Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить, визнати його колишню дружину [PERSON], такою, що втратила право на користування належним йому будинком по вул. Леніна, 77 смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області, так як вона більше року на проживає в будинку та просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, так як [PERSON] відмовляється добровільно знятися з реєстрації. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він є власником 2/3 частин будинку по вул. Леніна, 77 смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2007 року. Відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною В 2008 році він зареєстрував її в своєму будинку. Шлюб між ними розірвано в 2014 році, вони припинили спільне проживання та з 20 квітня 2014 року [PERSON] добровільно пішла з будинку, проживає у своєї матері, а тому втратила право на користування житловою площею. В 2015 році восени відповідачка приходила до нього, хотіла поселитися в будинку, але він не дозволив, бо це його особистий будинок. Тоді вона забрала речі з будинку, кухонний посуд, штори. В цей час вона зверталась до суду з позовом про визнання будинку спільною власністю подружжя, але суд їй відмовив в задоволенні позову. На прохання позивача в добровільному порядку знятися з реєстрації, отримав від відповідача відмову. Тому просить суд позовні вимоги задовольнити повністю, визнати відповідача таким, що втратила право на користування жилим приміщенням будинку №77 по вул. Леніна смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області, так як вона не проживає в будинку з 20 квітня 2014 року, тобто більше року. Також просив усунути перешкоди в розпорядженні та користуванні належним йому на праві власності будинком, примусово знявши її з реєстрації. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що позивач після розірвання шлюбу не дає їй проживати у будинку, де вона зареєстрована. Вона вимушена була в квітні 2014 року піти з будинку, так як вони розлучилися і чоловік пив. Однак вона мала намір повернутися до будинку разом з їх спільною дитиною та проживати в ньому, так як в неї не має власного житла . На теперішній час вона проживає у матері. Позивач до будинку її не впускав, поміняв замки. Оскільки вони купили будинок в період, коли проживали разом без реєстрації шлюбу, то вона звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку будинку, однак її було відмовлено в задоволені позову. Однак вона ніколи не втрачала інтересу до цього житла, так як у неї і у дитини не має власного іншого житла. Вона пропонувала чоловіку вирішити спір, прописавши за вказаною адресою дитину, однак позивач відмовився. Тому просила відмовити позивачу в задоволенні позову, так як в будинку не проживала більше року по поважній причині, їй в цьому перешкоджав позивач, а вона намагалась захистити свої житлові права через суд. Представник третьої особи - Роздільнянського РП ГУ ДМС України в Одеській області до суду не зявився, про причини не явки суд не повідомили, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Відповідно до\~\~ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості заявлених вимог, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 2/3 частини житлового будинку №77 по вул. Леніна смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області належить позивачу [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.03.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №960. (а.с.7,8). Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, а тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею156 ЖК України, передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 2007 року. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 04.09.2014 року шлюб між ними було розірвано (а.с.9). Згідно довідки Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області №1232 від 13.09.2016 року та копії паспорту серії КМ 516059 виданого на імя [PERSON], [INFO], вона дійсно в період перебування в шлюбі з позивачем з 14.02.2008 року зареєстрована по місцю проживання за адресою: [INFO]. (а.с.6,10) Виходячи з вимог ст.156 ЖК України, припинивши сімейні стосунки з позивачем, [PERSON] не втратила право користування займаним приміщенням. Позивач доводив, що відповідачка на підставі ст.405 ч.2 ЦК України втратила право на користування для проживання його будинком, так як з 20.04.2014 року не проживала в його будинку. Так згідно акту, складеного депутатом Лиманської селищної ради [PERSON] встановлено, що [PERSON] з 20.04.2014 року по вул. Леніна, 77 смт. Лиманське Роздільнянського району Одеської області не проживає, на теперішній час [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] мешкає у своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. (а.с.11) Дані обставини щодо часу не проживання її в спірному будинку відповідачка не заперечувала, однак вказувала, що в будинку колишнього чоловіка вона з дитиною не проживала по поважним причинам - чоловік спочатку після розлучення пив, а потім не дозволяв їй проживати у будинку. Позивач дані обставини в суді підтвердив, суду пояснив, що не дозволяв жінці після розлучення проживати в будинку, так як це його особистий будинок. Крім цього, судом встановлено, що в цей період [PERSON] в 2016 році зверталася в суд з позовом про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, однак рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 21.04.2016 року їй було відмовлено в задоволенні позовних вимог, що також свідчить про те, що відповідачка до вказаного будинку інтересу не втрачала. Крім цього, в ході слухання справи, судом встановлено і дані висновки суду нічим не спростовані, що [PERSON] разом із неповнолітнім сином не мають будь-якого іншого власного житла, в якому вони проживали чи могли зареєструватися. На теперішній час відповідачка проживає в будинку матері. Таким чином, на підставі наявних у справі доказів судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] на теперішній час зареєстрована в [INFO], і хоч припинила сімейні стосунки з чоловіком, але не втратила право на користування житловою площею в його будинку, і більше року не проживала в будинку по поважній причині - позивач не дозволяв їй вселитися разом з сином та проживати в будинку, так як він є власником цього житла. Судовий збір по справі складає 551,20 грн, який сплачено позивачем при зверненні до суду в повному обсязі. На підставі ст.29, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.9, 150, 156 Житлового кодексу України,

Outcome: dismissed