Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Кредитної спілки «Хортиця», вказавши, що 22.06.2016 року нею з КС «Хортиця» був укладений договір кредиту № 25-16, за умовами якого КС «Хортиця» зобов`язується надати [PERSON] кредит в сумі 4000 гривень, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплати відсотки за користування ним на умовах та у строки, які передбачені договором. Посилаючись, що пункт 6.3 договору, яким встановлено, що за прострочення строків оплати, передбачених графіком розрахунків та/або п. 5.1.5, 8.6 цього договору, позивальник сплачує кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми. Посилаючись, що пункт 6.3 договору надає можливість КС «Хортиця» нарахувати непропорційно велику суму компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, така умова договору, на переконання позивача, є несправедливою, не відповідає засадам добросовісності та розумності, у зв`язку з чим [PERSON] просить визнати недійсним пункт 6.3 договору кредиту № 25-16 від 22.06.2016 року. Ухвалою суду від 09.04.2019 року провадження по справі було відкрите та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, визначені строки для надання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив. 18.04.2019 року [PERSON] . подане клопотання про розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 24.04.2019 року зазначене клопотання залишено без задоволення. 02.05.2019 року до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому КС «Хортиця» заперечувала проти позову, вказуючи, що кредити членам спілки надаються на умовах, які встановлені самими членами кредитної спідки, одним з яких є [PERSON] , а також у відповідності до рішень органів управління спілки, які [PERSON] як член спілки зобов`язана виконувати. Також відповідач вказував договір кредиту не є договором про надання споживчого кредиту, тож до нього не можуть застосовуватись положення Закону України «Про захист прав споживачів». 10.05.2019 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому повторені доводи позовної заяви. 23.05.2019 року відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Третьою особою без самостійних вимог на предмет спору будь-яких пояснень, заяв чи клопотань до суду не направлено. Ухвалою суду від 07.06.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про передання цивільної справи за підсудністю до іншого суду, а також відмовлено у задоволенні клопотань позивача та представника відповідача про розгляд справи з викликом учасників справи в судовому засіданні. Інші заяви чи клопотання учасниками справи не подавались, а судом не вирішувались. При дослідженні письмових доказів судом встановлено наступне. 22.06.2016 року між КС «Хортиця» та [PERSON] був укладений договір кредиту № 25-16, за яким кредитодавець (КС «Хортиця»). Пунктом 6.3 договору кредиту передбачено, що за прострочення позичальником строків сплати, передбачених Графіком розрахунків (Додаток № 1 до цього договору) та/або п. 5.1.5, 8.6 цього Договору. Позичальник згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України сплачує кредитодавцю на його вимогу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 275 процентів річних від простроченої суми. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2017 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом КС «Хортиця» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позов КС «Хортиця» задоволено, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 12147,26 гривень, з яких 4000 гривень сума кредиту, 2590,49 гривень проценти за користування кредитом, 5293,1 гривень проценти згідно п. 6.3 договору, 263,67 гривень інфляційні втрати. Відповідно до листа державного виконавця Шевченківського ВДВС станом на 12.03.2019 року виконавче провадження з виконання рішення суду триває. Відповідно до наданих відповідачем доказів 22.06.2016 року [PERSON] звернулась до КС «Хортиця» із заявою про прийняття її до членів кредитної спілки. Рішенням правління від 22.06.2016 року [PERSON] прийнято до членів кредитної спілки. Рішенням спостережної ради КС «Хортиця» від 03.01.2014 року встановлено розмір процентної ставки за порушення умов договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків на рівні 275% річних. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Позивач стверджувала, що пункт 6.3 договору є несправедливим, адже створює істотний дисбаланс у правах та зобов`язаннях сторін за договором через непропорційно велику суму компенсації у порівнянні з сумою основного боргу. Водночас, за рішенням суду, яке позивачем не оскаржувалось в установленому порядку, сума заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом складає 6590,49 гривень, між тим як сума процентів, нарахована за п. 6.3 договору складає 5293,1 гривень, тож, на переконання суду, нарахування неустойки у розмірі, який не перевищує розміру заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, не можна вважати явно дискримінаційною умовою, яка може призвести до істотного дисбалансу у правах та зобов`язаннях сторін. [PERSON] не оскаржувала рішення суду, хоча мала таку можливість, а також і не просила про застосування положень ст. 551 ч. 3 ЦК України. При цьому суд також враховує, що проценти у відповідності до положень п. 6.3 договору нараховуються, виходячи з розміру саме простроченої заборгованості, що передбачає, що застосування цього пункту договору можливе у разі порушення позичальником умов договору. Не може вважатись дискримінаційною умова договору, яка передбачає право кредитодавця застосовувати індекс інфляції до заборгованості, адже відповідно до положень ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тож обов`язок сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції передбачений чинним законодавством, а не є виключною умовою конкретного правочину. Також суд погоджується з доводами відповідача про те, що ставка процентів за порушення умов договору щодо своєчасного повернення кредиту визначена рішенням спостережної ради КС «Хортиця» та [PERSON] , набуваючи статус члена кредитної спілки, мала можливість ознайомитись з цим рішенням та у разі незгоди, анулювати своє членство у кредитній спілці. Зазначене рішення спостереженої ради КС «Хортиця» від 03.01.2014 року [PERSON] не оскаржувала. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, викладеною у низці, зокрема, у рішеннях у справах «Устименко проти України» (Заява № 32053/13) від 29.01.2016 року, "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) від 3 квітня 2008 року право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії». Оскільки [PERSON] після укладення договору, а також протягом двох років після ухвалення судом рішення про стягнення з неї заборгованості за договором кредиту, в тому числі і застосування наслідків п. 6.3 договору кредиту, не зверталась до суду з вимогами про визнання недійсним оспорюваної умови договору, тож очевидно, що ані в момент укладення такого договору, ані після ухвалення судового рішення, ані протягом двох років примусового виконання рішення суду вищевказаний пункт договору вона не вважала дискримінаційним, а пред`явлення нею позову фактично є намаганням уникнути необхідності виконання зобов`язань за договором кредиту та виконання рішення суду, яке набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню. Підсумовуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed