Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В останнє судове засідання представник Позивача не з»явився надавши суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, а позов задовольнити в повному обсязі з підстав, вказаних в позовній заяві та наданих пояснень на минулих судових засіданнях. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, а в задоволенні позову відмовити в повній мірі з підстав, вказаних в письмових запереченнях та поясненнях даних на минулих судових засіданнях. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості в сумі 14946 грн. 24 коп. за кредитним договором № PLOKRK32070513 від 20 травня 2006 року та судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність згідно статті 257 ЦК України, встановлена тривалістю у три роки. Строк дії укладеного між сторонами договору визначений періодом з 20 травня 2006 року по 20 травня 2009 року. З 21 травня 2009 року у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право для звернення до суду за захистом порушеного цивільного права. За таких обставин строк позовної давності закінчився 21 травня 2012 року. Звернувшись до суду з позовом 08 травня 2014 року, позивач цей строк пропустив. Будь-яких заяв про поновлення пропущеного строку позовної давності ПАТ КБ «ПриватБанк» не надавав. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. До того ж, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у Постанові від 03 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14, зокрема вказується на таке, «За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.» Тож є підстави для застосування строку позовної давності. Нормами ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена строком в один рік. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов договору. Відповідно до договору № PLOKRK32070513 від 20 травня 2006 року позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати ПАТ КБ «Приватбанк» нараховані проценти та частину тіла кредиту в терміни (від 21-го до 28-го числа місяця) та за розмірами не менше ніж 119 грн. 66 коп. відповідно вказано у рекомендованому графіку платежів, який є невід'ємною частиною договору. Як вбачається з матеріалів справи (розрахунок заборгованості) заборгованість у відповідача виникла з січня 2007 року та з того часу йому нараховувалися відповідні проценти, пеня та штрафні санкції, передбачені умовами договору. Тобто, згідно з цим розрахунком, останній платіж надійшов у січні 2007 року. Це означає, що при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв'язку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів та однорічного строку для звернення стягнення пені. У відповідності до договору відповідач зобов'язувався здійснювати оплату послуг позивача згідно тарифів позивача у строки, передбачені умовами даного договору, здійснювати погашення обов'язкових мінімальних платежів з першого дня наступного розрахункового періоду до наступного місяця включно, тобто початком перебігу строку позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його - у січні 2007 року, про що свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що заборгованість виникла ще у січні 2007 року, та з січня 2007 року у позивача виникло право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Банк на протязі більш ніж 7 років не пред'являв ніяких претензій до відповідача [PERSON] та не повідомляв про наявність боргу, хоча згідно зі статтею 348 ГК України банк зобов'язаний здійснювати контроль за виконанням умов кредитного договору, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленому законодавством. Таким чином, строк позовної давності сплинув у січні 2010 року, а стосовно стягнення пені сплинув у січні 2008 року. Проте позивач звернувся з позовом до суду лише в травні 2014 року. Позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що спір з відповідачем вирішувався у досудовому порядку або будь-яких доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом свого права. Відповідно до ст. 256 Цивільного Кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 Цивільного кодексу України). Доводи позовної заяви про те, що зобов'язання за договором не припинилися та він діє до повного його виконання сторонами, вважаються неспроможними, оскільки сама по собі умова договору про дію договору до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як доказ установлення строку дії договору, з огляду на те, що це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як вказувалось вище, то позивач сам визначив строк повернення кредиту в повному обсязі згідно кредитного договору, а саме 20 травня 2009 року. Крім цього, у відповідності до пункту 31 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом. Строк дії кредиту обумовлено у кредитному договорі, та становить 3 роки. Чинним законодавством не передбачена автоматична пролонгація кредитних договорів в будь-якому випадку, оскільки всі зміни, якою, зокрема, є продовження дії договору на новий строк, мають відбуватись у письмовій формі. Додаткова угода або нова угода підписана не була. Отже в даному випадку строк позовної давності сплинув 20 травня 2012 року, бо пункт 5.1. про дію договору до повного виконання сторонами зобов'язань є нікчемним. Доводи позивача про те, що зобов'язання за договором не припинилися, оскільки пунктом 5.1 договір діє до повного виконання сторонами та припинення здійснюється відповідно до діючого законодавства, суд вважає неспроможними, оскільки дія договору № PLOKRK32070513 від 20 травня 2006 року обумовлена пунктом 1.1 вказаного договору строком по 20 травня 2009 року. При цьому сама по собі умова договору про дію договору до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як доказ установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Вперше з відповідача було стягнуто відсотки за просрочку платежу (згідно роздруківки банку) у січні 2007 року. І саме з цього періоду, згідно п.п. 1,5 ст. 261 ЦК України позивач дізнався, що його права порушуються. Пунктом 1 ст. 261 ЦК України чітко визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв'язку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Отже строк позовної давності у даному випадку сплинув у січні 2010 року. А стосовно стягнення пені строк позовної давності сплинув у січні 2008 року. Останній платіж по даному кредиту надійшов (згідно роздруківки банку) у січні 2007 року. І на протязі останніх семи років ні позивач, ні відповідач не вчиняли ніяких дій, по вирішенню даного питання. Згідно пункту 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Отже на протязі останніх 7 років строк позовної давності не переривався і за даним пунктом її строк сплинув у січні 2010 року. А стосовно стягнення пені строк позовної давності сплинув у січні 2008 року. Враховуючи положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув. (ПЛЕНУМ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ, ПОСТАНОВА від 30.03.2012 року №5). Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафів тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку. Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13, зокрема вказується на таке, «Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів». Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору (пункт 1.1) погашення кредиту, відсотків та комісії за його користування повинно здійснюватись позичальником частинами з 21 до 28 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Крім того, для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року по справі № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року по справі № 6-103цс14 та від 03 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14. Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, зокрема вказується на таке, «За договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).» Згідно з Правовою позицією Верховного Суду України в Постанові від 18 червня 2014 року по справі № 6-61цс14, зокрема вказується на таке, «За договором про надання банківських послуг, яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).» Відповідно до ч.3 ст.5 Декрету КМУ «Про стандартизацію та сертифікацію» від 10 травня 1993 року обов'язкові вимоги державних стандартів підлягають безумовному виконанню органами державної виконавчої влади, всіма підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями та громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, на діяльність яких поширюється дія стандартів. Згідно вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed