Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON] та YouTube LLC про захист честі, гідності та ділової репутації та просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та шкодить діловій репутації позивача, інформацію поширену [PERSON] через мережу Інтернет на веб-сайті www.youtube.com у відеоматеріалі під назвою « [INFO] » та описі до нього. Зобов`язати [PERSON] протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили видалити відеозапис «Моя історія (?? Обов`язково читайтет опис та коментарі)» та опис до нього, та спростувати недостовірну інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а також кошти витрачені на судові витрати в зв`язку з подачею даного позову. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є головою комітету зі скелелазіння Федерації альпінізму та скелелазіння України. [INFO] на веб-сайті youtube.com [PERSON] тренером якого був позивач тривалий час, було розміщено відеозапис під назвою Моя історія (?? Обов`язково читайте опис та коментарі)». Розміщена інформація містить твердження про факти, які стосуються безпосередньо позивача по даній справі, які є недостовірними, та принижують честь гідність та ділову репутацію позивача, та порушують особисті немайнові права Позивача по даній справі, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом, а саме: «Але з іншого боку він використовував цю любов в власних цілих. А само 8 років ми виконували правила, правила які придумав наш тренер. А саме, ми не мали можливості спілкуватися з дівчатами, ми не мали можливості вільного часу, як інші підлітки. Ми були під контролем цієї людини», «...ми були змушені виконувати те що ця людина придумувала.,...», «Я піддавався як психологічному та і фізичному насиллю», «ми не мали можливості далі продовжити спортивної кар`єри адже наш тренер, зараз Голова скелелазного комітету, не включав нас до списків збірної команди. І таким самим способом він нас відрізав від можливості виступати у спорті виш... вищих досягнень», «ця людина хвора і не може продовжити займатись або тренувати дітей, підлітків особливо національну збірну…», «Який вчинював моральне, сексуальне та фізичне насилля наді мною в період з 2005 по 2013 роки». Позивач стверджує, що в даних висловлюваннях Відповідач фактично звинувачує Позивача у вчиненні злочину, не дивлячись на відсутність будь-якого кримінального провадження щодо Позивача, тим паче вирока суду, що набрав законної сили. Про всі дані обставини автор відеозапису говорить саме як про відомий автору факт, але в матеріалі не надається жодного доказу на підтверджений зазначених обставин. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05.02.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 04.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просить їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, зазначивши, викладенні на веб-сайті відомості не відповідають дійсності,певне відповідач [PERSON] переслідував якісь певні цілі, свідчення свідків, надані в судовому засіданні є необґрунтованими, свідки не бачили події про які вони говорили, свідчення свідків є не правдивими, та надуманими. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав надавши суду письмовий відзив, в якому посилається на його необґрунтованість, вказав, що відповідач певний час займався скелелазінням під тренуванням позивача, за час тренування відповідачем, від дій позивача було отримано певне насилля, були образи, навіть погрози, однак в розміщеній публікації відповідача, в мережі Інтернет, жодного посилання на позивача не існує, це його особиста думка, наявна публікація ніяким чином не порушує честь, гідність позивача, а викладенні обставини справи є надуманими. Представники відповідача YouTube LLC адвокати Дрюк Н.О., Лук`янов О.Л. , в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечили, крім того повідомили, що компанія YouTube LLC до якої позивачем пред`явлено позов є не належним відповідачем, адже YouTube LLC не є власником веб-сайту youtube.com. Представник відповідача YouTube LLC Олексін С.С. , проти задоволення заявлених вимог заперечив, надав до суду відзив, в якому зазначив, що компанія YouTube LLC є не належним відповідачем, адже YouTube LLC не є власником веб-сайту youtube.com, реєстрантом доменного імені youtube.com є американська компанія «Google LLC, Почтова адреса: СA US» а не YouTube LLC. Інформація викладена відповідачем [PERSON] та оскаржується позивачем є оціночною, а не стверджувальною. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є мамою відповідача [PERSON] , син займався скелелазінням у з листопада-грудня 2003 року, 13 років. За весь час перебування сина з тренером, позивачем у справі, син мав пригнічений стан, постійно піддавався насильству був роздратований, нервовий, що й стало причиною залишити сином секцію скелелазіння. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він був учнем тренера в період 2009-2010 р.р., позивача у справі, в одній спортивній секції з відповідачем [PERSON] , разом всі їздили на змагання, під час тренувань та за межами нього тренер завжди забороняв спілкуватись з дівчатами, поводив себе дивно по відношенню до [PERSON] , тренер завжди проживав в одній кімнаті з відповідачем [PERSON] , який неодноразово мав психологічні зриви. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він був учнем [PERSON] , та займався в секції скелелазіння, неодноразово їздив на змагання з [PERSON] та іншими учнями позивача [PERSON] .. [PERSON] був постійно пригнічений, знервований. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він розпочав займатися скелелазінням з 2006 року, з 2014 року по 2020 рік його тренером був [PERSON] .. Позивач відверто зневажливо ставився до спортсменів, постійно брехав, мав грубе відношення до спортсменів, займався покаранням та маніпуляціями, тиснув на своїх учнів. Допитана в судовому засіданні в присутності представника [PERSON] неповнолітня свідок [PERSON] повідомила, що вона тренувалась в секції скелелазіння в м. Українка з 2013 року, її особистим тренером був позивач [PERSON] з самого початку й до 2020 року. За час тренування вона мала пригнічений стан, стрес, в команді була не здорова атмосфера, на передостанніх зборах хлопці розповіли, про сексуальні домагання до них. Суд вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, свідків, вивчивши письмові докази вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або ос порені. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 12 ЦПК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права. Суб`єктивна думка про характер цих відомостей (впевненість у тому, що вони відповідають дійсності) виключає відповідальність за їх поширення. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно роз`яснень у п.18 постанови № 1 від 27.02.2009 року позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Отже, саме на позивача покладено обов`язок доведення як самого факту поширення недостовірної інформації та/або іншої інформації, яка порушує особисті немайнові права особи, так і поширення цієї інформації саме відповідачем. Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Звертаючись до суду з наведеним позовом, [PERSON] , як на доказ викладеного в позовній заяві, посилався на розміщення на веб-сайті youtube.com [PERSON] відеозапис «Моя історія (?? Обов`язково читайтет опис та коментарі)». Даний відеозапис має наступний зміст: «Доброго дня! Це відео звернення продовження дискусії яка відбувалася в соціальних мережах. Цим відео я хотів би прояснити декілька деталей. А саме. З 13 років я займаюсь скелелазінням. Я продовжую займатися цією справою до сьогоднішнього часу. Це результат того, що перший мій тренер зміг прив`язати любов до цього спорту. Я… Я цьому вдячний. Але з іншого боку він використовував цю любов в власних цілях. А саме 8 років ми виконували правила, правила які придумав наш тренер. А саме, ми не мали можливості спілкуватися з дівчатами, ми не мали можливості вільного часу, як інші підлітки. Ми були під контролем цієї людини. І весь вільний час був присвячений тренуванням, що дало відповідні результати, але в цім маленькому тренувальному приміщенні ми були змушені виконувати те що ця людина придумувала. Там не було жодного теоретичного чи практичного обґрунтування нашої методики тренувань. Це ми збагнули коли почали навчатися в інституті фізкультури. Саме таким чином ми стали більш розумнішими і вільними в подальшому житті. Після 8 років тренувань ми відмовилися від цих правил і не тільки правил. Я піддавався як психологічному та і фізичному насиллю. Про що мені важко говорити. Про що мені важко самому зізнаватися. Що це відбувалося зі мною. Але далі мовчати я не можу. Після нашого закінчення нашої спортивної кар`єри, після нашої відмови від цих правил, ми отримали листи, листи ви зможете переглянути. Хто хоче може написати мені я іх надішлю за електронною адресою, або в соц мережах, Ця інформація вже опублікована. Ми не мали можливості далі продовжити спортивної кар`єри адже наш тренер, зараз голова скелелазного комітету, не включав нас до списків збірної команди. І таким самим способом він нас відрізав від можливості виступати у спорті вищ... вищих досягнень. Зараз ми живемо кожен власним життям, але я не можу далі залишати цю історію і хотів би щоб ви проаналізували інформацію яка відображається в цих листах, щоб ви серйозно віднеслись до того звернення, що ця людина хвора і не може продовжити займатись тренувати дітей, підлітків особливо національну збірну. Моє прохання до вас не залишати це відео без уваги та зробити відповідні кроки.» Крім того, нижче відеозапису розміщений опис наступного змісту: «Нагадаю свою історію закінчення спортивної кар`єри. Знайшов листи у своєму архіві. Листи голови комітету Федерації альпінізму та скелелазіння України / мого першого і останнього тренера - https://docs.google.com/document/d/1u... Цей лист був надісланий 10.04.13 на мою адресу та адресу мого колеги, які були вихованцями цієї особи більш ніж 10 років. Саме ми відповідвльні за те, що ця людина представляє інтереси спортсменів на національному та міжнародному рівнях. Бо результати наших тренувань проклали дорогу цій особі до посади голова Комітету зі скелелазіння. Тоді ще недосвідченими і ізольованими від соціального життя, ми не могли уявити, чим це все може обірнутися. А коли збігнули, було вже за пізно. Зараз ми мешкаємо за межами України. Але все ж переймаємося тим, що було вчинено. Так нас возили, фінансували, але так кажучи на рівні мецинатства (так запевнював наш "тренер"). Тільки зараз це мицинатсво проявилося в фірмах, в яких ми вказані як співласники. [INFO] ? [INFO] . Цим зверненям я хочу запевнити, що з 2013 року я не маю жодного відношення до діяльності голови Комітету зі скелелазіння і його фірм. З 2015 року проживаю на території Німеччини на підставі морального тиску з боку голови Комітету зі скелелазіння. Який вчинював моральне, сексуальне та фізичне насилля наді мною в період з 2005 по 2013 роки. Справу не було заведено на підставі закінчення строку позивної давності. Маю надію, що цей звернення зможе допомогти вам у подальшому аналізі фактів». Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. З наведеного вбачається, що для того, щоб бути належним відповідачем за позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, YouTube LLC повинно бути або автором інформаційного матеріалу, або власником веб\-сайту, на якому поширений спірний інформаційний матеріал. Однак YouTube LLC не є власником веб-сайту https://youtube.com Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Відтак реєстрантом доменного імені youtube.com є американська компанія «Google LLС». Сервіс YouTube адмініструється американською компанією Google LLC. Відповідно, саме Google LLC, а не YouTube LLC є власником веб-сайту https://youtube.com. Крім того, при ухваленні судового рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини». Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Тому, доводи позивача про недостовірність поширеної інформації є безпідставними, оскільки така інформація взята з контексту та її необхідно оцінювати разом із усім змістом відеозапису. Слід зазначити, що зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Фрази, зазначені у позові, є вираженням суб`єктивної думки і поглядів автора, його характеристики та оцінки можливим діям позивача і не носять характеру однозначного твердження. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. Крім того, здійснення висновку щодо наявності в поширеній інформації оціночних суджень чи фактичних тверджень покладається лише на суд. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed