Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

У червні 2015 року прокурор Іллічівського району м.Маріуполя звернувся в інтересах [PERSON] до суду з позовом до Донецького державного університету управління, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби Донецької області про стягнення недорахованої та невиплаченої стипендії. В обґрунтування позову зазначив, що до прокуратури Іллічівського району міста Маріуполя звернувся [PERSON] для представництва його інтересів в суді при стягненні заборгованості з виплати стипендії. Так, [PERSON] з 01.09.2011 року навчається в Донецькому державному університеті управління міста Маріуполя та щомісячно отримує стипендію в період з 01.01.2012 року по 31.08.2012 року в розмірі 530 гривень, а з 01.09.2012 року по теперішній час в розмірі 730 грн. Зазначений розмір стипендії не відповідає розміру, встановленому ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», а саме не нижче прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Вказує, що [PERSON], який є батьком студента, на момент вступу сина до університету мав стаж підземних робіт 18 років 4 місяці 17 днів, а тому його син [PERSON] має право на отримання стипендії у розмірі прожиткового мінімуму, встановлених законом для працездатних осіб. На підставі викладеного, прокурор просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] за рахунок коштів державного бюджету суму недорахованої стипендії у розмірі 14 020, гривень за період з січня 2011 року по червень 2014 року включно та суму невиплаченої стипендії 7 308,00 грн. за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року. У судовому засіданні прокурор Мікаєлян Ф.С. позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов. Наголосила, що відповідач частково виконує норми статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в частині зарахування студента поза конкурсом, а в частині невиплати стипендії у встановленому законом розмірі дії відповідача є незаконними. [PERSON] у судове засідання не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що бухгалтерією університету проводиться нарахування та виплата стипендії відповідно до порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України в межах бюджетного фінансування. Порядок призначення і виплати стипендії затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882. Зазначеним Порядком не передбачено підвищеної стипендії дітям шахтарів. Інші нормативні акти, які б регламентували порядок виконання положень статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» відсутні. Виплата стипендій у розмірі прожиткового мінімуму не забезпечується фінансуванням із державного бюджету На підставі вказаного, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ч. 3 ст.36 ЦПК України суд повідомляє третю особу про справу, направляє їй копію заяви про залучення третьої особи і роз'яснює її право заявити про свою участь у справі. Копія заяви надсилається особам, які беруть участь у справі. Якщо від третьої особи не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядається без неї. Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи, приходить, до висновку, що позов підлягає задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є студентом 4 курсу Донецького Державного університету управління денної (бюджетної) форми навчання освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» за напрямком підготовки 6.030601 «Менеджмент зовнішньоекономічної діяльності», що підтверджується довідкою відповідача та студентським квитком серії НК № 09493555 виданого 01 липня 2013 року. Згідно розрахунково-платіжної відомості за видами оплат №105 з січня 2011 року по березень 2015 року [PERSON] нараховувалась та виплачувалась стипендія. Відповідно до свідоцтва про народження, [PERSON] є сином [PERSON]. Згідно копії довідки ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» [PERSON] працює на зазначеному підприємстві на посаді електрослюсаря підземного з 25 грудня 2006 року та станом на 05 липня 2011 року його підземний стаж роботи у вугільній промисловості на підземних роботах складає 18 років 04 місяці 17 днів. Представник відповідача зазначені обставини в судовому засіданні не оспорював. Відповідно до ст.5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» шахтарі, що мають стаж підземної роботи не менш як три роки, діти, батьки яких мають стаж підземної роботи не менш як 15 років, діти шахтарів, які загинули внаслідок нещасного випадку на виробництві, шахтарів-інвалідів I та II групи зараховуються поза конкурсом за особистим вибором спеціальності до державних і комунальних вищих та професійно-технічних навчальних закладів України для навчання за рахунок коштів державного і місцевих бюджетів з наданням місць у гуртожитках на час навчання та гарантованою виплатою за рахунок коштів державного бюджету стипендії в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Відповідачем не наведено та судом не встановлено інших нормативно-правових актів, які б мали вищу юридичну силу та обмежували дію статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» щодо обовязку виплачувати стипендію в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб. Судом не встановлено будь-яких законодавчих обмежень в спірний період часу (2012-2014р) щодо реалізації положень статті 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», зокрема відсутні обмежувальні положення в Законах України Про державний бюджет на відповідні роки (2012-2014 роки) або в Бюджетному Кодексі України. Посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про Порядок призначення і виплати стипендії», яким не передбачена виплата підвищеної стипендії дітям шахтарів, суд вважає безпідставними, оскільки відсутність таких положень в підзаконному нормативному акті органу виконавчої влади не може нівелювати імперативні положення статті 5 Закону, який за своїм правовим статусом є актом вищої юридичної сили. Відповідно до приписів частини 4 статті 8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Крім того, відсутність бюджетного фінансування, на яке посилається відповідач як на підставу невиплати стипендії у встановленому законом розмірі, не може бути законною причиною невиконання покладених на Донецький державний університет управління зобов'язань, з огляд у на наступне положення та практику Європейського суду з прав людини. Так згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права. При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини дійшов до висновків, що в межах свободи дій держави визначати, які виплати здійснювати з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних соціальних виплат і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими. Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії"). Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що право позивача на отримання грошового забезпечення не залежить від наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Крім того, суд керується принципом верховенства права та враховує судову практику Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, в даному випадку це виплата стипендії у певному розмірі, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону. З урахуванням викладених норм законів та висновків Європейського суду з прав людини, які застосовуються, як джерело права, суд дійшов до висновку про неправомірність дій відповідача по нарахуванню та виплаті стипендії [PERSON] в меншому розмірі ніж передбачено статтею 5 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» в період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що [PERSON] повинен був отримати стипендію за період: з 01.01.2012 року по 01.04.2012 року у розмірі 1073 грн. щомісячно; з 01.04.2012 року по 01.07.2012 року у розмірі 1094 грн. щомісячно; з 01.07.2012 року по 01.10.2012 року у розмірі 1102 грн. щомісячно; з 01.10.2012 року по 01.12.2012 року у розмірі 1118 грн. щомісячно; з 01.12.2012 року по 31.12.2012 року у розмірі 1134 грн. щомісячно; з 01.01.2013 року по 31.11.2013 року у розмірі 1147 грн. щомісячно; з 01.12.2013 року по 31.12.2014 року у розмірі 1218 грн. щомісячно, що відповідає встановленому законом розміру прожиткового мінімуму на відповідний період. Натомість, за даними розрахунково- платіжної відомості за видами оплат №105 [PERSON] отримував стипендію за період з січня 2012 року по серпень 2012 року у розмірі 530,00 грн. щомісяця, з вересня 2012 року по червень 2014 року у розмірі 730,00 грн. щомісяця. З липня 2014 року позивачу взагалі перестали виплачувати стипендію, проте продовжували нараховувати стипендію в меншому розмірі ніж передбачено законом, а саме в розмірі 730 грн. щомісячно. Отже, загальна сума недорахованої та невиплаченої [PERSON] стипендії за період з 01.01.2012 року по 01.07.2014 року становить 14 020,00 грн., та за період з 01.07.2014 року по 31.12.2014 рік сума невиплаченої стипендії становить 7 308,00 грн., яку слід стягнути з відповідача. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави 243,60 грн. судового збору. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved