PERSON] цокольну частину будинку(ліву сторону) по [ADDRESS], що підтверджується угодою купівлі-продажу цокольного приміщення по [ADDRESS] та частини будматеріалів від 18.03.1993 року, та розпискою [PERSON] від 20.01.1995 року, про отримання грошей в сумі 1 млрд. 550 млн. крб. за ліву цокольну частину будинку. На протязі 1993-1994 року він за власні кошти збудував будинок, виготовив та отримав усю проектну документацію. Даний факт підтверджується довідкою від 20.01.1995 року про те, що він збудував ліву частину будинку по [ADDRESS] за власні кошти, зазначені обставини також підтверджені нотаріально завіреними заявами свідків, які працювали у нього на будові та засвідчили, що саме він за особисті кошти купував будівельні матеріали та зводив будинок. Після завершення будівництва на підставі поданих них документів ухвалою 19 сесії Тернопільської міської ради від 23.07.1997 року йому було передано у користування земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS] для завершення будівництва та обслуговування частини будинку. Із врахуванням наведеного просив його позовні вимоги задовольнити та визнати за ним право власності на будинок по [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у поданих ним заявах про уточнення та доповнення позовних вимог, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити, посилаючись на те, що відповідачу [PERSON] Тернопільською міською радою неправомірно було виділено земельну ділянку площею 0,04 га, яка знаходилась під належним його батькові [PERSON] житловим будинком по [ADDRESS], який в подальшому успадкувала його мати, а після її смерті успадкував він. Той факт, що його батько був членом кооперативу «Кооператор», а тому відповідно мав право на частку у його майні на момент ліквідації кооперативу, підтверджено зокрема рішенням Тернопільського міського суду від 09.07.1997 року, яким було задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність Тернопільської міської ради. Після розподілення майна кооперативу «Кооператор» батько позивача повністю завершив будівництво виділеної йому частини будинку по [ADDRESS], що підтверджується наявними у матеріалах справи документами на придбання будівельних матеріалів. Оскільки вказаний будинок для сім»ї [PERSON] був завеликий, було досягнуто домовленості із [PERSON], з яким на той час був знайомий позивач [PERSON], що останній придбає вказаний будинок. У зв»язку із цим покійним [PERSON] було видано довіреність на підставі якої [PERSON] повинен був займатись вирішенням питань щодо здачі будинку в експлуатацію та оформлення права власності на [PERSON] з подальшим укладенням між ними договору купівлі-продажу будинку. Влітку 1994 року позивач заселявся у належну йому частину будинку по [ADDRESS] та запросив до себе [PERSON] Після цього, до осені 1994 року вони більше не зустрічались. Однак, на думку позивача, саме в цей час [PERSON] розпочав діяльність щодо незаконного заволодіння будинком по [ADDRESS], оскільки саме в цей період часу почалися звернення у Службу Безпеки України відносно [PERSON] та з»явилися документи щодо відчуження позивачем спірного будинку [PERSON] Позивач [PERSON] вказав, що він не був власником спірної частини будинку по [ADDRESS], а тому не міг укладати із [PERSON] будь-яких угод щодо розпорядження даним будинком. Надані відповідачем угода купівлі-продажу цокольного приміщення по [ADDRESS] та частини будматеріалів від 18.03.1993 року, укладена між [PERSON] та [PERSON] та розписка від 20.01.1995 року, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] 1 млрд. 550 млн. крб. за ліву цокольну частину не відповідають дійсності, позивачем вказані документи не підписувались, ніяких коштів від відповідача він не одержував. Зазначена угода є підробленою, що підтверджено висновком криміналістичної експертизи. В подальшому на підставі рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19.01.2001 року, яке базувалося на наданих [PERSON] підроблених документах за останнім було визнано право власності на спірний будинок, який він в подальшому відчужив своїй доньці [PERSON], котра на даний час проживає у будинку разом із неповнолітнім сином. За час незаконного користування відповідачами спірним будинком йому заподіяні збитки у виді доходів, які вони одержали від користування вказаним будинком у розмірі 981339.07 грн. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представники відносно первісних позовних вимог заперечили та просять у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивачем не представлено жодних доказів в обґрунтування своїх вимог. Зустрічний позов підтримали та вказали, що в ході розгляду даної справи судами не було остаточно з»ясовано питання щодо членства [PERSON] у кооперативі «Кооператор» та наявності у кооперативу відповідної проектної документації на зведення будинку по [ADDRESS]. Згідно наявних у матеріалах справи копій документів, зокрема ліквідаційного балансу кооперативу «Кооператор» вбачається, що на момент ліквідації кооперативу та розподілу його майна, було збудовано лише цоколь будинку по [ADDRESS], праву частину якого одержав позивач [PERSON], а ліву- його батько [PERSON] Батько позивача був особою пенсійного віку, достатніх коштів для завершення будівництва не мав, а тому позивач запропонував [PERSON], з яким був на той час знайомий, придбати ліву половину будинку по [ADDRESS], про що свідчать укладена між ними угода та розписка про одержання [PERSON] грошей у сумі 1 млрд. 550 млн. крб. У матеріалах справи наявні копії документів про придбання [PERSON] будівельних матеріалів, а також є нотаріально завірені заяви осіб, які працювали на будівництві та засвідчили, що саме [PERSON] за особисті кошти проводив будову. Надані позивачем платіжні документи на придбання будівельних матеріалів жодним чином не свідчать про те, що вказані матеріали були використані під час будівництва виділеної [PERSON] лівої частини будинку по [ADDRESS], оскільки саме в цей час позивач [PERSON] завершував будівництво належної йому правої частини будинку, а відтак вказані будматеріали могли бути використані на будові позивача. Ніяких доказів того, що батько позивача здійснював будівництво спірного будинку і на момент виникнення спірних правовідносин вказане будівництво було повністю завершене, [PERSON] суду не надано. Також зазначили, що відповідно до законодавства, що було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, суб»єктом користування земельною ділянкою по [ADDRESS] був кооператив «Кооператор», на той момент законодавство не передбачало право кооперативу передавати надану йому у користування землю членам кооперативу. З припиненням діяльності вказаного кооперативу припинилось відповідно його право на користування земельними ділянками, наданими під будівництво житла і дані земельні ділянки повернулись у власність місцевої громади, яка в особі Тернопільської міської ради вправі була розпорядитись належною громаді земельною ділянкою на власний розсуд. Рішенням Тернопільської міської ради народних депутатів земельна ділянка площею 0,04 га по [ADDRESS] була виділена [PERSON] для завершення будівництва та обслуговування частини будинку, з тих підстав, що на той час вказана ділянка вибула із власності кооперативу і на ній знаходився збудований [PERSON] за власний кошт житловий будинок. Право власності на будинок по [ADDRESS] було оформлене за [PERSON] на підставі рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області 01.06.2001 року, а з 05.07.2007 року вказаний будинок перебуває у володінні доньки відповідача [PERSON] Від відповідача Тернопільської міської ради надійшла заява про слухання справи у відсутності їхнього представника, відносно вирішення позову покладаються на думку суду. Представник відповідача виконавчого комітету Тернопільської міської ради у судове засідання не з»явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] та представник Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з»явились, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи. Згідно з ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськвиконкому №375 від 24.08.1988 року було зареєстровано Статут кооперативу «Кооператор» при Тернопільській пересувній механізованій колоні облспоживспілки по наданню платних послуг населенню, прийнятий на загальних зборах кооперативу «Кооператор» 12.08.1988 року. Статтею 5 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Закону «Про кооперацію в СРСР» від 26.05.1988 року № 8998-11 передбачено, що кооператив є організацією громадян СРСР, які добровільно об'єднались на основі членства для спільного провадження господарської та іншої діяльності на базі належного йому на праві власності, орендованого або наданого в безплатне користування майна, самостійності, самоврядування і самофінансування, а також матеріальної заінтересованості членів кооперативу і найбільш повного поєднання їх інтересів з інтересами колективу і суспільства. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.11 вказаного Закону кооператив організовується за бажанням громадян виключно на добровільних засадах. Статут кооперативу приймається загальними зборами громадян, які бажають заснувати кооператив. Кооператив вважається створеним з моменту його державної реєстрації. Кооператив реєструється виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за місцезнаходженням кооперативу на підставі висновку депутатської комісії відповідної Ради народних депутатів. Членом кооперативу може бути кожний громадянин, який досяг 16-річного віку, якщо інше не передбачено законодавством Союзу РСР і союзних республік, виявив бажання і здатний брати участь у здійсненні цілей і завдань кооперативу. Спори у справах, що виникають з членських відносин, вирішуються органами кооперативу в порядку, визначеному його статутом, а у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і союзних республік,- судом- ч.1,3 ст.12 Закону. Власністю кооперативу є засоби виробництва та інше майно, які належать йому і необхідні для здійснення статутних завдань. Кооперативові можуть належати будинки, споруди, машини, устаткування, транспортні засоби, продуктивна і робоча худоба, вироблена продукція, товари, кошти та інше майно відповідно до цілей його діяльності. Право розпорядження майном належить тільки самому кооперативу- ч.1 ст.7, ч.2 ст.8 Закону «Про кооперацію в СРСР». У відповідності до п.п.1,3 Статуту кооперативу «Кооператор» метою його створення є добровільне об»єднання громадян на основі колективної праці і самоуправління для спільного виконання робіт, в тому числі будівельно-монтажних. Відповідно до п.п.2.1, 4.5 Статуту прийом і виключення членів кооперативу проводиться за рішенням загальних зборів членів кооперативу. Згідно п.11.2, 11.3 Статуту ліквідація кооперативу проводиться за рішенням загальних зборів членів кооперативу, виконкому міської ради народних депутатів і після сплати у встановленому порядку боргів ліквідованого кооперативу, майно(засоби) кооперативу, що залишилось, розподіляється між колишніми членами кооперативу в порядку, що встановлюється загальними зборами. Восени 1989 року у члени кооперативу «Кооператор» були прийняті позивач [PERSON] на посаду юрисконсульта та його батько [PERSON] на посаду постачальника-вантажника. Факт членства позивача та його батька [PERSON] у кооперативі «Кооператор» не викликає сумнівів у суду та підтверджується наступними дослідженими судом доказами. Так, рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів №35 від 26.02.1990 року(т.1 а.с.19) вирішено закріпити дві земельні ділянки площею 0,08 га по [PERSON] та одну земельну ділянку площею 0,05 га по [ADDRESS] за кооперативом «Кооператор» під будівництво 2-квартирних і 1-квартирного житлових будинків для членів кооперативу: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які потребували поліпшення житлових умов. Рішенням Тернопільського міськвиконкому № 215 від 22.05.1990 року( т.1 а.с.18) текст рішення №35 від 26.01.1990 року було викладено у новій редакції: « закріпити дві земельні ділянки, площами 0,08 га по [ADDRESS] та одну земельну ділянку площею 0,05 га по [ADDRESS] за будівельно-ремонтним кооперативом «Кооператор» під будівництво двох 2-квартирних і одного 1-квартирного житлових будинків для членів кооперативу [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказаним рішенням зобов»язано кооператив погодити проекти на будівництво з управлінням архітектури і містобудування, яке в свою чергу зобов»язано оформити закріплення земельних ділянок відповідною документацією. Рішенням Тернопільського міськвиконкому №475 від 14.11.1990 року п.17 рішення №215 від 22.05.1990 року викладено у наступній редакції: «закріпити земельну ділянку площею 0,05 га по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,16 га по [ADDRESS] за будівельно-ремонтним кооперативом «Кооператор» під будівництво двох 2-квартирних і одного 1-квартирного житлових будинків. Зазначені рішення Тернопільського міськвиконкому свідчать про те, що на момент прийняття рішення про закріплення за кооперативом «Кооператор» земельних ділянок під будівництво житлових будинків для членів кооперативу, органи державної влади не ставили під сумнів як законність діяльності вказаного кооперативу, так і членство у ньому вказаних у рішеннях громадян, в тому числі і [PERSON], а прийняті рішення базувалися на наданих кооперативом списках його членів, які потребували поліпшення житлових умов. Окрім цього, членство [PERSON] у кооперативі «Кооператор» підтверджується рішенням загальних зборів членів кооперативу «Кооператор» від 27.11.1990 року(протокол №5) у відповідності до якого вирішено на підставі рішення Тернопільського міськвиконкому №475 від 14.11.1990 року закріпити за членами кооперативу виділені земельні ділянки наступним чином: двоквартирний будинок по [ADDRESS]-0,08 га за [PERSON], [PERSON], двоквартирний будинок по [ADDRESS]-0,08 га -за [PERSON], [PERSON], одноквартирний будинок по [ADDRESS]-0,05 га за [PERSON] для індивідуального житлового будівництва, яке члени кооперативу повинні вести самостійно за власні кошти.( а.с.33 том 1). Із протоколу загальних зборів кооперативу «Кооператор» №6 від 02.12.1991 року слідує, що при ліквідації кооперативу майно кооперативу було розділене між його членами, зокрема двоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] виділили [PERSON]-праву квартиру від входу, а [PERSON]-ліву квартиру від входу. Актом управління головного архітектора м. Тернополя від 05.12.1990 року про відведення в натурі земельної ділянки, загальною площею 0,08 га по [ADDRESS], виділеної кооперативу «Кооператор» згідно рішення міськвиконкому від 14.11.1990 року №47, підтверджується, що вказану земельну ділянку закріплено за членами кооперативу [PERSON], [PERSON].( а.с.338 том 1). При цьому суд звертає увагу на те, що як на момент ліквідації кооперативу «Кооператор» та розподілу його майна, так і після його фактичної ліквідації, ніхто із членів даного кооперативу не ставив під сумнів як питання членства у кооперативі батька позивача [PERSON], так і правомірність виділення йому частини майна даного кооперативу у зв»язку із його ліквідацією. Крім цього, рішенням Тернопільського міського суду від 09.07.1997 року, що набрало законної сили, задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність Тернопільської міської ради та встановлено, що чоловік скаржниці-[PERSON] був членом кооперативу «Кооператор». Таким чином суд приходить до переконання про доведеність тієї обставини, що батько позивача-[PERSON] був в установленому порядку прийнятий у члени організованого 12.08.1988 року кооперативу «Кооператор» та у відповідності до Статуту даного кооперативу мав право на виділення йому частини майна кооперативу у випадку його ліквідації. Відповідачем в ході судового розгляду не представлено суду доказів, які б спростовували факт членства [PERSON] у кооперативі «Кооператор» чи свідчили про наявність порушення вимог Статуту кооперативу при прийнятті останнього у члени кооперативу. Відповідно до вимог ст.ст.12,24 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року № 697-XII, п.11.3 Статуту кооперативу «Кооператор» громадяни набувають право власності на майно внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Об'єктами права власності кооперативу є будівлі, споруди, грошові та інші майнові внески його членів; виготовлена ним продукція; доходи, одержані від її реалізації та іншої діяльності, передбаченої статутом кооперативу, а також інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом. Як встановлено судом, на підставі вищезазначених рішень Тернопільського міськвиконкому №35 від 26.02.1990 року, № 215 від 22.05.1990 року, №475 від 14.11.1990 року про виділення земельних ділянок кооперативу «Кооператор», 14.01.1991 року кооперативом «Кооператор» як забудівником було виготовлено проектну документацію на будівництво двохквартирного житлового будинку по [ADDRESS] ( т.3 а.с.24-25), узгоджено проект на будівництво будівельних об»єктів в управлінні архітектури і містобудування Тернопільського міськвиконкому(т.2 а.с.33-34) та виготовлено паспорт земельної ділянки [NUMBER] (т.1 а.с.265-270). При цьому, попередньо представниками органів державної влади і управління було складено акт від 05.12.1990 року про відведення в натурі земельної ділянки, загальною площею 0,08 га по [ADDRESS] згідно рішення міськвиконкому від 14.11.1990 року №475 [PERSON], [PERSON] Протоколом №5 загальних зборів кооперативу «Кооператор» від 27.11.1990 року було прийнято рішення про те, що члени кооперативу самостійно за власні кошти здійснюють будівництво житлових будинків на виділених кооперативу земельних ділянках, зокрема: [PERSON], [PERSON] двоквартирного будинку по [ADDRESS] на ділянці площею 0,08 га; [PERSON], [PERSON] двоквартирного будинку по [ADDRESS] на ділянці площею 0,08 га; [PERSON] одноквартирного будинку по [ADDRESS] на ділянці площею 0,05 га. Отже, судом встановлено, що кооперативом «Кооператор» на виділених кооперативу земельних ділянках по [ADDRESS] та [ADDRESS] наприкінці 1990 року було розпочато будівництво житлових будинків для членів кооперативу, які потребували покращення житлових умов, зокрема позивача [PERSON] та його батька [PERSON] В подальшому зазначене будівництво продовжували безпосередньо самі члени кооперативу за власний кошт, відповідно до виділених їм часток у майні кооперативу. За таких обставин суд вважає такою, що не відповідає дійсним фактичним обставинам справи довідку з управління містобудування та архітектури Тернопільського міськвиконкому від 02.08.1995 року №1081( т.1 ст.388) в якій зазначено, що вказаним управлінням дозвіл на будівництво житлових будинків за адресою [ADDRESS] кооперативу «Кооператор» не надавався та земельні ділянки за кооперативом не закріплювались. Водночас суд зазначає, що рішення кооперативу «Кооператор» про закріплення виділених кооперативу у користування земельних ділянок за конкретними членами кооперативу та акт про відведення в натурі [PERSON], [PERSON] земельної ділянки площею 0,08 га по [ADDRESS] від 05.12.1990 року відповідного правового значення не мали, оскільки у відповідності до чинного на той час земельного законодавства земельні ділянки, які були виділені для житлового будівництва кооперативу, могли бути відведені в натурі тільки кооперативу «Кооператор». Відведення земельної ділянки в натурі іншій особі, аніж вказана у рішенні органу місцевого самоврядування про її надання не породжувало жодних правових наслідків. Статтею 18 Земельного кодексу України 1990 року в первісній редакції редакції від 15.03.1991 року встановлено, що надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Надання земельної ділянки, що перебуває у володінні або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться тільки після вилучення цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу-ст.19 Земельного кодексу України 1990 року. Організація за якою закріплено землі, у вторинне користування може надавати земельні ділянки лише у випадках, в порядку і за умов, передбачених законодавством. Наведене свідчить також про безпідставність тверджень позивача [PERSON] про те, що із переходом до його батька [PERSON] після ліквідації кооперативу «Кооператор» права власності на ліву від входу цокольну частину будинку по [ADDRESS] до останнього також перейшло право користування земельною ділянкою під зазначеною частиною будинку, з урахуванням того факту, що згідно ліквідаційного балансу кооперативу «Кооператор» між його колишніми членами розподілялись не завершені будівництвом житлові будинки, а лише їх фундаменти. Статтею ст.15 Закону України «Про кооперацію в СРСР» передбачено, що реорганізація (злиття, приєднання, розділення, виділення, перетворення) і припинення діяльності (ліквідація) кооперативу провадяться за рішенням його загальних зборів. У відповідності до п.11.3 Статуту кооперативу «Кооператор» при ліквідації кооперативу майно, що залишилося після розрахунків з бюджетом, банками та іншими кредиторами, розподіляється між членами кооперативу в порядку, встановленому загальними зборами. Як встановлено судом, на загальних зборах членів кооперативу «Кооператор» при Тернопільському комбінаті хлібопродуктів, які відбулись 02.12.1991 року(протокол №6) було прийнято рішення припинити діяльність кооперативу у зв»язку з підвищенням цін на будівельні матеріали та зменшенням кількості замовлень на будівельно-ремонтні роботи та розподілити майно кооперативу між його членами наступним чином: двоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] виділити [PERSON]-праву квартиру від входу, а [PERSON]-ліву квартиру від входу; двоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] виділити [PERSON]-праву квартиру від входу, а [PERSON]-ліву квартиру від входу; одноквартирний житловий будинок по [ADDRESS] -виділити [PERSON] Із наявного у матеріалах справи оригіналу ліквідаційного балансу кооперативу «Кооператор», затвердженого ДПІ м. Тернополя в листопаді 1991 року (т.1 а.с.26-27), вбачається що на момент ліквідації залишилось нерозподіленим майно кооперативу, яке складалось з фундаментів трьох житлових будинків( 2-х двоквартирних та 1-го одноквартирного). Оцінюючи зміст вказаного рішення кооперативу, даних його ліквідаційного балансу та пояснень [PERSON], суд констатує, що в обох випадках засвідчено наявність у кооперативу на момент ліквідації майна, яке у відповідності до законодавства та Статуту кооперативу підлягало розподілу між його колишніми членами. Разом з тим, дослідженими судом матеріалами справи повністю підтверджується, що при ліквідації кооперативу «Кооператор» між його колишніми членами, серед яких був і покійний батько позивача [PERSON], було розподілено майно кооперативу, яке складалось із фундаментів трьох житлових будинків, що повністю узгоджується із даними ліквідаційного балансу кооперативу, в той час як позивачем не доведено, що при розподілі майна кооперативу передавались незавершені будівництвом будинки. Отже, судом встановлено, що після прийняття на загальних зборах членів кооперативу «Кооператор» 02.12.1991 року рішення про припинення діяльності кооперативу, усім членам вказаного кооперативу, в тому числі і [PERSON] було виділено частину майна зазначеного кооперативу, яка на той час існувала у виді фундаментів двох двоквартирних та одного одноквартирного житлових будинків. Суд вважає, що рішення загальних зборів членів кооперативу «Кооператор» про поділ майна кооперативу оформлене протоколом №6 від 02.12.1991 року прийняте на законних підставах, у відповідності до вимог чинного на той час законодавства та п.11.3 Статуту кооперативу. У відповідності до ч.4 ст.34 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Закону України «Про підприємства в Україні» № 887-XII від 27.03.1991 року підприємство вважається реорганізованим або ліквідованим з моменту виключення його з державного реєстру України. Розпорядженням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 12.09.1995 року №359 за заявами голови кооперативу «Кооператор» [PERSON] від 24.07.1995 року та колишнього голови кооперативу [PERSON] 29.05.1995 року скасовано державну реєстрацію кооперативу «Кооператор», проведену рішенням виконавчого комітету від 24.08.1988 року №375(к.с. а.с.112). Актом ДПІ м. Тернополя від 07.07.1995 року №161-1-22/1( т.2 а.с.15-16) підтверджено, що за період з 31.12.1992 року по 01.07.1995 року кооператив «Кооператор» ніякою діяльністю не займався і його розрахунковий рахунок в банку було закрито 31.12.1991 року, що підтверджується довідкою дирекції по Тернопільській області «Агропромбанк Україна» №31007 . У відповідності до ст.ст.12,14 Закону України «Про власність» № 697-XII однією з підстав набуття права власності громадянином на майно є укладення угод, не передбачених законом. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. У відповідності до ст. 19 Земельного кодексу України 1990 року надання земельних ділянок у користування у межах міста здійснюється міськими радами народних депутатів за проектами відведення цих ділянок. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Згідно ст. 22 Земельного кодексу України 1990 року(зі змінами і доповненнями) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.-ст.23 Земельного кодексу України 1990 року. Як встановлено судом, в період з 1995 року по 1997 рік батько позивача [PERSON] звертався до Тернопільської міської ради із заявами про надання йому у користування земельної ділянки площею 0,04 га за адресою [ADDRESS], на якій знаходився виділений йому при ліквідації кооперативу «Кооператор» фундамент лівої від входу частини незавершеного будівництвом житлового будинку. [INFO] [PERSON] помер. У червні 1997 року [PERSON], як спадкоємець та правонаступник свого чоловіка [PERSON] звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність Тернопільської міської ради народних депутатів і рішенням Тернопільського міського суду від 09.07.1997 року було визнано неправомірною бездіяльність Тернопільської міської ради народних депутатів та Тернопільського міськвиконкому у вирішенні заяв [PERSON], [PERSON] щодо перезакріплення земельної ділянки по [ADDRESS] та зобов»язано Тернопільський міськвиконком на першому ж засіданні після вступу рішення суду в законну силу вирішити по суті заяву [PERSON] Однак Тернопільською міською радою народних депутатів відповідного рішення про надання йому у користування чи про відмову у наданні в користування земельної ділянки за вказаною адресою прийнято не було. Ухвалою 19 сесії Тернопільської міської ради народних депутатів від 23.07.1997 року за результатами розгляду заяви [PERSON] було прийнято рішення надати земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS] відповідачу [PERSON] для завершення будівництва та обслуговування частини житлового будинку. Аналізуючи викладене, суд зазначає, що відповідними рішеннями Тернопільської міської ради народних депутатів земельна ділянка по [ADDRESS] була надана у користування кооперативу «Кооператор», скасування державної реєстрації якого, а отже і його офіційна ліквідація були проведені лише 29.05.1995 року. Будь-якого рішення про вилучення у кооперативу «Кооператор» наданих йому для будівництва житлових будинків земельних ділянок органом місцевого самоврядування не приймалось, відтак земельна ділянка по [ADDRESS] перебувала у користуванні кооперативу до скасування його державної реєстрації. В подальшому зазначена ділянка перейшла у розпорядження Тернопільської міської ради народних депутатів, як відповідного органу місцевого самоврядування до відання якого належало вирішення питання про передачу земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 Земельного кодексу України 1990 року. Відтак, Тернопільська міська рада народних депутатів, діючи в межах наданих їй повноважень щодо розпорядження земельними ділянками, що знаходяться в межах міста, 23.07.1997 року прийняла рішення про виділення земельної ділянки площею 0,04 га по [ADDRESS] [PERSON], розпорядившись нею на власний розсуд. В обґрунтування даного рішення відповідачем зазначено, що будівництво половини будинку за адресою [ADDRESS] проводилось та фінансувалось [PERSON], про що свідчать подані на розгляд сесії документи та висновки правоохоронних органів. Посилання позивача [PERSON] на те, що відповідними рішеннями Тернопільського міськвиконкому а саме: ухвалою 17 сесії міської ради від 08.04.1997 року, рішеннями №438 від 23.06.1997 року, №397 від 05.06.1997 року, було посвідчено право користування наданими кооперативу «Кооператор» земельними ділянками для будівництва і обслуговування жилих будинків по [ADDRESS] та по [ADDRESS] усім колишнім членам кооперативу «Кооператор», окрім його батька [PERSON], суд до уваги не бере, оскільки питання правомірності виділення земельних ділянок колишнім членам кооперативу «Кооператор» не є предметом дослідження в межах даного спору. Разом з тим суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про надання у постійне користування позивачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,04 га за адресою вул. [ADDRESS] для обслуговування незавершеного житлового будинку Тернопільська міська рада народних депутатів ухвалою від 08.04.1997 року призупинила дію рішення виконавчого комітету від 14.11.1990 року №475 «Про закріплення земельних ділянок за організаціями міста та дозвіл на будівництво». Вказане підтверджує висновок суду про те, що земельна ділянка по [ADDRESS] на протязі 1990-1997 років рахувалась за кооперативом «Кооператор» і рішення про її вилучення після ліквідації кооперативу у 1991 році не приймалось, а зазначений кооператив продовжував існувати і після прийняття загальними зборами рішення від 02.12.1991 року про його ліквідацію і поділ майна. В ході судового розгляду позивачем не представлено суду інших доказів в обґрунтування своїх вимог про визнання незаконною та скасування ухвали 19 сесії Тернопільської міської ради від 23.07.1997 року про надання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] для завершення будівництва та обслуговування частини будинку, а тому у їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю. В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 25.07.1997 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання незаконним рішення ХІХ сесії Тернопільської міської ради народних депутатів від 24.07.1997 року про надання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] для завершення будівництва і обслуговування лівої частини жилого будинку. 21.07.1999 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання за ним права власності на житловий будинок по [ADDRESS]. 29.10.1999 року вказана справа була направлена Верховним судом України на розгляд Хмельницького обласного суду, а 01.11.2000 року Хмельницький обласний суд в порядку ст.133 ЦПК України передав її на розгляд Чемеровецького районного суду Хмельницької області. Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19.01.2001 року, яке залишене без змін ухвалою Хмельницького обласного суду від 01.03.2001 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним рішення Тернопільської міської Ради про надання земельної ділянки та зобов»язання надання в постійне користування земельну ділянку відмовлено. Визнано право власності [PERSON] на житловий будинок (частину) по [ADDRESS]. 01.06.2001 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації видано [PERSON] свідоцтво про право власності на будинковолодіння [ADDRESS]. Вказане свідоцтво видане на підставі акту прийняття в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому Тернопільської міської ради №662 від 30.05.2001 року(т.3 а.с.231). 10.06.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Тернополі на підставі рішення 6 сесії 5 скликання Тернопільської міської ради від 01.02.2007 року №5/6/75 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], яким посвідчено право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0406 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У відповідності до договору дарування ? частини домоволодіння від 26.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., за реєстром №4271 [PERSON] передав безоплатно у власність(дарунок) своїй доньці [PERSON] ? частину домоволодіння під [ADDRESS]. У відповідності до договору дарування від 27.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., за реєстром №1900 [PERSON] передав безоплатно у власність(дарунок) своїй доньці [PERSON] ? частину домоволодіння під [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS] зареєстроване ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 30.01.2007 року та 05.07.2007 року , реєстраційний номер [NUMBER]. Ухвалою Верховного Суду України від 22.08.2002 року рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19.01.2001 року та ухвалу Хмельницького обласного суду від 01.03.2001 року залишено без змін. Рішенням Європейського суду з прав людини від 03.05.2007 року у справі «[PERSON] проти України», яке набуло статусу остаточного, встановлено порушення п.1 ст.6 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді справи [PERSON] національними судами. Ухвалою Верховного Суду України від 14.03.2008 року відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] про перегляд рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 19.01.2001 року, ухвали Хмельницького обласного суду від 01.03.2001 року, ухвали Верховного Суду України від 22.08.2002 року за винятковими обставинами. Рішенням Європейського Суду з прав людини від 05.02.2015 року, яке набуло статусу остаточного, оголошено прийнятними скаргу заявниці за п.1 ст.6 Конвенції на несправедливість провадження, що закінчилося ухвалою Верховного Суду від 14.03.2008 року та її скаргу за ст.1 Першого протоколу на те, що її було незаконно позбавлено її майна у зв»язку з цим провадженням, та постановлено, що було порушення п.1 ст.6 Конвенції. Постановою Верховного Суду України від 22.02.2016 року рішення Чемеровецького районного Хмельницької області від 19.01.2001 року, ухвалу Хмельницького обласного суду від 01.03.2001 року та ухвалу Верховного Суду України від 22.08.2002 року скасовано. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним, як правонаступником [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на житловий будинок [ADDRESS]; визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 662 від 30 травня 2001 року, на підставі якого [PERSON] видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння [ADDRESS]; визнання незаконним та скасування свідоцтва від 01 червня 2001 року про право власності на будинковолодіння [ADDRESS], виданого [PERSON]; визнання недійсними договору дарування [PERSON] 1/2 частини домоволодіння під [ADDRESS] від 26 грудня 2006 року та послідуючого виправленого договору дарування 1/2 частини домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] від 27 червня 2007 року [PERSON]; визнання недійсним та скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] площею 0,0406 га по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], виданого [PERSON] 09.10.2008 року; скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку 0,0406 га розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; скасування державної реєстрації права приватної спільної часткової власності [PERSON] на домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 292,6 кв.м. в [ADDRESS]; зобов'язання Тернопільську міську раду передати [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS] для обслуговування прийнятого в експлуатацію житлового будинку за цією ж адресою; витребування від [PERSON] домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 292, 6 кв.м. в [ADDRESS]; усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження спадковим майном шляхом виселення [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] з належного йому домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 292,6 кв.м. в [ADDRESS], солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь позивача доходів в сумі 981339.07 грн., суд зазначає наступне. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вказав про те, що будівництво спірного будинку по [ADDRESS] було повністю завершено його батьком [PERSON] восени 1994 року, підтвердженням чого є наявні у матеріалах справи накладні та ордери на придбання останнім різноманітних будівельно-технічних матеріалів( т.3 а.с. 24-46, 77-87), а відповідач [PERSON], діючи на підставі довіреності виданої його батьком [PERSON] лише здійснював керівництво будівельними роботами та відповідно до досягнутої домовленості про подальшу купівлю [PERSON] спірного будинку повинен був підготувати документи для здачі будинку в експлуатацію, а натомість незаконним шляхом заволодів вказаним будинком та оформив право власності на нього на своє ім»я на підставі підроблених документів. Відповідач [PERSON] в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до укладеної між ним та [PERSON] угоди купівлі-продажу від 18.03.1993 року, ним було придбано цокольне приміщення лівої від входу частини будинку по [ADDRESS] та частину будівельних матеріалів, за що сплачено останньому грошові кошти у сумі 1 млрд. 550 млн. крб. Він за власні кошти завершив будову та виготовив усю проектно-технічну документацію. На підставі поданих ним документів Тернопільською міською радою народних депутатів було прийняте обґрунтоване рішення надати йому у користування земельну ділянку площею 0,04 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Також зазначив, що в матеріалах справи наявні накладні на придбання ним будівельних матеріалів( т.3 а.с. 92-101,103-109) та нотаріально завірені заяви від свідків, які працювали у нього на будівництві та засвідчили той факт, що будинок по [ADDRESS] будував він особисто та за власний кошт( т.2 а.с.342-361). У відповідності до ст.41 чинного на момент виникнення спірних правовідносин Цивільного кодексу Української РСР 1963 року(далі ЦК УРСР), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Частиною 2 ст.44 ЦК УРСР передбачено, що угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР повинні укладатись у письмовій формі. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі- ст.45 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У відповідності до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові- ст.225 ЦК УРСР. Як вбачається із оглянутих у судовому засіданні матеріалів кримінальної справи № 1176319, прокуратурою Тернопільської області 09.04.1996 року була порушена кримінальна справа за ознаками ч.2 ст.143 КК України за заявою [PERSON] про те, що [PERSON] на протязі осені 1992 року-весни 1993 року шляхом обману заволодів належними [PERSON] грошовими коштами у сумі 1 млрд. 550 млн. крб.. в якості оплати за частину недобудованого будинку по [ADDRESS], збудованого кооперативом «Кооператор», однак в подальшому почав вчиняти дії спрямовані на незаконне заволодіння вказаним будинком. 13.03.1997 року УСБУ в Тернопільській області була порушена кримінальна справа за ознаками ч.1 ст.194 КК України за фактом підроблення [PERSON] офіційних документів з метою незаконного оформлення права власності на частину житлового будинку по [ADDRESS], збудованого за життя [PERSON] 25.05.1997 року вказані кримінальні справи об»єднані в одне провадження. Постановою СВ Тернопільського МУ УМВСУ в Тернопільській області від 15.07.1997 року кримінальні справи відносно [PERSON] та [PERSON] закриті у зв»язку із відсутністю у їх діях складу злочину. В ході досудового слідства було встановлено, що надана [PERSON] ксерокопія протоколу №6 загальних зборів кооперативу «Кооператор» від 02.12.1991 року, в якій вказано, що [PERSON] перебуває на обліку у кооперативі і йому виділено ліву від входу частину житлового будинку по [ADDRESS] не відповідає оригіналу вказаного протоколу у якому прізвище [PERSON] відсутнє, а значиться прізвище батька позивача -[PERSON] Також встановлено, що відбиток кутового штампа кооперативу «Кооператор» на листі №2 від 07.09.1995 року, підписаному директором кооперативу [PERSON] з прохання перезакріпити земельну ділянку по [ADDRESS] за [PERSON] не відповідає відбитку кутового штампа в оригіналі протоколу №6, що підтверджується висновком експерта №5 від 26.03.1997 року. Висновком експерта №244 від 06.06.1997 року підтверджується, що копія протоколу загальних зборів кооперативу «Кооператор» №6 із вказаним прізвищем [PERSON] виготовлена не з протоколу №6 із вказаним у ньому прізвищем [PERSON], а шляхом монтажу з допомогою розмножувальної техніки. Відповідно до висновку експерта № 245 від 26.05.1997 року тексти довідки від 20.01.1995 року, виданої [PERSON] головою кооперативу «Кооператор» [PERSON] про те, що останній збудував ліву частину будинку по [ADDRESS] за власні кошти, провівши розрахунок із [PERSON], та розписки від 20.01.1995 року, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 млрд. 550 млн. крб. за ліву цокольну частину будинку по [ADDRESS], виготовлені шляхом поєднання частин тексту, що віддруковані на різних друкарських машинках. Позивач [PERSON] у судовому засіданні вказав, що оригіналу протоколу №6 загальних зборів кооперативу із вказаним у ньому прізвищем [PERSON] не існує, і він такого протоколу не підписував. Суд не приймає до уваги угоду купівлі-продажу цокольної частини приміщення по [ADDRESS] від 18.03.1993 року, укладену між [PERSON] та [PERSON], як головою кооперативу «Кооператор», оскільки в матеріалах справи наявна лише копія зазначеної угоди, оригінал якої, зі слів відповідача, був вилучений у нього правоохоронними органами. Дана угода не є нотаріально посвідченою та не містить підпису відповідача [PERSON] При цьому суд зазначає, що позивач [PERSON] не вправі був вчиняти будь-яких дій по відчуженню належного його батькові майна, без відповідних на те повноважень, яких він не отримував від [PERSON] [INFO] батько позивача [PERSON]-[PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Бурканіською сільською радою Теребовлянського району Тернопільської області 18.02.1997 року. У відповідності до ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини . Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини-ч.1 ст.549 ЦК УРСР. Як встановлено судом, після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу за заявами його дружини [PERSON] від 22.07.1997 року та від 09.12.1997 року про прийняття спадщини, яка складалася з ? частини житлового будинку (лівої половини) по [ADDRESS] та права на земельну частку (пай), що знаходиться на території колгоспу «Дзвін» та належав померлому на підставі сертифікату [NUMBER] від 25.07.1996 року. Син покійного [PERSON] від прийняття спадщини відмовився на користь матері. Позивач [PERSON] в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на момент смерті його батька [PERSON] будівництво будинку по [ADDRESS] було закінчено, однак він не був введений в експлуатацію у зв»язку із відсутністю правовстановлюючих документів на право користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Відповідно до ст.105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок без встановленого дозволу або без належно затвердженого проекту або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатись цим будинком чи частиною його, оскільки таке будівництво вважається самовільним. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у п.9 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того факту, що за життя [PERSON] останнім було виготовлено належно затверджений проект на будівництво житлового будинку по [ADDRESS], що зазначене будівництво велось ним на законних підставах, а також що спірний будинок був збудований безпосередньо [PERSON] і його будівництво було ним повністю завершене восени 1994 року. До такого висновку суд приходить з огляду на те, що одночасно із будівництвом лівої частини будинку, яке вів батько позивача [PERSON], безпосередньо самим позивачем [PERSON] здійснювалось будівництво належної йому правої частини будинку по вул. [ADDRESS], в той час як у суду відсутні докази того факту, що будівельні матеріали, придбані згідно квитанцій, які надав [PERSON], були використані на спірне будівництво. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] не заявляв клопотань про виклик в судове засідання свідків, інших доказів на підтвердження того факту, що після розподілу майна кооператив будівництво спірного будинку і його завершення здійснював його батько [PERSON] не надав. [INFO] мати позивача [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 20.03.2009 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України(надалі ЦК України) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності . Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У відповідності до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її-ст.1268 ЦК України Згідно повідомлення Першої тернопільської державної нотаріальної контори № 176/01-16 від 19.01.2017 року після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу за заявою про прийняття спадщини, яка надійшла від її сина [PERSON] Згідно витягу зі спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) №22638128 від 19.01.2010 року заповіти від імені [PERSON] не складалися. 15 червня 2015 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Дзюбановською О.І. на ім»я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти, стягнуті за рішенням Європейського Суду з прав людини №22251/08 від 05.02.2015 року в розмірі 10000 Євро. 01.03.2016 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Дзюбановською О.І. на ім»я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 7,2831 га, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Бурканівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Як зазначено у п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що покійний [PERSON] за життя в установленому законом порядку не набув право власності на житловий будинок по [ADDRESS], оскільки позивачем не надано доказів, що дане будівництво велось та було завершене його батьком на підставі відповідної дозвільної та проектної документації, за відсутності якої відповідно до вимог чинного законодавства спірне будівництво вважається самовільним, суд вважає, що позивачем не доведено того факту, що покійна [PERSON] на законних підставах успадкувала та набула право власності на спірний житловий будинок по [ADDRESS] після смерті свого чоловіка [PERSON] Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконною та скасування ухвали 19 сесії Тернопільської міської ради від 23 липня 1997 року про надання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] для завершення будівництва та обслуговування частини будинку; визнання за ним, як правонаступником [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на житловий будинок [ADDRESS]; зобов'язання Тернопільську міську раду передати йому у власність земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS] для обслуговування прийнятого в експлуатацію житлового будинку за цією ж адресою до задоволення не підлягають за їх недоведеністю, оскільки позивачем не доведено того факту, що після закріплення майна за членами кооперативу «Кооператор», зокрема за [PERSON] в подальшому таке будівництво дійсно велось та було завершене за життя [PERSON], в той час як у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України як доказування, так і висновки суду при вирішенні спору між сторонами не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем в ході судового розгляду справи не заявлялось клопотань про виклик свідків для підтвердження обставин якими він обґрунтовує заявлені ним позовні вимоги, а тому за відсутності належних доказів твердження [PERSON] про те, що його батько [PERSON] вів та повністю завершив будівництво будинку по [ADDRESS] восени 1994 року є голослівними. Поданих [PERSON] квитанцій на придбання будівельних матеріалів є недостатньо для того щоб суд прийшов до переконливого та обґрунтованого висновку про те, що придбані за ними будівельні матеріали використовувались при веденні спірного будівництва і що таке будівництво велось безпосередньо [PERSON] При цьому суд зауважує, що паралельно позивачем [PERSON] велось будівництво суміжної частини будинку по вул. [ADDRESS]. Той факт, що за покійним [PERSON] згідно протоколу загальних зборів членів кооперативу «Кооператор» №6 від 02.12.1991 року було закріплено частину фундаменту незавершеного будівництвом двоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] не свідчить про те, що будівництво велось і було завершене батьком позивача і закінчений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] у встановленому законом порядку увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] Враховуючи те, що у задоволенні вищевказаних позовних вимог [PERSON] відмовлено за їх недоведеністю, суд приходить до висновку що слід відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 662 від 30 травня 2001 року, на підставі якого [PERSON] видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння [ADDRESS]; визнання незаконним та скасування свідоцтва від 01 червня 2001 року про право власності на будинковолодіння [ADDRESS], виданого [PERSON]; визнання недійсними договору дарування [PERSON] 1/2 частини домоволодіння під [ADDRESS] від 26 грудня 2006 року та послідуючого виправленого договору дарування 1/2 частини домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] від 27 червня 2007 року [PERSON]; визнання недійсним та скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] площею 0,0406 га по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], виданого [PERSON] 09.10.2008 року; скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку 0,0406 га розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; скасування державної реєстрації права приватної спільної часткової власності [PERSON] на домоволодіння, житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 292,6 кв.м. в [ADDRESS]; витребування від [PERSON] домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 292, 6 кв.м. в [ADDRESS]; усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження спадковим майном шляхом виселення [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] з належного йому домоволодіння, житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 292,6 кв.м. в [ADDRESS], солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] доходів в сумі 981339.07 грн., оскільки дані позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] та зобов'язання Тернопільську міську раду передати у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,04 га по [ADDRESS] для обслуговування прийнятого в експлуатацію житлового будинку, у задоволенні яких судом відмовлено. Також суд приходить до переконання, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання за ним права власності на житловий будинок по [ADDRESS] слід відмовити, оскільки на момент розгляду справи власником вказаного будинку є [PERSON] у відповідності до договору дарування від 26.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., за реєстром №4271 та договору дарування від 27.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., за реєстром №1900, які на час розгляду справи не скасовані та є чинними. У відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, враховуючи те що позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, слід стягнути з позивача [PERSON] в доход держави 8000 гривень судового збору за заявлені позовні вимоги майнового характеру та 551,20 гривень судового збору за заявлені вимоги немайнового характеру, які є однорідними та взаємопов»язаними між собою. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed