Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом, в якому просить звільнити з-під арешту, накладеного згідно постанови ВП № 22127973 від 22.10.2010 р. (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 10416503) державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Люботинського міського управління юстиції іпотечне майно: житловий будинок [ADDRESS]; зобов'язати відділ державної виконавчої служби Люботинського міського управління юстиції Харківської області внести до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна відповідні записи про зняття арешту з іпотечного майна: житловий будинок [ADDRESS], а також стягнути зі [PERSON] судові витрати. Позов обґрунтований тим, що вказаний житловий будинок був предметом іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед позивачем за кредитним договором №НАU2GА00000012 від 11.09.2007р. Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 06.05.2009р. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем від імені [PERSON] 22.10.2010р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження за вказаним заочним рішенням на підставі заяви ПАТ КБ «Приватбанк» та одночасно накладено арешт на майна боржника, у т.ч. і на спірний житловий будинок. Разом із тим, на думку позивача, державний виконавець не мав права накладати арешт на спірний житловий будинок, оскільки такими діями порушується пріоритетне та переважне право ПАТ КБ «Приватбанк» на звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача, ВДВС Люботинського міського управління юстиції, подав заяву, в якій просив визначити відділ в якості третьої особи та проводити судовий розгляд без його участі. Відповідач, [PERSON], про дату та час судового розгляду повідомлялась судом завчасно та належним чином за адресою, повідомленою АДП ГУ ДМС України в Харківській області, однак всі конверти повернулись до суду в зв'язку з закінченням терміну зберігання. Виходячи з викладеного, а також з урахуванням положень ст. 74 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду та можливим розглянути справу без його участі. Під час судового розгляду судом встановлено наступне. 11 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №HAU2GA00000012. За цим Кредитним договором [PERSON] було надано кредит в сумі 46478,54 доларів США до 10.09.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних. В свою чергу [PERSON] прийняла на себе зобов'язання вносити щомісячний платіж, який визначений умовами вказаного договору. В забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором між Банком та [PERSON]. було укладено договір іпотеки № HAU2GK01270011 від 11.09.2007 року, за яким іпотекою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], забезпечується виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором від 11.09.2007 року № HAU2GA00000012. Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 06.05.2009р. позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено повністю. Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 09.12.2014р. постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 22.10.2010р. № 22127973 накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Аналізуючи викладену норму суд приходить до висновку, що вимагаючи звільнити з-під арешту належне йому, на думку позивача, майно, позивач має довести сам факт накладення арешту; якщо арешту як такого не існує на час розгляду справи, то і позов стає безпредметним. Представник позивача надав суду копію постанови державного виконавця від 17.10.2011р. №22127973 про повернення виконавчого документа стягувачеві, згідно якої виконавчій лист №2-77/09, виданий 06.08.2010р. на виконання заочного рішення Люботинського міського суду Харківської області від 06.05.2009р., повернуто стягувачу. Крім того, даною постановою припинено чинність арешту майна боржника [PERSON] та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Таким чином, судом встановлено, що арешт майна боржника [PERSON], який був застосований в межах виконавчого провадження № 22127973, на теперішній час скасовано, в зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність предмету спору. Поряд із цим, суд вважає за необхідне зазначити, що неналежне виконання постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві в частині зняття арешту з нерухомого майна боржника, не є підставою для подання позову про зняття арешту з майна, однак може бути підставою оскарження дій державного виконавця в порядку, встановленому ЦПК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги про зобов'язання відділу державної виконавчої служби Люботинського міського управління юстиції Харківської області внести до Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна відповідні записи про зняття арешту з іпотечного майна, суд виходить з наступного. Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Цивільним процесуальним кодексом України встановлено особливий порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця при виконанні судового рішення у цивільній справі, який визначено у розділі 7 ЦПК України. Даними нормами встановлено певні особливості розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, а саме встановлені строки оскарження, порядок судового розгляду, визначення можливого рішення по суті вимог, яке може бути постановлено судом, тощо. Таким чином, суд вважає неможливим розглянути вимоги про зобов'язання державного виконавця вчинити певні дії в межах виконавчого провадження, в позовному провадженні як це заявлено позивачем. Враховуючи, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, суд вважає, що вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, судовий збір, згідно ст. 88 ЦПК України, суд відносить на рахунок позивача.

Outcome: dismissed