Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» звернувся до суду з даним позовом, в якому просить: -визнати недійсними розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №61 від 05 лютого 2004 року «Про передачу в оренду земельної ділянки під розміщення садівницького товариства ТОВ «Еко-Енерго»» та №161 від 23 березня 2004 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок членам СТ «Екоенерго»»; -визнати недійсними державний акт про право власності серії [NUMBER], виданий [PERSON] 14.05.04 на земельні ділянки загальною площею 7,3376 га, які складаються з чотирьох земельних ділянок (кадастровий номер [NUMBER] площею 3,7593 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1879 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1999 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1905 га) та державний акт на право власності серії [NUMBER], виданий [PERSON] 23.03.05 на земельну ділянку загальною площею 8,1376 га з кадастровим номером [NUMBER], в яку увійшли чотири земельні ділянки загальною площею 7,3376 га (кадастровий номер [NUMBER] площею 3,7593 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1879 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1999 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1905 га) і скасувати його державну реєстрацію; -витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку загальною площею 7,3376 га, яка складається із земельних ділянок (кадастровий номер [NUMBER] площею 3,7593 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1879 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1999 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1905 га), і які увійшли до земельної ділянки загальною площею 8,1376 га з кадастровим номером [NUMBER], право на яку посвідчується державним актом на право власності серії [NUMBER] і знаходяться в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області; -стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що оспорюваними розпорядженнями Вишгородської районної державної адміністрації Київської області всупереч вимог лісового законодавства України, земельну ділянку вкриту лісовою рослинністю загальною площею 8,1895, яка не може перебувати у приватній власності в силу приписів ст. 84 ЗК України, з порушенням порядку зміни цільового призначення передано спочатку в оренду несільськогосподарському підприємству ТОВ «Еко-Енерго», а в подальшому, без надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, без його розробки та погодження уповноваженими органами, та проведення державної експертизи, передано у приватну власність членам СТ «Екоенерго». Також доводив, що оскільки на підставі незаконних розпоряджень до громадян перейшло право власності на земельні ділянки, які в подальшому відчужили їх на користь [PERSON], отримані останнім державні акти про право власності підлягають скасуванню, а земельна ділянка витребуванню на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» в порядку ст. 388 ЦК України. Крім того вважав, що строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом не сплив, оскільки органи прокуратури та Кабінет Міністрів України про допущені органом місцевого самоврядування порушення під час прийняття оскаржуваних рішень останнім не повідомлялись, про які позивачам стало відомо лише в 2015 року за результатами аналізу законності відведення земельних ділянок на території Вишгородського району та моніторингу даних публічної кадастрової карти України. Прокурор, будучи повідомленим про розгляд справи, повторно до суду не прибув. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору. Оскільки неявка прокурора не перешкоджає розгляду справи, суд вважає необхідним розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних доказів. Представник Кабінету Міністрів України Бевх І.І. в суді позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив, що ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не мало необхідного обсягу дієздатності для надання погодження вилучення земель без попередньої згоди органу управління майном, тобто належного розпорядника Кабінету Міністрів України. Крім того Вишгородська РДА не мала права передавати в оренду спірні земельні ділянки несільськогосподарському підприємству, яке не являлося спеціалізованим лісогосподарським підприємством. Також доводив, що передача земель лісогосподарського призначення відбулася з порушенням порядку встановленого для зміни цільового призначення. Представник ДП «Вищедубечанське лісове господарство» Кілічава Т.М. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення щодо суті позову, в яких зазначила, що Вишгородська РДА під час вилучення земельних ділянкок із державної власності була наділена відповідним обсягом повноважень, а саме вилучення відбулося з погодження ДП «Вищедубечанське лісове господарство», коли збитки внаслідок такого вилучення відшкодовано в повному обсязі. Представник Вишгородської РДА Київської області Бондаренко Р.Г. в суді проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що Вишгородська райдержадміністрація була наділена повноваженнями щодо вилучення земельних ділянок із державної власності, які перебувають у постійному користуванні, коли чинним на той час законодавством було передбачено право Кабінету Міністрів України на вилучення земельних ділянок площею лише понад 10 гектарів. Також зазначив, що на момент прийняття спірних розпоряджень Вишгородською райдержадміністрацією, Київського обласного управління лісового та мисливського господарства перетвореного в Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не існувало, оскільки відповідний орган було створено лише 01.01.2005 року, а тому доводи прокурора про те, що ДП «Вищедубечанський лісгосп», надаючи дозвіл на вилучення земельної ділянки для подальшої її передачі ТОВ «Еко-Енерго», мало погодити це з органом управління майном, є хибними. Крім того зазначив, що в позовній заяві жодної передбаченої цивільним законодавством правової підстави для визнання правочинів недійсними не зазначено, а тому підстави позову не ґрунтуються на відповідних нормах законодавства, в тому числі ст.215 ЦК України, а відтак не може бути застосовані окремо, без недійсності правочину і норми ст. 388 ЦК України, в тому числі внаслідок обізнаності держави про відчуження нею майна громадянам, подальшого правомірного оплатного відчуження іншій особі - [PERSON], яка є добросовісним набувачем. Також просив застосувати в цій справі строк позовної давності, який визначається відносно того, з якого моменту Кабінет Міністрів України міг дізнатися про наявність спірних розпоряджень, а оскільки місцеві державні адміністрації відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» є підзвітними і підконтрольними Кабінету Міністрів України, то і строк позовної давності визначається з моменту прийняття спірних розпоряджень, тим більше, що голови обласних державних адміністрацій згідно цієї ж норми закону інформують Президента України і Кабінет Міністрів України та щорічно звітують перед ними про виконання місцевою державною адміністрацією покладених на неї повноважень, а також суспільно-політичне, соціально-економічне, екологічне та інше становище на відповідній території, вносять пропозиції з питань удосконалення чинного законодавства України і практики його реалізації, системи державного управління. Крім того, представник Вишгородської РДА зазначив, що протягом 2008-2016 років органами прокуратури різного рівня постійно та системно проводились неодноразові перевірки додержання Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області норм земельного законодавства шляхом направлення запитів, витребування документів, внесення протестів, опитування та допиту працівників, здійснення виїмок, проведення перевірок тощо. За даними електронної бази «Аскод» загального відділу апарату адміністрації, у серпні 2008 р. до райдержадміністрації з вимогою про надання документів з метою проведення перевірки щодо законності надання земельних ділянок ТОВ «Маяк», ТОВ «Еко-Енерго», ТОВ «Кіан», СТ «Бобер», ТОВ «Шил», ТОВ «Ведекон», ТОВ «Деснянські плеса», ТОВ «Змівна», ТОВ «Керон» зверталася Міжрайонна природоохоронна прокуратура, що вбачається з реєстраційно-контрольної картки. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в суді проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що Вишгородська райдержадміністрація була наділена повноваженнями щодо вилучення земельних ділянок із державної власності, які перебувають у постійному користуванні, коли збитки від такого вилучення повністю відшкодовані ТОВ «Еко-Енерго». Крім того вважали, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, який у встановленому законом порядку оплатно придбав спірні земельні ділянки у продавців, які мали правоустановчі документи, а саме державні акти про право власності на землю, коли прокурором не оспорюється правомірність набуття земельної ділянки саме відповідачем. Також просили застосувати строки позовної давності в цій справі, причини пропуску яких вважали пропущеними не з поважних причин. Доводили, що оскільки Закон України №4176-VI від 20 грудня 2011 року, яким виключено п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, набрав чинності 15 січня 2012 року, а тому з цієї дати почався відлік позовної давності в цій справі. Відповідно до п. 5 Перехідних положень вказаного Закону особам надано право протягом трьох років з дня набрання ним чинності звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування. Тобто позивач міг звернутися із вказаним позовом до 15 січня 2015 року. Треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи за х відсутності, проти задоволення позову не заперечили. Інші треті особи по справі, будучи неодноразово повідомленими про час та місце її розгляду, до суду не прибули та про причини своєї неявки суд не повідомили. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 61 від 05.02.04 року затверджено проект відведення земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальність, розроблений ТОВ «Земельний кадастр»; вилучено із земель запасу Лебедівської сільської ради земельну ділянку площею 3,2895 га лісів вкритих лісовою рослинністю та із земель Вищедубечанського держлісгоспу - 4.9 га лісів вкритих лісовою рослинністю та надано вищевказані земельні ділянки загальною площею 8,1895 га ТОВ «Еко-енерго» в оренду на 49 років під розміщення садівницького товариства на території Лебедівської сільської ради за межами населеного пункту. На підставі вказаного розпорядження між Вишгородською районною державною адміністрацією та ТОВ «Еко-енерго» 10.02.04 року укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки на 49 років, який 27.02.04 року зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди за №6. В подальшому, розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації №161 від 23.03.04 року затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо видачі державних актів на право власності на земельні ділянки членам СТ «Екоенерго» та передано шестидесяти двом його членам земельні ділянки у власність, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],у [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] загальною площею 7,3353 га. На підставі вказаного розпорядження вказаним особам видано державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] - [NUMBER]. В подальшому треті особи по справі на підставі договорів купівлі-продажу від 03, 04, 05 та 06 травня 2004 року відчужили належні їм земельні ділянки на користь [PERSON] На підставі вказаних договорів купівлі-продажу [PERSON] 14.05.04 року видано державний акт на право власності серії [NUMBER] на земельні ділянки загальною площею 7,3376 га, які складаються з чотирьох земельних ділянок (кадастровий номер [NUMBER] площею 3,7593 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1879 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1999 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1905 га). 23.03.05 року [PERSON] видано державний акт на право власності серії [NUMBER] на земельну ділянку загальною площею 8,1376 га з кадастровим номером [NUMBER], в яку увійшли вищевказані чотири земельні ділянки загальною площею 7,3376 га з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. На час виникнення спірних правовідносин чинне законодавство України передбачало таке. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Як передбачено ст. 3 ЛК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) ліс - це сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов'язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище. Згідно ч. 1 ст. 4 ЛК України усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. Відповідно до ст. 3 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Як передбачено ч. 1 ст. 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження районних державних адміністрацій з питань земельних та лісових відносин визначаються Законом України «Про місцеві державні адміністрації», Земельним та Лісовим кодексами України. Статтею 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 та 9 ст. 149 ЗК України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Оскільки розпорядженням Вишгородської РДА від 05.02.04 року №61 ТОВ «Еко-Енерго» передавалась в оренду земельна ділянка площею 8,1895 гектарів, Вишгородською РДА в межах своїх повноважень та з дотриманням вимог чинного на той час законодавства вилучено спірну земельну ділянку. Крім того, слід звернути увагу на те, що наказом Державного комітету лісового господарства України № 111 від 17.06.2004 «Про утворення обласних управлінь лісового господарства України» на виконання Указу Президента України № 171 від 07.12.2004 «Про додаткові заходи щодо розвитку лісового господарства» та постанови Кабінету Міністрів України № 679 від 26.05.2004 «Про утворення територіальних органів Державного комітету лісового господарства» Київське обласне управління лісового господарства утворено лише з 01.01.2005 року. На підставі постанови Кабінету Міністрів України №678 від 26.04.2007 року «Питання удосконалення управління лісовим та мисливським господарством» та наказу Державного комітету лісового господарства України №157 від 03.05.2007 «Про ліквідацію обласних управлінь лісового господарства та утворення обласних управлінь лісового та мисливського господарства» Київське обласне управління лісового господарства ліквідовано та з 13.07.2007 утворено Київське обласне управління лісового та мисливського господарства. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №1364 від 28.12.2011 «Про утворення територіальних органів Державного агентства лісових ресурсів та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» Київське обласне управління лісового та мисливського господарства перетворене в Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства. Таким чином, вбачається, що на момент прийняття розпоряджень Вишгородською РДА, Київського обласного управління лісового та мисливського господарства перетвореного в Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не існувало, яке створено лише 01.01.2005 року. За таких обставин, доводи прокурора про те, що вилучення спірних земель відбулося без згоди уповноваженого на те органу на увагу суду не заслуговують. Відтак ДП «Вищедубечанське лісове господарство», надаючи дозвіл на вилучення земельної ділянки для подальшої її передачі ТОВ «Еко-Енерго», діяло в межах своїх повноважень. Відповідно до положень ст. 57 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Порядок використання земель лісового фонду визначається законом. Відтак, земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади можуть бути передані в оренду підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогоспорарські підрозділи і для ведення лісового господарства або інших, визначених законом потреб. Разом з тим, належних, допустимих та достатніх доказів того, що у ТОВ «Еко-Енерго» не було створено спеціалізовані лісогоспорарські підрозділи суду не представлено, коли згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Недоведеними є також доводи позивача про те, що в порушення ч. 2 ст. 207 ЗК України втрати сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, перелогів, сінокосів, пасовищ), лісових земель та чагарників як основного засобу виробництва в сільському і лісовому господарстві внаслідок вилучення (викупу) їх для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом залишилися невідшкодованими. Вказане спростовується долученим до справи платіжним дорученням №612 від 10 березня 2004 року, згідно якого на користь ДП «Вищедубечанський лісгосп» ТОВ «Еко-Енерго» сплачено 172 901 грн. в рахунок відшкодування збитків, нанесених вилученням земельної ділянки. Крім того як вбачається із самого розпорядження від 05.02.2004 р. № 61, під час його прийняття Вишгородська РДА, серед іншого, керувалася й позитивним висновком державної землевпорядної експертизи. Таким чином, суд доходить висновку про те, що Вишгородська районна державна адміністрації Київської області була наділена повноваженнями щодо вилучення земельних ділянок із державної власності, які перебувають у постійному користуванні, а відтак таке вилучення відбулося з дотриманням вимог чинного на той час законодавства. Отже позов в цій частині є бездоказовим та необґрунтованим. Разом з тим, як вбачається з ч. 1 ст. 19 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Згідно ч. 1 та п. а) ч. 3 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно п. ґ) ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Як передбачено ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що для розміщення садівницького товариства на території Лебедівської сільської ради за межами населеного пункту ТОВ «Еко-Енерго», а в подальшому і членам СТ «Екоенерго» не могли бути надані землі лісового фонду. Таким чином, суд доходить висновку, що земельні ділянки площею 3,2895 га лісів вкритих лісовою рослинністю та площею 4.9 га лісів вкритих лісовою рослинністю надано ТОВ «Еко-енерго» передано в оренду на 49 років під розміщення садівницького товариства на території Лебедівської сільської ради з порушенням вимог законодавства щодо зміни цільового призначення, а відтак розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №61 від 05.02.04 року в цій частині (п. 3 розпорядження) є незаконним. З цих же підстав незаконним є і розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №161 від 23.03.04 року, яким затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо видачі державних актів на право власності на земельні ділянки членам СТ «Екоенерго» загальною площею 7,3353 га. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У вказаній справі представниками відповідачів Вишгородської РДА та [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначалося, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Дія Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки цей Закон прийнято після спливу позовної давності. Отже, про прийняття оскаржуваних розпоряджень держава в особі її органів дізналася з моменту їх прийняття державним органом, тобто 05.02.04 року та 23.03.04 року відповідно, а відтак строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, шляхом визнання недійсними розпоряджень, сплинув в березні 2007 року. Однак із вказаним позовом прокурор до суду звернувся лише 20 січня 2017 року, тобто майже через десять років після спливу строків давності у вказаній справі. З огляду на викладені посилання прокурора на те, що про порушення прав саме прокурор, а не держава дізнався під час проведення перевірки, на вимогах Закону не ґрунтується і ним не відповідає. Таким чином, суд доходить висновку, про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин. Відтак в задоволенні позову в частині визнання недійсними п. 3 розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №61 від 05 лютого 2004 року «Про передачу в оренду земельної ділянки під розміщення садівницького товариства ТОВ «Еко-Енерго»» та №161 від 23 березня 2004 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок членам СТ «Екоенерго»», слід відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсними державного акту про право власності серії [NUMBER], виданий [PERSON] 14.05.04 на земельні ділянки загальною площею 7,3376 га, які складаються з чотирьох земельних ділянок (кадастровий номер [NUMBER] площею 3,7593 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1879 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1999 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1905 га) та державного акт на право власності серії [NUMBER], виданий [PERSON] 23.03.05 на земельну ділянку загальною площею 8,1376 га з кадастровим номером [NUMBER], в яку увійшли чотири земельні ділянки загальною площею 7,3376 га (кадастровий номер [NUMBER] площею 3,7593 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1879 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1999 га, кадастровий номер [NUMBER] площею 1,1905 га) і скасування їх державної реєстрації, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як передбачено ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. Як вбачається з матеріалів справи первісне безвідплатне відчуження майна здійснено державою, шляхом прийняття рішень державними органами, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державною власністю. В подальшому майно набуто у власність [PERSON] на підставі відплатних правочинів - договорів купівлі-продажу, у осіб, які мали право на його відчуження, про що свідчить нотаріальний порядок укладання правочинів та їх визнання державними органами, тобто державна реєстрація цих правочинів. Крім того, питання про визнання вказаних правочинів недійсними в позові не порушується та не оспорюється. Таким чином, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватися з обов'язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на «його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції» Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної протиправної поведінки самого покупця. В позовній заяві відсутні будь-які посилання на порушення, вчиненні [PERSON] в процесі отримання у власність вказаних земельних ділянок, коли позов обґрунтовано виключно посиланням на порушення з боку державних органів та посадових осіб, які і повинні згідно законодавства нести відповідальність у разі заподіяння державі майнової шкоди. Таким чином, суд не може дійти висновку про те, що земельна ділянка вибула з володіння держави не з волі її органів, тобто в даному випадку відсутні підстави передбачені п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України для витребування спірного майна від відповідача. Підсумовуючи викладене, доводи позову підставою для визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки [PERSON] бути не можуть. З цих підстав не підлягає задоволенню і вимога про витребувати від [PERSON] спірних земельних ділянок на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Вищедубечанське лісове господарство». З урахуванням викладених обставин, підстав для задоволення позову судом не встановлено, який є недоведеним та не обґрунтованим. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed