Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 22\~квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 704, згідно якого [PERSON] передав безкоштовно у дар, а [PERSON] прийняла земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - 5110136900:27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 623070451101. Визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - 5110136900:27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 623070451101. При цьому позивач посилається на те, що 01.10.2019 року відкрито виконавче провадження №60189350 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми у розмірі 19743999 гривень. З матеріалів виконавчого провадження стало відомо, що в 2015 році [PERSON] відчужив на користь своєї матері [PERSON] належну йому земельну ділянку. Вказаний правочин порушує майнові права та інтереси позивача, оскільки він направлений на недопущення звернення стягнення на земельну ділянку, а тому [PERSON] вимушений звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача адвокат Шкаровський Д.О. до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили. 3-тя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва І.В. до судового засідання не з`явилась, повідомлялась, надала до суду лист в якому просила розглядати справу у її відсутність. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Київського райсуду м.Одеси від 01.12.2016 року позов [PERSON] задоволено та з [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики 75000 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 19168931,25 гривень, відсотки у розмірі 556121,50 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 14213673,07 гривень, 3% річних в сумі 22500 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 575067,94 гривень, а також судові витрати в розмірі 3654 гривень. Постановою апеляційного суду Одеської області від 20.09.2018 року рішення Київського райсуду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 08.05.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою за період з 01 січня 2012 року до 18 листопада\~\~\~2014 року у розмірі 556 121,50 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 01 грудня 2016 року становить 14 213 673,07 грн. відмовлено. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року\~залишено без змін. На даний час апеляційним судом Одеської області відкрито провадження за апеляційною скаргою [PERSON] по справі за позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, по суті справа не розглянута. 22 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 704, згідно якого [PERSON] передав безкоштовно у дар, а [PERSON] прийняла земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - 5110136900:27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 623070451101. Як вказано в частині третій\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина друга\~статті 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом. Але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною 1\~статті 717 ЦК України\~визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14. Пунктом 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилався на те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а з метою ухилення від сплати боргу, у зв`язку з чим просив визнати його фіктивним та недійсним. Проте, матеріали справи не містять наданих позивачем належних та допустимих доказів вчинення фіктивного правочину та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Крім того, рішення суду про стягнення коштів з [PERSON] ухвалено 01 грудня 2016 року, в той час як договір дарування ним було укладено 22 квітня 2015, тобто до ухвалення рішення про стягнення боргу, подароване майно під арештом не знаходилось, а наявність зобов`язання [PERSON] перед позивачем не є безумовною підставою для обмеження розпорядження [PERSON] належним йому нерухомим майном. Щодо вимог про визнання права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку, суд звертає увагу на те, що позивач вправі\~звернутися до\~суду захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, однак в даному випадку позивач заявляє вимоги в інтересах [PERSON] . При таких обставинах та враховуючи недоведеність позивачем фіктивності договору дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, суд вважає позовні вимоги [PERSON] не доведеними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed