Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

01.04.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 15 913 688,73 грн. за невиконання умов договору від 12.10.2010 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що між [PERSON] , [PERSON] як Замовниками, та [PERSON] , як Інвестором, було укладено договір з метою врегулювання сукупності практичних дій його сторін, щодо реалізації спільного проекту по реконструкції нерухомого майна та його подальшої експлуатації. Відповідно до умов зазначеного договору (п.2.1) його предметом є реконструкція Об`єкту нерухомості за рахунок реалізації Сторонами спільних зусиль та спільного фінансування витрат необхідних для здійснення реконструкції та подальшої експлуатації нерухомого майна. Згідно з пунктом 1.3.1 Договору об`єктом нерухомості є приміщення гуртожитку, літ «А», за адресою: [ADDRESS] , які належать Замовникам, як подружжю на праві сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2006за реєстровим номером №3188, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К. В рамках укладеного сторонами договору [PERSON] взяв на себе зобов`язання спільно із Замовниками приймати участь у виборі та пошуку Забудовника (будівельної організації, або інших підрядників, які здійснюватимуть увесь комплекс чи частину робіт із реконструкції, ремонту Об`єкту), а також спільно нести всі витрати з реалізації спільного проекту (р. 2.3 Договору). Інвестор зобов`язався здійснювати фінансування робіт з реконструкції майна в порядку і на умовах, визначених Договором, в тому числі у відповідності до укладених в подальшому додаткових угод до даного Договору. Пунктом 4.3 Договору сторони передбачили, що обсяг інвестицій Інвестора в проект за цим Договором повинен становити суму не менше 10 000 000,00 (десять мільйонів) грн. У разі перевищення розміру витрат Інвестора, сторони визначають порядок компенсації перевищень окремою додатковою угодою до даного Договору. На виконання положень договору Інвестор здійснив витрати на реконструкцію нерухомого майна в період з січня 2010 по грудень 2011 року в розмірі 2 075 000,00 грн. на підтвердження чого позивачем була надана розписка в Додатку до договору. Крім того, позивач зазначає, що підставою для стягнення грошових коштів з відповідача є рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 по справі №22-ц/796/1210/2015, яким стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «БІЛОПТТОРГ» заборгованість у розмірі 15 913 688,73 грн. за проведення ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях гуртожитку ( літ. «А»), розташованого за адресою: [ADDRESS], яка виникла на підставі договорів підряду, укладених з ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] . Позивач вказує, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 4.6 Договору на Відповідача покладався обов`язок у разі витрат Замовників чи необхідності оплати робіт по реконструкції та ремонту Об`єкту, компенсувати їх Замовникам в повному обсязі, або здійснити їх оплату на вимогу Замовників. Проте, всупереч умовам Договору Відповідачем оплата за виконанні роботи по реконструкції приміщень, стягнутих з позивачів на підставі рішення суду, здійснена не була. Посилаючись на вищевикладене позивач просить задовольнити позов у повному обсязі, та стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 15 913 688,73 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 06.04.2016 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.06.2016 року. (головуючий суддя Нікітіна С.Й.). 09.06.2016р. на адресу суду надійшли письмові заперечення з боку відповідача 9а.с.45-51 т.1). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволені позову з тих підстав, що пунктом 4.3 Договору, сторони погодили, що обсяг інвестицій [PERSON] в проект за цим договором повинен становити суму не менше 10 000 000,00 гривень. Факт отримання коштів від Інвестора може підтверджуватися розпискою одного з Замовників. [PERSON] частково виконав свої зобов`язання за Договором та надав [PERSON] 2 075 000,00 гривень, що підтверджується наданою ним розпискою. Пунктом 2.3 Договору встановлено, що в рамках даного договору Інвестор спільно із замовниками приймає участь у пошуку та виборі забудовника, а також спільно із замовником несе всі витрати з реалізації спільного проекту. Разом з тим, в порушення умов Договору про спільну діяльність від 12.01.2010 на протязі 2010-2011 років Замовники уклали з фізичними особами-підприємцями договори підряду, а саме: - з ФОП [PERSON] . - договір підряду №01/10 від 01.10.2010, предметом якого є капітальний ремонт приміщень блоків №18, 19, 20 Об`єкту, ремонт фасаду; заміна вікон; прокладення ліній електропостачання; електромонтажні роботи; заміна зовнішніх мереж водопостачання; заміна зовнішніх мереж електропостачання. - з ФОП [PERSON] . - договір підряду №27/12 від 27.12.2010, предметом якого є капітальний ремонт приміщень блоків №10, 11, 12, 15, 17, 25 Об`єкту, капітальний ремонт сходової клітини №2, заміна системи опалення. - з ФОП [PERSON] . - договір підряду №30/06 від 30.06.2011, предметом якого є капітальний ремонт приміщень блоків №8, 21, 24, 25, 28, 29, 30 Об`єкту, заміна системи водопостачання та каналізації об`єкту. [PERSON] у свої запереченнях вказує на те, що не давав погодження на укладення вищевказаних договорів підряду. Дані роботи були виконані іншими особами, які були залучені без його участі, а отже, оскільки Відповідач погодження на укладення договорів підряду не давав, як і не надавав повноваження Замовникам діяти від його імені на виконання Договору підряду від 12.01.2010 року - жодних прав та обов`язків, зокрема щодо відшкодування витрат за такими договорами підряду Відповідач мати не може. Відповідач вказує, що укладення Позивачем разом із непогодженими [PERSON] контрагентами відповідних договорів підряду виходить за рамки Договору про спільну діяльність від 12.01.2010 і витрати за такими договорами не вважаються витратами із реалізації проекту за Договором від 12.01.2010. Також відповідач зазначив, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015р. справа №761/12961/13-ц задоволено позов ТОВ «БІЛОПТТОРГ» до [PERSON] та [PERSON] стягнуто грошові кошти у розмірі 15 913 688,73 грн. і що таким чином позивач намагається стягнути таку заборгованість з нього. Таким чином, [PERSON] не порушив прав [PERSON] та власних обов`язків, що випливають із договору від 12.01.2010, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. При цьому відповідач додав копію Договору від 12.01.2010р. укладеному між [PERSON] , [PERSON] , як замовниками з однієї сторони та [PERSON] , як інвестором з іншої сторони, щодо реконструкції приміщення гуртожитку, по [ADDRESS] (а.с.48-50), та додаток до Договору від 10.01.2010р.- розписка пр. факт отримання замовниками грошових коштів на реконструкцію приміщень гуртожитку літ. «А» за адресою : [ADDRESS]. (а.с.54). Після цього аналогічна копія додатку до договору від 10.01.2010р. подано і позивачем (а.с.55). 22 червня 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси, в межах розгляду вказаної справи надійшла заява від ТОВ «БІЛОПТТОРГ» про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, з одночасним поданням позовної заяви до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним.(а.с.62-114). 04.07.2016р. на адресу суду представником позивача надано заперечення на заяву ТОВ «БІЛОПТТОРГ» про вступ у справу в якості третьої особи, в якому зазначив, що Договір, укладений між [PERSON] , [PERSON] , як замовниками з однієї сторони та [PERSON] , як інвестором з іншої сторони, щодо реконструкції приміщення гуртожитку 10.01.2010р. та регулює правовідносини між замовниками та інвесторами. (а.с.117-118). Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 04.07.2016р. -суддя [PERSON] (а.с.133) об`єднано в одне провадження первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за невиконання зобов`язань по Договору від 12.01.2010 року, укладеному між [PERSON] , [PERSON] , як замовниками з однієї сторони та [PERSON] , як інвестором з іншої сторони, щодо реконструкції приміщення гуртожитку, по [ADDRESS] за спільні кошти та подальшої експлуатації даного об`єкту нерухомості з вимогами за позовом третьої особи ТОВ «Білоптторг» до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним Договору від 12.01.2010 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , як замовниками з однієї сторони та [PERSON] , як інвестором з іншої сторони, щодо реконструкції приміщення гуртожитку, по [ADDRESS] за спільні кошти та подальшої експлуатації даного об`єкту нерухомості. В обґрунтування поданої позовної заяви, третя особа із самостійними вимогами щодо предмету спору просить визнати недійсним Договір, укладений 12.01.2010 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] зазначаючи, що після прийняття Верховним судом України остаточного рішення у справі про стягнення грошових коштів з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «БІЛОПТТОРГ», [PERSON] , намагаючись уникнути будь-яких стягнень за рішенням суду, підписав фіктивний договір інвестицій між ним, [PERSON] , як замовниками та [PERSON] , як інвестором. ТОВ «Білоптторг» зазначає, що з метою проведення робіт з реконструкції вказаного приміщення, [PERSON] та [PERSON] , діючи через свого представника за довіреністю [PERSON] ., у період 2010-2011 роки, уклали ряд договорів підряду, на виконання відповідних будівельних робіт у готельному будинку [ADDRESS] . 27.12.2010 між [PERSON] , [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір підряду № 27/12; 01.10.2010 року між [PERSON] , [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір підряду № 01/10 та 30.06.2011 між [PERSON] , [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір підряду № 30/06, відповідно до яких ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] виконали роботу по реконструкції та ремонту житлових приміщень за адресою: [ADDRESS] . За даними договорами вказані вище фізичні особи-підприємці виконали комплекс робіт по реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Факт виконання будівельних робіт підтверджується, відповідно, актами приймання виконаних будівельних робіт. Проте, вартість виконаних робіт оплачена не була, у зв`язку з чим утворилась заборгованість Замовника за виконані роботи за вищевказаними договорами підряду, що підтверджується актами звірки взаємних розрахунків. На підставі договорів цесії № 15/02/13-1, № 15/02/13-3, № 15/02/13-5 від 15.02.2013, укладеними між ТОВ «БІЛОПТТОРГ» та ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] право вимоги сплати заборгованості за договорами підряду перейшло та на сьогодні належить ТОВ «БІЛОПТТОРГ». У зв`язку з невиконанням [PERSON] , [PERSON] своїх зобов`язань за вищевказаними договорами утворилась заборгованість за договорами підрядів у загальному розмірі 15 913 688,73 грн. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року по справі № 761/12961/13-ц у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року у справі № 22-ц/796/1210/2015 апеляційну скаргу ТОВ «БІЛОПТТОРГ» задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року у справі №761/12961/13-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛОПТТОРГ» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 у справі № 6-8070св15 касаційні скарги [PERSON] та [PERSON] відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року залишено в силі. Постановою Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1171цс15 у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року відмовлено. Таким чином, з огляду на тривалість та кількість судових процесів, та те, що жодного разу не згадувалось про існування Договору від 12.01.2010 року та іншої особи ( [PERSON] ), на права чи обов`язки якої можуть вплинути рішення в таких справах, не ставилось питання про залучення [PERSON] до участі у жодній із судових справ учасниками яких є ТОВ «Білоптторг» та [PERSON] та [PERSON] ТОВ «Білоптторг» вказує на те, що у березні 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] було подано позовну заяву про стягнення коштів з [PERSON] Підставою для стягнення коштів, [PERSON] зазначив, що за Договором, укладеним 12.01.2010р. між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Інвестор ( [PERSON] ) зобов`язаний здійснювати фінансування робіт з реконструкції майна порядку і на умовах, визначених договором. Як вбачається з розписки, яка є невід`ємною частиною Договору, [PERSON] здійснив інвестування в реконструкцію нерухомого майна з січня 2010 по грудень 2011 року у розмірі 2 075 000 грн. Крім того, ТОВ «Білопторг» вказує на те, що [PERSON] перебуває у родинних відносинах з [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим маючи домовленість між собою, з метою уникнення від будь-яких боргових зобов`язань, що виникли на підставі рішення суду про стягнення грошових коштів, умисно уклали Договір від 12.01.2010 не маючи наміру його реалізації. Після прийняття судом до спільного розгляду самостійного позову третьої особи суду також було надано представником позивача в справу оригінал Договору від 10.01.2010 року, укладеному між [PERSON] , [PERSON] , як замовниками з однієї сторони та [PERSON] , як інвестором з іншої сторони, щодо реконструкції приміщення гуртожитку, по [ADDRESS] за спільні кошти та подальшої експлуатації даного об`єкту нерухомості.(а.с.135-136). Представник [PERSON] подав суду заперечення на заяву про вступ у справу третьої особи, в яких зазначає, що укладений договір від 10.01.2010 регулює порядок взаємодії Замовників та Інвестора з метою врегулювання сукупності дій його сторін, щодо реалізації спільного проекту по реконструкції нерухомого майна та його подальшої експлуатації. Також вказує на те, що Договорів від 10.01.2010 регулює правовідносини між Замовниками та Інвесторами, щодо порядку їх спільних дій направлених на реконструкцію Об`єкта нерухомості, у зв`язку з чим вважає, що такий договір не може впливати на права ТОВ «Білоптторг». 08.07.2016р. судом було задоволено клопотання представника ТОВ «Білоптторг» та ухвалою суду призначено по справі судову фізико-хімічну експертизу (а.с.146-148) щодо давності виконання підписів в договорі. 08.07.2016р. до суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду від 04.07.2018р. від представника позивача. 12.07.2016р. до суду надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду від 06.04.2018р. на відкриття провадження по справі від представника відповідача. Зазначена справа була направлена до апеляційної інстанції. 25.07.2016р. також надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду від 08.07.2018р. про зупинення провадження по справі від представника відповідача. Згідно Акту від 11.08.2016р. складеного працівниками апеляційного суду Одеської області про проведення службового розслідування за результатами якого, комісія дійшла висновків про неможливість встановити час зникнення аркушу справи №137 з матеріалів цивільної справи, так само як і встановити особу, яка вилучила з матеріалів справи аркуш №137 (а.с.215 Том 1). Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 04.10.2016р. апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу суду від 06.04.2016р. відхилено. Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 04.10.2016р. апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу суду від 08.07.2016р. відхилено. Справа була направлена до експертної установи згідно ухвали суду. 24.01.2017р. надійшло клопотання про необхідність у наданні додаткових матеріалів. 10.02.2017р. від позивача до суду надійшло клопотання позивача про відмову від позову (а.с.20 т.2).. 15.03.2017р. від представника позивача [PERSON] . надійшло клопотання про відмову від відкликання заяви про відмову від позову (а.с.22 т.2). 24.03.2017р. від представника позивача [PERSON] надійшла апеляційна скарга на ухвал суду від 04.07.2016р. у зв`язку з чим справу направлено до апеляційної інстанції для розгляду. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.04.2017р. апеляційну скаргу повернуто. 07.06.2017р. Київський НДІСЕ повернув суду справу з повідомленням про неможливість надання висновку. 13.07.017р. від [PERSON] надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду від 04.07.2016р. у зв`язку з чим справу направлено Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.07.2017р. апеляційну скаргу повернуто. У зв`язку з рішенням Вищої Ради правосуддя від 22.08.2017 року № 2503/03/15-17 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, на підставі наказу в.о. керівника апарату суду Чукова Л.В. від 06.09.2017 року № 151/а про передачу нерозглянутих справ, та на підставі службової записки секретаря судового засідання, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний авто розподіл справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 18.09.2017 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 07.11.2017 року. Ухвалою суду від 07.11.2017р. за клопотанням ТОВ «Білоптторг», судом витребувано у [PERSON] та [PERSON] оригінали Договору від 10.01.2010 разом із розпискою яка є додатком до договору та про витребування відомостей про перетин сторін кордону. Проте надійшла відповідь з ГЦОСІ ДПСУ що інформація не зберіглась . 18.12.2017р. у зв`язку з неявкою сторін судове засіданні відкладено на 22.02.2018р. 21.02.2018р. до суду ТОВ «Білоптторг» надано уточнена заява про визнання недійсним договору від 10.01.2010р.(а.с.186-189 т.2). ТОВ «Білоптторг» в уточнені до позовної заяви вказує на те, що в матеріалах справи міститься поданий представником [PERSON] оригінал Договору інвестицій, датований «10.01.2010». Натомість, при подані позову [PERSON] в додатках до позовної заяви було додано копію Договору інвестицій від «12.01.2010». Встановлено, що ці два примірника Договору є ідентичними за змістом та відрізняються лише датою укладення. В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним, ТОВ «Білоптторг» вказує на відсутність [PERSON] , [PERSON] в момент укладення Договору від 12.01.2010 на території України, що підтверджується витягом з Головної автоматизованої інформаційної системи «ГАРТ-1», а також отримання грошових коштів від [PERSON] у певний період часу. У зв`язку з викладеним, ТОВ «Білоптторг» вважає договір фіктивним, та просить визнати його недійсним. 22.02.2018рю. суд задовольнив клопотання ТОВ «Білоптторг» та залучив в якості співвідповідача [PERSON] та відкладено судове засідання на 11.04.2018р. Ухвалою суду від 11.04.2018р. відмовлено у клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі а також ухвалою суду провадження по справі зупинено у зв`язку з направленням окремого доручення до компетентного суду латвійської Республіки. Ухвалою суду від 16.05.2018р. відновлено провадження по справі, оскільки матеріали були повернуті. Ухвалою суду від 30.05.2018р провадження по справі зупинено у зв`язку з направленням окремого доручення до компетентного суду латвійської Республіки. Ухвалою суду від 15.02.2019р. відновлено провадження по справі, оскільки матеріали були повернуті у зв`язку з неможливістю виконання доручення [PERSON]. таким чином судом були здійсненні всі заходи для належного сповіщення [PERSON] Ухвалою суду від 15.05.2019р. закрито підготовче засідання з призначенням справи до розгляду по суті на 28.05.2019р. 28.05.2019р. в судовому засіданні представник позивача [PERSON] надала с суду свої пояснення та підтримала позовні вимоги з викладених в ньому підстав та зазначила, що оригіналів доданих до позову доказів (договору та розписки) у них не має і не може надати суду та зазначивши що договір від 12.01.2010р. та договір датований від 10.01.2010р. це є один і той самий договір, в датах просто була допущена помилка, а його суть одна й таж сама. Крім того зазначила, що позивач часто перебуває за кордоном і відсутні докази що на час укладання угодо сторони перебували за межами України. Не заперечували що сторони за договором є подружжям а відповідач є батьком [PERSON] . Представник ТОВ «Білоптторг» - Середа В.Ю. просила відмовити у позові [PERSON] і підтримала позовні вимоги з викладених в позові підстав та надала належним чином засвідчений витяг з Головної автоматизованої системи «ГАРТ-1» інформацію про перетин кордону [PERSON] та [PERSON] у період з 01.10.2010р. по 01.01.2012р. і їх в цей період не було в Україні. Крім того зазначила що з матеріалів справи зник останній оригінал з підписами сторін оспорюємого договору, про що складено відповідний акт, і що сторони не мали наміру на його складання а він виник після рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015р і ніхто зі сторін договору жодного разу не повідомляли про його існування. Крім того додаток до договору також суду не надано в оригіналі та іншими сторонами правочину. [PERSON] та [PERSON] -це подружжя , а відповідач є батьком [PERSON]. В судовому засіданні 11.06.2019р. представники сторін по справі підтримали свої пояснення та просила кожен задовольнити їх позовні вимоги, а у задоволенні іншого позову - відмовити. Відповідач [PERSON] просив розглядати справу у його відсутності. Відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] , залучена ухвалою суду від 22.02.2018, повідомлялась про судові засідання, шляхом направлення міжнародного доручення до Латвійської Республіки. Будь-яких відзивів або інших заяв від [PERSON] до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення представника позивача за основним позовом та третьої особи із самостійними вимогами, дослідивши письмові докази, встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З метою проведення робіт з реконструкції вказаного приміщення, [PERSON] та [PERSON] , діючи через свого представника за довіреністю [PERSON] , у період 2010-2011 роки, уклали ряд договорів підряду, на виконання відповідних будівельних робіт у готельному будинку [ADDRESS] . 27.12.2010 між [PERSON] , [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір підряду № 27/12; 01.10.2010 року між [PERSON] , [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір підряду № 01/10 та 30.06.2011 між [PERSON] , [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір підряду № 30/06, відповідно до яких ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] виконали роботу по реконструкції та ремонту житлових приміщень за адресою: [ADDRESS] . За даними договорами вказані вище фізичні особи-підприємці виконали комплекс робіт по реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Факт виконання будівельних робіт підтверджується, відповідно, актами приймання виконаних будівельних робіт. Проте, вартість виконаних робіт оплачена не була, у зв`язку з чим утворилась заборгованість Замовника за виконані роботи за вищевказаними договорами підряду. На підставі договорів цесії № 15/02/13-1, № 15/02/13-3, № 15/02/13-5 від 15.02.2013, укладеними між ТОВ «БІЛОПТТОРГ» та ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] право вимоги сплати заборгованості за договорами підряду перейшло та на сьогодні належить ТОВ «БІЛОПТТОРГ». У зв`язку з невиконанням [PERSON] , [PERSON] своїх зобов`язань за вищевказаними договорами утворилась заборгованість за договорами підрядів у загальному розмірі 15 913 688,73 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 року у справі № 22-ц/796/1210/2015, залишеним в силі в порядку його перегляду, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛОПТТОРГ» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Судом під час розгляду справи встановлено, що у даному процесі оспорюваний Договір не фігурував. Про його існування стало відомо після поданих [PERSON] та [PERSON] , які є, відповідно, близькими родичами [PERSON] та [PERSON] , касаційних скарг. Результатом розгляду касаційної скарги [PERSON] стала ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.11.2016, якою скасовано рішення всіх інстанцій, та справу направлено на новий розгляд. ТОВ «Білоптторг» вважає, що оспорюваний Договір зачіпає їх права та інтереси, з огляду на те, що фактично після перегляду судового рішення Верховним судом України, з`явився договір який не був предметом розгляду справи про стягнення заборгованості, та у подальшому став підставою для скасування судових рішень, тим самим позбавивши можливості отримати грошові кошти, стягнуті [PERSON] та [PERSON] за договорами підрядів. Підставою для позову [PERSON] про стягнення коштів з [PERSON] є укладений в м.Києві 12 січні 2010 року між [PERSON] , як Інвестором , та Замовниками ( [PERSON] та [PERSON] ), Договір, метою якого визначено врегулювання сукупності практичних дій його сторін щодо реалізації спільного проекту по реконструкції нерухомого майна та його подальшої експлуатації. Як додаток до договору суду надано ксерокопія розписки , проте на якому вказано додаток до договору від 10.01.2010р. Згідно з п.2.3. Договору Інвестор спільно з Замовниками приймає участь у пошуку та виборі Забудовника (будівельної організації або інших підрядників, які здійснюватимуть увесь комплекс чи частину робіт із реконструкції, ремонту Об`єкту), а також спільно з Замовниками несе всі витрати з реалізації спільного проекту. П. 4.3. Договору, встановлено, що сторони погодили, що обсяг інвестицій [PERSON] в проект за цим договором повинен становити суму не менше 10 мільйонів грн. Інвестор здійснив витрати в реконструкцію нерухомого майна з 12 січня 2010 по 23 листопада 2011 року у розмірі 2 075 000 грн, що відображено в розписці, яка є додатком до договору. Судом встановлено, що Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 по справі №22-ц/796/1210/2015 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «БІЛОПТТОРГ» заборгованість у розмірі 15 913 688,73 грн. за проведення ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях гуртожитку ( літ. «А»), розташованого за адресою: [ADDRESS], яка виникла на підставі договорів підряду, укладених з ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] , відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишено без змін. Представник позивача за первісним позовом, обґрунтовуючи правомірність заявленої позовної вимоги щодо стягнення грошової суми у розмірі 15 913 688,73 грн. посилається на вказане рішення суду, і вказує на те, що все ж таки ремонтні роботи були виконанні, а відтак позов підлягає задоволенню з огляду на наявність договорів підряду, за якими рахується заборгованість. При цьому суд враховує, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовано ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року та 6 липня 2016 року. При цьому про вказаний договір [PERSON] , [PERSON] ні в своїх запереченнях, ні в апеляційних скаргах не зазначали та судом дані обставини не досліджувалось. Крім того в обґрунтування суми, яку просить стягнути з відповідача суду не надано належних та допустимих доказів. Із пояснень представника ТОВ «Білоптторг» встановлено, що оспорюваний договір почав фігурувати навесні 2016 року, після відмови [PERSON] у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2015. У судовому засіданні, яке відбулось 08.07.2016, за клопотанням ТОВ «Білоптторг» до матеріалів справи було долучено оригінал оспорюваного Договору, датований 10.01.2010, наданий представником [PERSON] на огляд суду. Ухвалою суду від 08.07.2016, за клопотанням ТОВ «Білоптторг» призначено проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи відповідає давність виконання підписів в договорі Інвестицій, укладеному 12.01.2010 року, вказаній в ньому даті. Якщо ні, то яка фактична давність виконання підписів в договорі Інвестицій, укладеному 12.01.2010 року? яка давність нанесення надрукованого тексту у договорі Інвестицій, укладеного 12.01.2010 року? чи відповідає давність штрихів, структура поверхні, композиція по волокну паперів, на яких надруковано договір Інвестицій, укладений 12.01.2010 року, вказаній у ньому даті? Судом встановлено, що після призначення фізико-хімічної експертизи давності документа, представниками [PERSON] та [PERSON] , зловживаючи своїми процесуальними правами, були подані апеляційні скарги на ухвалу про відкриття провадження по даній справі у зв`язку з недотриманням правил підсудності (арк. справи 150 Том 1, арк. справи 155 Том 1). У подальшому, під час знаходження матеріалів у суді апеляційної інстанції представником ТОВ «Білоптторг» встановлено відсутність останнього аркушу договору, який містився на сторінці 137 Том 1, що у свою чергу позбавило можливості експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України провести фізико-хімічну експертизу давності документа. Матеріали цивільної справи містять відомості про проведення службового розслідування за результатами якого, комісія дійшла висновків про неможливість встановити час зникнення аркушу справи №137 з матеріалів цивільної справи, так само як і встановити особу, яка вилучила з матеріалів справи аркуш №137 (арк справи №5 Том 2). Суд зазначає, що матеріали справи містять заяву [PERSON] від 10.02.2017 по відмову у задоволені позову (арк. справи 20-21 Том 2), та клопотання про відкликання заяви про відмову у задоволені позову, подану представником [PERSON] - [PERSON] (арк. справи 22 Том 2). Про затягування розгляду даної справи також свідчать й апеляційні скарги [PERSON] (арк. справи 25-27 Том 2) та [PERSON] (арк. справи 73-76 Том 2) подані зі значним пропуском строку на ухвалу від 04.07.2016, якою у судовому засіданні було залучено до участі у справі третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ТОВ «Білоптторг». Ухвалою від 07.11.2017 за клопотанням ТОВ «Білоптторг», судом витребувано у [PERSON] та [PERSON] оригінали Договору від 10.01.2010 разом із розпискою яка є додатком до договору. У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів [PERSON] та [PERSON] повідомлено про не можливість її виконання. Так, [PERSON] зазначив, що оригінал договору разом із розпискою було долучено до матеріалів справи, у зв`язку з чим надати витребувані документи останній не може. [PERSON] повідомив суд, що він взагалі не має оригіналів витребуваних документів, у зв`язку з чим надати їх не може. Суд критично ставиться до повідомлення наданого [PERSON] , з огляду на те, що в судовому засіданні, що відбулось 08.07.2016, до матеріалів справи було долучено лише оригінал договору, без його додатку, що підтверджується аудиозаписом судового засідання. Тому суд в діях [PERSON] вбачає необґрунтовану відмову у наданні документів, що випробовувались ухвалою суду. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У розумінні статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт існування і справжності договору від 10.01.2010р. або від 12.01.2010р., який як зазначила представник позивача вважає одним і тим самим, може бути його оригінал. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦП України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою стороною. Зі змісту вказаних статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Оскільки Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто воно є оціночним, суд доходить висновку про обґрунтованість заявленої вимоги ТОВ «Білоптторг» про визнання договору недійсним, з огляду на наявність у останнього конкретного майнового інтересу в оспорюваному Договорі. У судовому засіданні встановлено, що оспорюваний Договір є Договором про спільну діяльність, який було укладено з метою врегулювання сукупності практичних дій його сторін, щодо реалізації спільного проекту по реконструкції нерухомого майна та його подальшої експлуатації. Відносини сторін за такими видом договору про спільну діяльність регулюються гл.77 ЦК України та загальними положеннями про зобов`язання, закріпленими у книзі п`ятій ЦК України (гл.47-53). За договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону (ч. 1 ст. 1130 ЦК України). Договір про спільну діяльність може бути двостороннім або багатостороннім. Оскільки для укладення такого договору достатньо згоди сторін за всіма істотними умовами, його можна вважати консенсуальним. Сторонами (учасниками) договору про спільну діяльність можуть виступати як фізичні, так і юридичні особи, а також фізичні особи-підприємці. Головною особливістю договору про спільну діяльність є те, що його учасники прагнуть досягти спільної мети і, зазвичай, не виступають стосовно один одного як боржники та кредитори, на відміну від учасників інших договорів. Унаслідок укладення такого договору не створюється новий суб`єкт права (юридична особа), а лише встановлюються права та обов`язки учасників договору. Крім того, на відміну від інших договорів, які встановлюють взаємні права та обов`язки сторін, договір про спільну діяльність характеризується спільністю мети, яку ставлять перед собою сторони, що домовляються. Об`єднання сторін такого договору пов`язане з їх особистою участю у спільній діяльності. Наприклад, у договорі простого товариства об`єднуються вклади учасників. Проте участь кожної зі сторін у спільній діяльності може здійснюватись і без об`єднання вкладів (ч. 2 ст. 1130 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 2 ст. 1131 ЦК України, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Предметом такого договору є спільна діяльність сторін для досягнення певної мети без створення юридичної особи. Таким чином, аналізуючи наведені норми Цивільного кодексу України, суд доходить до висновку, що в договір про спільну діяльність, насамперед має визначатися аспект щодо його предмета і мети. Крім того, договір має визначати взаємні обов`язки сторін, а також обов`язки кожної зі сторін щодо спільної діяльності, порядок ведення спільних справ, зокрема порядок прийняття рішень. Потрібно також визначити, на кого має бути покладене керівництво спільною діяльністю, встановити порядок проведення фінансових операцій, а також порядок здійснення контролю за спільною діяльністю. Також суд зауважує, що Договір про спільну діяльність повинен визначати розмір вкладів і часток учасників, порядок розподілу між ними результатів спільної діяльності, порядок розподілу витрат і збитків, термін дії договору, відповідальність сторін, порядок розв`язання спорів тощо. Договір про спільну діяльність укладається в письмовій формі (ч. 1 ст. 1131 ЦК України). Отже, він має відповідати вимогам, установленим у ст. 207 ЦК України. Відповідно до преамбули оспорюваного Договору, даний Договір укладений з метою врегулювання сукупності практичних дій його сторін, щодо реалізації спільного проекту по реконструкції нерухомого майна та його подальшої експлуатації (п.1.1). Метою реалізації спільного проекту Сторін в рамках даного Договору є реконструкція та ремонт Об`єкту нерухомості (п. 1.2.). Пунктом 1.3 визначено терміни, які вживаються в даному Договорі, зокрема, Об`єкт нерухомості - приміщення гуртожитку, літ «А», за адресою: [ADDRESS], які належать Замовникам на праві сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2006 року за реєстровим №3188, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К. (п.1.3.1). Спільний проект - це сукупність організаційно-правових, управлінських, аналітичних, фінансових та інженерно-технічних заходів, які спільно здійснюються Сторонами для реалізації проекту (п. 1.3.2). Після завершення реалізації проекту Замовники вчиняють заходи, направлені на оформлення Інвестора співвласником Об`єкту нерухомості та його подальше управління Інвестором (п.1.4). Предметом даного Договору є реконструкція Об`єкту нерухомості за рахунок реалізації Сторонами спільних зусиль та спільного фінансування витрат необхідних для здійснення реконструкції та подальшої експлуатації нерухомого майна (п. 2.1). Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 встановлено, що з метою виконання умов вказаного Договору Замовники зобов`язуються забезпечити реконструкцію та ремонт Об`єкту нерухомості, його введення в експлуатацію та оформлення Інвестора співвласником Об`єкту нерухомості в порядку, визначеному законом. В рамках даного договору Інвестор спільно із замовниками приймає участь у пошуку та виборі забудовника, а також спільно із замовником несе всі витрати з реалізації спільного проекту. Відповідно до п. 4.3 Договору, обсяг інвестицій Інвестора в проект за цим договором повинен становити суму не менше 10 млн. грн. Пунктом 4.8. Договору встановлено, що після завершення реконструкції Замовники вчинять заходи, направлені на оформлення Інвестора співвласником Об`єкту нерухомості, а також укладають з Інвестором договір управління майном строком не менше 10 років. Аналізом вищенаведених умов договору, суд доходить висновку про те, що метою реалізації спільного (Інвестиційного) проекту - вказана реконструкція та ремонт Об`єкту нерухомості за рахунок фінансових інвестицій, та у подальшому оформлення Інвестора співвласником Об`єкта нерухомості та подальше управління таким майном Інвестором . Як встановлено під час судового розгляду справи, фінансування відбувалось з 12.01.2010 по 23.11.2011 роки. Загальна сума фінансових інвестицій склала - 2 075 000 гривень, яка відображена в розписці, що є невід`ємною частиною Договору. Відповідно до пункту 1.3.2. спільний проект має відповідати відповідним заходам, якими б визначались строки, порядок, умови здійснення як інвестиційної діяльності, так і реконструкції та ремонту Об`єкту. Однак, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, окрім ксерокопії розписки, в якій наявний лише дані Замовника, іншими належними та допустимими доказами дані обставини не підтверджено, як то отримання грошових коштів саме від [PERSON] , та проведення відповідних витрат Замовником саме на реконструкцію Об`єкту. Крім того, як вбачається з пояснень представника [PERSON] та письмових заперечень [PERSON] реалізація даного договору не відбулась, з огляду на припинення проведення інвестування, однак за положеннями Цивільного кодексу України договір, укладений в письмові формі, має відповідати вимогам встановленим цивільним законодавством до письмової форми правочинів, зокрема містити строк дії договору, права та обов`язки Сторін, умови та порядок фінансування, а також порядок встановлення відповідальності за невиконання, або не належне виконання умов договору. Пунктом 7.1 оспорюваного Договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Отже, договір не має визначеного строку його дії, лише обумовлено, що дія договору припиняється моментом його повного виконання. Слід зазначити, що після останнього внесення інвестиції за наданою копіє розписки, минуло 7 років та за вказаний час жодна зі сторін не вжила будь-якої дії направленої на реалізацію наміру виконати умови даного Договору. Окрім того, як вбачається з досліджуваної копії Договору, останній не містить, визначених Цивільним кодексом України елементів, які б беззаперечно вказували, що Сторони даного Договору взагалі мали намір в його реалізації. Посилання представника [PERSON] на те, що станом на сьогодні оспорюваний Договір є не виконаним не заслуговує на увагу, оскільки суду не було надано жодного та належного доказу, який би вказував хоча б на намір його реалізації. Оскільки положеннями Договору визначено, що сторонами договору є Замовник та Інвестор, то, відповідно, на дані правовідносини розповсюджуються норми Закону України «Про інвестиційну діяльність» від 18.09.1991 №1560-ХІІ в редакції, що діяла на час виникнення даних правовідносин. Так, ст. 6 Закону України «Про інвестиційну діяльність», встановлено, що відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності на Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України. Відповідно до положень ст. 5 наведеного Закону встановлено, що Суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» встановлено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери; рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності. Інвестиції у відтворення основних фондів і на приріст матеріально-виробничих запасів здійснюються у формі капітальних вкладень. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі: інвестування, здійснюваного громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності; державного інвестування, здійснюваного органами влади і управління України, Кримської АРСР, місцевих Рад народних депутатів за рахунок коштів бюджетів, позабюджетних фондів і позичкових коштів, а також державними підприємствами і установами за рахунок власних і позичкових коштів; іноземного інвестування, здійснюваного іноземними громадянами, юридичними особами та державами; спільного інвестування, здійснюваного громадянами та юридичними особами України, іноземних держав. Згідно зі ст.. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційна діяльність може здійснюватися за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора (прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій, стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб тощо); позичкових фінансових коштів інвестора (облігаційні позики, банківські та бюджетні кредити); залучених фінансових коштів інвестора (кошти, одержані від продажу акцій, пайові та інші внески громадян і юридичних осіб); бюджетних інвестиційних асигнувань; безоплатних та благодійних внесків, пожертвувань організацій, підприємств і громадян. Аналізом наведених норм Закону вбачається, що Інвестор, що здійснює фінансування будь-якої діяльності має певне коло прав та обов`язків перед Замовниками, які має виконувати у повній відповідності та строки визначеного Договором. Так, п. 4.1 Договору визначено, що Інвестор зобов`язується здійснити фінансування робіт з реконструкції в порядку і на умовах, визначених даним договором, в тому числі у відповідності до укладених в подальшому додаткових угод до даного договору. Відповідно до п. 4.3 Договору, обсяг інвестицій Інвестора в проект за цим договором повинен становити суму не менше 10 млн. грн. Згідно з п. 4.4 Договору визначено, що порядок і строки внесення Інвестицій можуть визначатися відповідно до Графіка погодженого сторонами. Договором визначено, що фінансування реконструкції, ремонтних робіт здійснюється шляхом перерахування відповідних сум на рахунок забудовника із врахуванням умов договору про реконструкцію, укладеного між інвестором і забудовником у відповідності до пункту 2.3 даного договору, а також іншими підрядниками та особами, уповноваженими на здійснення будівельних робіт, пов`язаних з реконструкцією об`єкта (п 4.5 Договору). Відповідно до п 2.3 Договору встановлено, що в рамках даного договору Інвестор спільно із замовниками приймає участь у пошуку та виборі забудовника, а також спільно із замовником несе всі витрати з реалізації спільного проекту. Як вже встановлено судом внесення інвестицій відбувалось з 12.01.2010 по 23.11.2011 рік, проте, з наданих суду доказів не можливо встановити порядок та строки здійснення інвестицій, ким цей порядок та строки погоджено, який обов`язок як Інвестора так Замовників у взаємозв`язку з метою реалізувати Договір, та інші обставини які судом не можуть бути встановлені з огляду на відсутність доказів, які б підтверджували намір Сторін виконати умови договору. Будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження його виконання суду не надано. У той же час, як зазначає позивач [PERSON] за первісним позовом, починаючи з жовтня 2010 року ремонтні роботи по реконструкції об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] , здійснювались ФОП [PERSON] ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , на підставі укладених договорів підрядів, копії яких додано до позовної заяви. Вказані обставини не заперечуються відповідачем [PERSON] , який у запереченні на позовну заяву [PERSON] вказує, що позов про стягнення з нього грошових коштів є необґрунтований, з огляду на те, що останній не давав погодження на укладення вищевказаних договорів підряду, як і не надавав повноваження Замовникам діяти від його імені. Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечувалось представником [PERSON] , належним підтвердженням здійснення інвестування є розписка, що є невід`ємною частиною Договору, проте оригіналу її у позивача не має. Так, відповідно до ксерокопії розписки, наявної в матеріалах справи судом встановлено, що [PERSON] отримував грошові кошти у такому порядку: 200 000 грн. - 12.01.2010; 50 000 грн - 30.06.2010; 40 000 грн - 01.11.2010; 50 000 грн. - 02.11.2010; 30 000 грн. - 12.11.2010; 67 000 грн - 24.11.2010; 50 000 грн - 27.12.2010; 90 000 грн. - 29.12.2010; 50 000 грн. - 12.01.2011; 30 000 грн - 19.01.2011; 50 000 грн 18.02.2011 грн; 38 000 грн. - 18.02.2011; 50 000 грн. 22.03.2011; 50 000 грн - 01.06.2011; 50 000 грн - 22.06.2011; 30 000 грн. - 04.07.2011; 50 000 грн. - 09.08.2011; 100 000 грн - 18.01.2011; 1 000 000 грн - 23.11.2011. Слід відмітити, що умовами договору, зокрема, п.4.3 визначено, що факт отримання грошових коштів від Інвестора може підтверджуватися розпискою одного із Замовників, у той же час, п. 4.4 встановлено, що порядок та строки інвестицій можуть визначатися відповідно до Графіка погодженого сторонами. Однак, суд не може з наданої ксерокопії розписки встановити особу, що передавала грошові кошти, з огляду на те, що остання не містить обов`язкових реквізитів, тобто даних особи, що передає грошові кошти та дані особи, що їх приймає. Однак, розписка містить лише певні ознаки, зокрема, суму, дату прізвище та підпис особи, яка отримала грошові кошти. У ході розгляду даної справи судом також встановлено наступне. Матеріали цивільної справи міститься оригінал Договору, датований «10.01.2010» без останнього третього аркуша, при цьому при подані позову [PERSON] в додатках до позовної заяви було додано копію Договору від «12.01.2010». Суд зазначає, що обидва примірники Договору є ідентичними за змістом та відрізняються лише датою його укладення. В процесі надання пояснень представником [PERSON] зазначено, що дійсним є Договір укладений від 12.01.2010, а наданий в оригіналі договір з відповідною датою «10.01.2010» є технічною помилкою допущеною при його роздрукуванні, а тому це є один й той самий договір. Однак, слід відмітити, що в ксерокопії Розписки, яка є додатком до договору, зазначена дата «10.01.2010», при цьому, жодна зі сторін первісного позову, для підтвердження наміру реалізації договору не надала ані оригінал договору від 12.01.2010, ані розписки, яка є невід`ємною частиною договору. Відповідно до зміст у статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. ВССУ роз`яснив, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (ухвала від 06.12.2017 у справі № 200/5083/14ц). У свою чергу, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Матеріалами справи встановлено, що у період укладення Договору, [PERSON] та [PERSON] у період з 04.01.2010 по 19.01.2010 перебували за межами України. Вказані обставини підтверджуються копією Витягу з Головної автоматизованої інформаційної системи «ГАРТ-1», який знаходиться в матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №42016162010000027 від 25.03.2016. Судом також встановлено, що у певний період часу, при отриманні грошових коштів, [PERSON] ставив свій підпис у розписці при отриманні готівки, в той же час перебуваючи при цьому закордоном. Так, зокрема, 12.01.2010 - грошова сума у розмірі 200 000 грн., 12.11.2010 - грошова сума у розмірі 30 000 грн., 12.01.2011 - грошова сума у розмірі 50 000 грн., 19.01.2011 - грошова сума у розмірі 30 000 грн., 22.03.2011 - грошова сума у розмірі 50 000 грн. під сумнів Суд критично ставиться до пояснень представника [PERSON] стосовно того, що Договір міг бути підписаний та укладений у будь-якому місці та спрямований на адресу іншого учасника електронною поштою, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В абзаці третьому п. 8 ППВСУ № 9 зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ксерокопії розписки, наявної в матеріалах справи [PERSON] 12.01.2010 отримав грошову суму у розмірі 200 000 грн, тобто у день укладення Договору, а отже, якщо врахувати пояснення представника [PERSON] щодо можливості укладення договору та направлення його іншій Стороні для підписання електронною поштою, то відповідно отримати на виконання цього Договору особисто грошові кошти, готівкою під розписку [PERSON] не міг, так як у період з 04.01.2010 по 19.01.2010 перебував поза межа України. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Із урахуванням вказаного правового висновку, належним чином оцінивши наявні у справі докази, можна дійти висновку, що оспорюваний договір містить ознаки фіктивного правочину, оскільки Договір від 12.01.2010 (з помилково вказаною датою 10.01.2010) не був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля сторін договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та не бажали настання таких наслідків, а тому наявні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Необхідно також вказати, що Верховний Суд України 24 вересня 2014 року розглянувши справу № 6-116цс14, предметом якої був спір про визнання договору фіктивним зробив правовий висновок у відповідності з яким фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином (ст. 234 ЦК України). Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача (Ухвала ВССУ від 20.01.2016 року по справі № 6-20405ск15 (№ в ЄДРСРУ 55477107). Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність не лише в нього, а й в інших учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (ухвала від 26.04.2017 у справі № 127/23858/15-ц). Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. У своєму висновку по справі №6-197цс14 від 21 січня 2015 року Верховний суд України суд роз`яснив, що правочин не може бути визнаний фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти результату. Так, згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд доходить висновку про визнання договору Інвестицій від 10.01.2010 недійсним з огляду на те, що сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені оспорюваним договором. Судом встановлено та позивачем ТОВ «БІЛОПТТОРГ» доведено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклавши Договір не мали наміру його реалізації. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «БІЛОПТТОРГ» підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки факт фіктивності Договору та порушення норм ст. 203 ЦК України відповідачами при його укладанні знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був доведеним доказами сторони позивача, а тому позов Товариства є підставним та обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. З огляду на викладене, у свою чергу, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] за їх безпідставності. На підставі викладеного та

Outcome: approved