Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

У червні 2008 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 12 листопада 2001 року № 164237 про передачу у власність [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS]; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 12 листопада 2001 року № 3-17674, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS]; визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 25 липня 2002 року № 1548 про належність на праві приватної власності [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS]; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2002 року № 020384, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала на те, що спірний житловий будинок, право власності на який оформлений за [PERSON], у комунальній власності не перебував, тому не міг бути набутий відповідачем у порядку приватизації. З огляду на це спірний будинок був побудований спадкодавцем позивача та відповідача та право на нього повинно визначатись як на об'єкт спадкування. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2012 року позов [PERSON] було задоволено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2012 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2013 року були скасовані, а справа була передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від справа була прийнята до провадження. Судами встановлено, що у 1997 році помер [PERSON], спадкоємцями якого є позивач - донька від першого шлюбу [PERSON], дружина - [PERSON] і відповідач - донька від другого шлюбу - [PERSON], які фактично прийняли спадщину, про що зазначено у рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2002 року. Відповідно до цього рішення вказані особи успадкували спадкове майно, а саме 13/20 частин будинку [ADDRESS]. Позивач отримала 4/20 частин вказаного будинку та [PERSON] 9/20 частин будинку, з урахуванням відмови [PERSON] від своєї частини на користь матері. У цьому ж судовому рішенні вказано, що право спадкодавця на 13/20 частин будинку набуте ним теж у порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON], що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 серпня 2001 року. На підставі розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 12 листопада 2001 року № 164237 було передано у власність [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] та видано свідоцтво про право власності на це житло від 12 листопада 2001 року № 3-17674. На підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 25 липня 2002 року № 1548 посвідчено належність на праві приватної власності [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] та видано свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2002 року № 020384, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на цей житловий будинок. Із наявного у матеріалах справи витягу із рішення народного суду Іллічівського району м. Одеси від 02 серпня 1965 року в справі № 2-1889 вбачається, що на підставі ст. 105 ЦК УРСР самовільно зведене домоволодіння [ADDRESS] було вилучено у спадкодавця [PERSON] за позовом Житлокомунвідділу Іллічівського району. Одночасно до матеріалів справи залучена копія цього рішення, із тексту якого вбачається, що вилучено домоволодіння за [ADDRESS], а не [ADDRESS], як зазначено у витязі з цього рішення. Судом встановлено, що у рішенні народного суду Іллічівського району м. Одеси від 02 серпня 1965 року в справі № 2-1889 була допущена описка, а саме замість номеру будинку - [ADDRESS] було помилково вказано будинок під номером [ADDRESS]. В той же час у виписці із рішення народного суду Іллічівського району м. Одеси від 02 серпня 1965 року в справі № 2-1889 номер будинку зазначено вірно - будинок [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи будинок [ADDRESS] не входив до спадкового майна після смерті [PERSON], оскільки будинок не знаходився у приватній власності померлого, та у відповідності до рішення народного суду Іллічівського району м. Одеси від 02 серпня 1965 року в справі № 2-1889 був переданий до фонду виконавчого комітету Іллічівської районної ради депутатів трудящих. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст. 2 Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. У відповідності до ч.4. ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. На підставі матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована у будинку [ADDRESS], а тому мала право на приватизацію займаного житлового приміщення. Натомість, позивач на спірній житловій площі зареєстрована не була і фактично там не проживала, а отже відповідно до ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не набула права на приватизацію цього житлового приміщення , в той же час розпорядженнями Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 12.11.2001 року та 25.07.2002 року її права не було порушено. [PERSON] було дотримано усіх вимог чинного законодавства при порядку приватизації нерухомого майна за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] на законних підставах. А отже розпорядження Управління житлово-комунального господарства про дозвіл на приватизацію нею спірного житла відповідає вимогам закону і підстави для скасування даних розпоряджень відсутні. В той же час позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсними: розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 12 листопада 2001 року № 164237, свідоцтво про право власності на житло від 12 листопада 2001 року № 3-17674, розпорядження Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради від 25 липня 2002 року № 1548 та свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2002 року № 020384 не підлягають задоволенню із наступних підстав. [PERSON] в обґрунтування свого позову посилалась на ст. 393 ЦК України, яка передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до узагальнення Верховного суду України від 24 листопада 2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно проаналізувати використання терміна "недійсність" у цивільному законодавстві, оскільки у суддів та учасників процесу виникають певні труднощі в його розумінні. Зокрема, у ЦК цей термін застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (ст. 1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301); недійсності права вимоги (статті 197, 519); недійсності зобов'язання (статті 198, 548, 565); недійсності акта (ст. 882); недійсності чека (ст. 1102) тощо. Це становище невиправдано розширює поняття «недійсність», підстави його застосування та правові наслідки. Зокрема, некоректним є застосування цього терміна до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Згідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач [PERSON] не довела незаконність розпоряджень № 164237 від 12 листопада 2001 року № 1548 та від 25 липня 2002 року так як і не довела незаконність свідоцтв про право власності № 3-17674 від 12 листопада 2001 року та № 020384 від 25 липня 2002 року Виходячи із вищенаведеного вимоги позивача про визнання недійсними рішень органу приватизації та свідоцтв про право власності є незаконними, не відповідають способу захисту, передбаченого законодавством, та як наслідок не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed