Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

12 травня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 61 600,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що з 19.10.2015 року позивач працювала у відповідача та з 23.11.2015 року звільнена на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України. Позивач зазначає, що при звільненні були порушені її трудові права та несвоєчасно видано трудову книжку. З наказом про звільнення вона ознайомилась 05.10.2016 року та в цей же день отримала трудову книжку, тому вона просить стягнути з відповідача середній заробіток в розмірі 61 600,00 грн. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що позивача було звільнено на підставі її заяви. В день звільнення бухгалтерія здійснила розрахунок та виплату всіх належних працівникові сум, а відділ кадрів підготував всі необхідні документи позивача, в тому числі і заповнену належним чином трудову книжку. Проте 11.11.2015 року позивач написала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на 10 календарних днів з 12.11.2015 року та більше на робочому місці не з'являлася, на телефонні дзвінки не відповідала, за трудовою книжкою в день звільнення не прийшла. Враховуючи зазначені обставини, інспектором відділу кадрів було направлено письмове повідомлення від 23.11.2015 року на адресу позивача про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки. Повторне повідомлення було відправлено 05.10.2016 року. Позивач 05.10.2016 року отримала трудову книжку. Враховуючи, що позивач в день звільнення була відсутня на робочому місці, а також її повідомлено про необхідність отримання трудової книжки, як письмово так і усно. Представник вважає заявлені вимоги не обґрунтованими, оскільки відсутня вина роботодавця в затримці видачі трудової книжки. Крім того представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог так як позивач пропустила строки звернення до суду, визначені статтею 233 КЗпП України. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вислухавши думку позивача, представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог на підставі наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 19.10.2015 року [PERSON] прийнято на посаду фахівця (оператора) відділення №292 Мережа відділень №2 філія м.Київ (Північ) ТОВ «Нова пошта». 09.11.2015 року позивач написала заяву про її звільнення 23.11.2015 року з роботи за угодою сторін. 11.11.2015 року [PERSON] написала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати у зв'язку з сімейними обставинами на 10 календарних днів з 12.11.2015 року. З 23.11.2015 року [PERSON] було звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України з посади фахівець (оператор) відділення №292 Мережа відділень №2 філія м.Київ (Північ). Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, в день звільнення позивач була відсутня на робочому місці. 23.11.2015 року ТОВ «Нова пошта» направила повідомлення [PERSON] про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки у зв'язку з її звільненням 23.11.2015 року. Також повідомили про можливість письмово повідомити про згоду на відправлення трудової книжки цінним листом та вказати адресу відправлення у випадку, якщо позивач не має можливості особисто її отримати. Повідомлення як вбачається, зареєстровано в журналі реєстрації вихідної кореспонденції за №1169. Представник відповідача суду пояснив, що лист був направлений простою кореспонденцією, оскільки положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок не передбачено направлення рекомендованою поштою. Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона не отримувала зазначений лист. 05.10.2016 року ТОВ «Нова пошта» направила повторно повідомлення [PERSON] про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки у зв'язку з її звільненням. Лист, як вбачається з копії квитанції, було направлено рекомендованим листом. Водночас в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] трудову книжку отримала 05.10.2016 року та ознайомилась з наказами про прийняття на роботу та звільнення. Крім того, 09.09.2016 року [PERSON] звернулась із заявою до начальника Головного управління держпраці в Київській області з проханням провести перевірку дотримання вимог трудового законодавства ТОВ «Нова пошта», так як з моменту звільнення їй не було видано трудову книжку на численні звернення. Заява [PERSON] була перенаправлена до Управління держпраці у Полтавській області для проведення перевірки. Управлінням держпраці у Полтавській області було проведено в період з 03.10.2016 року по 20.10.2016 року перевірку додержання ТОВ «Нова пошта» законодавства про працю. При перевірці не встановлено порушень трудового законодавства. Варто зауважити, що Управлінням держпраці у Полтавській області не встановлено порушення діючого законодавства при направленні повідомлення простою поштою. Позивач та її представник не надали в судовому засіданні доказів, що позивач зверталась до відповідача з проханням видати трудову книжку та в цьому їй було відмовлено. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. За змістом ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Законодавець пов'язує виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки саме з виконанням обов'язку власника чи уповноваженого ним органу по її видачі, а строк для звернення до суду з вимогами про його стягнення має обраховуватись з часу виконання останнім такого обов'язку. Виходячи з наведеного, встановленню при вирішенні вимог позивача про виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки підлягають з'ясуванню обставини пов'язані з тим, чи працювала вона у день звільнення, та, відповідно, коли у відповідача виник обов'язок по видачі йому трудової книжки. Пунктом 7.1 Інструкції передбачено, що на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: а) книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року № 277; б) книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року № 277. До книги обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них вносяться усі операції, пов'язані з одержанням і витрачанням бланків трудових книжок і вкладишів до них із зазначенням серії та номера кожного бланку. Книга ведеться бухгалтерією підприємства. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. Отже, так як позивач в день звільнення не перебувала на робочому місці, не зверталася до роботодавця із заявами про видачу трудової книжки, відповідач виконав вимоги Інструкції та направив повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, тому суд приходить до висновку, що відсутня вина роботодавця щодо несвоєчасної видачі трудової книжки. А тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог позивача. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Перебіг встановленого ст. 233 КЗпП України строку необхідно обчислювати з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про його існування. Згідно зі статтею 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач звернулась до суду з клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлення строку. Клопотання обґрунтовує тим, що відлік позовної давності почався з 05.10.2016 року - в день отримання позивачем своєї трудової книжки. Вперше позивач звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом в листопаді 2016 року, тобто в межах тримісячного строку. Потім ухвалою суду було надано час на усунення недоліків та з врахуванням, що позивач не отримала копію ухвали, судом повернуто позов позивачу ухвалою від 10.05.2017 року. В заяві зазначено, що позивач не отримувала ухвал суду та чекала на призначення справи в суді, списуючи таку затримку завантаженістю суддів. Та після того як позивачка дізналась про повернення своєї позовної заяви, повторно 12.05.2017 року звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Водночас представник відповідача зазначив, що так як позивача було звільнено 23.11.2015 року на підставі її заяви, підставою для звернення до суду є порушення прав позивача в зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки, тому представник вважає, що строк позовної давності почав свій перебіг з 24.11.2015 року та закінчився 24.02.2016 року, проте позивач вперше звернулась до суду з позовом лише 15.11.2016 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] дійсно в листопаді 2016 року зверталась до суду з аналогічним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 16.11.2016 року позовну заяву було залишено без руху та надано час на усунення недоліків. Ухвала двічі направлялась позивачу для виконання, проте поверталась до суду без вручення за закінченням встановленого строку. Потім ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2017 року позов було повернуто позивачу у зв'язку з не усуненням недоліків. Позивач не надала суду доказів, що вона за шість місяців перебування справи в суді цікавилась рухом позовної заяви. Отже, враховуючи, що позивача було звільнено за її заявою та вона повинна була знати, що в день її звільнення вона має отримати трудову книжку для можливого подальшого працевлаштування, проте не звернулась до роботодавця з вимогою про видачу трудової книжки, тому суд приходить до висновку, що на момент звернення до суду з позовом позивач пропустила строки звернення до суду для вирішення трудового спору та причини, які зазначені позивачем не є поважними, оскільки позивачем не надано суду доказів про існування об'єктивних причин, які б могли перешкоджати звернутись до роботодавця про отримання трудової книжки та отримати в суді інформацію про розгляд позовної заяви, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду з позовом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed