Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач звернулася із відповідним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 вересня 2011 року за домовленістю із [PERSON] про придбання житлового будинку із земельною ділянкою за адресою [ADDRESS], та позивачкою у рахунок купівлі-продажу передано майно 400000 грн, завдаток 40 000 грн та остаточно суму 240 000 грн, що склало повну суму погодженої ціни. У обґрунтування угоди відповідач передала позивачеві правовстановлюючі документи, ключі від будинку та підписали угоду про отримання грошових коштів у повному обсязі, а також зобов'язалися оформити угоду у нотаріальному порядку протягом 12 місяців, тобто до 02 вересня 2012 року. Однак ані до встановленого строку, ані пізніше договір купівлі-продажу будинку не було оформлено з вини відповідачки. Посилаючись на ст.ст. 220, 377 ЦПК України, позивач звернулася із відповідним позовом та вимогами про визнання попереднього договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] Позивач у судове засідання не з'явилася, сповіщена належним чином. Представник позивача у судовому засіданні вимоги заяви підтримав, пояснив, що на момент укладення договору сторони не ходили до нотаріуса для його засвідчення, однак вони б все одно не змогли його посвідчити, оскільки у позивачки не було ідентифікаційного коду. Про те, що вона б не змогла укласти нотаріальний договір за відсутністю ідентифікаційного коду позивач дізналася тільки у минулому році, коли звернулася до представника за правовою допомогою. Також представником зазначено, що позивач виконала усі вимоги попереднього договору, а тому він є дійсним. Право власності на майно позивач просить визнати з тих підстав, що між сторонами укладено попередній договір про намір укласти договір купівлі-продажу, який є дійсним та умови якого позивачем виконано у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, сповіщена належним чином. Представник відповідача повідомив, що відповідачка вимагає від позивача сплати ще 60 000 доларів у рахунок сплати за будинок та земельну ділянку, та після цього тільки укладе договір купівлі-продажу. Позовні вимоги визнав. Ухвалою суду від 23 січня 2014 року, занесеною до журналу судового засідання, судом визнання позову представником відповідача не прийнято. Суд, заслухавши представників, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 02 вересня 2011 року укладено попередній договір, відповідно до умов якого відповідач виразила намір продати, а позивач - придбати у власність майно, житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. Ціна вказаної квартири складає 80 000 доларів США. Сторонами погоджено, що фактично передача будинку буде здійснена не пізніше 05 вересня 2012 року. Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, то у письмовій формі. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Попередній договір про намір придбати нерухоме майно від 02 вересня 2011 року нотаріально не посвідчена, державна реєстрація відсутня. Статтею 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно із роз'ясненнями у п 13 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Вказані вище обставини свідчать про відсутність правових підстав для задоволення вимог про визнання попереднього договору купівлі-продажу дійсним. Слід також зазначити, що з пояснень представника позивача судом встановлено, що на момент укладення спірного правочину обидві сторони й не зверталися до нотаріуса, з чого вбачається, що вони не мали наміру його посвідчувати нотаріально та на момент його укладення ніхто від належного оформлення договору не ухилявся. Тільки через два роки позивачка отримала консультацію, що без ідентифікаційного коду вона б не могла нотаріально посвідчити договір, однак суд оцінює поведінку сторін договору на момент укладення договору, що оспорюється. Суд також не вбачає правових підстав для задоволення вимог про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, оскілки ані позивачем, ані представником позивача у судовому засіданні не зазначено жодної правової підстави, передбаченої діючим законодавством, з яких вимоги про визнання права власності повинно бути задоволено. Судом таких підстав не встановлено. Представник позивача як на підставу для визнання права власності на нерухоме майно посилався на попередній договорі та пояснив суду, що сторони висловили намір укласти даний у майбутньому договір купівлі-продажу, відповідачка отримала гроші у повному обсязі, а тому слід визнати за позивачем право власності. Суд не приймає до уваги дані пояснення, оскільки попередній договір є тільки договором, у якому сторони висловили намір укласти у майбутньому договір купівлі-продажу, попередній договір не є договором купівлі-продажу, його укладення не свідчить про перехід права власності від відповідача до позивача на спірне майно. Крім того, даний договір не оформлений належним чином та судом відмовлено у задоволенні вимог про визнання його дійсним. Будь-яких інших підстав для визнання права власності або про наявність інших правочинів, на підставі яких здійснено перехід права власності, позивачем та його представником не зазначено. Суд також звертає увагу, що згідно тексту попереднього договору, сторони домовилися про купівлю-продаж квартири 1 у будинку [ADDRESS] тоді як позивач у позові та представник позивача у клопотанні про уточнення позовних вимог, просять визнати право власності на житловий будинок [ADDRESS] Вказані вище обставини свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Повний текст рішення складено 24 січня 2014 року.

Outcome: dismissed