Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 20.06.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним і банком кредитний договір. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав належним чином. У зв'язку з цим, станом на 31.03.2018 року виникла заборгованість в сумі 14844,55 гривень, з яких: 2497,70 гривень - заборгованість за кредитом; 8053,94 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3109,84 гривень - заборгованість по пені та комісії, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 683,07 гривень - штраф (процентна складова). Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про підтримання позову та розгляд справи за відсутності їх представника. В судове засідання відповідач не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити в задоволені позову в зв'яку зі спливом строку позовної давності. Відповідачем мало місце подання до суду відзиву на позовну заяву. На думку відповідача позивачем мало місце в односторонньому порядку підняття процентної ставки за користування кредитом. Долучені позивачем до позовної заяви складові договору не містять його підписів. Умови договору не відповідають вимогам Закону України "По захист прав споживачів" та є несправедливими. Також відповідач заявив про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності. В свою чергу позивачем мало місце надання відповіді на відзив, згідно якої між сторонами був укладений письмовий кредитний договір, який складався з кількох документів та був договором приєднання, яким, було обвумовлено всі умови. При укладанні договору відповідач був ознайомлений із усіма складовими договору та погодився на всі наявні в ньому умови. Позов було пред'явлено в межах строку позовної давності. Дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості за договором станом на 31.03.2018 року; Умови і Правила надання банківських послуг; копію заяви від 20.06.2008 року; копію банківської ліцензії; копію витягу з статуту), суд приходить до висновку про необхідність відмови в задовленні позову. З наявної в матеріалах справи заяви позичальника (а.с.8) вбачається, що 20 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із наданого банком розрахунку (а.с.5-7) вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, у наслідок чого станом на 31.03.2018 року виникла заборгованість в сумі 14844,55 гривень, з яких: 2497,70 гривень - заборгованість за кредитом; 8053,94 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3109,84 гривень - заборгованість по пені та комісії, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 683,07 гривень - штраф (процентна складова). Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час розгляду справи відповідач заявив про застосування позовної давності. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Позов надійшлов до суду в квітні 2018 року. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по кредиту відповідачем було здійснено 27.05.2009 року. Оскільки відповідач з травня 2009 року припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише в квітні 2018 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити у звязку з закінченням строку позовної давності. При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження обставин, які перешкодили позивачу вчасно пред'явити позов. Зважаючи на це, підстави для поновлення позивачу строку позовної давності відсутні. На підстав викладеного та

Outcome: dismissed