Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовною заявою, в якій вказує, що за свого життя їх батьки працювали в КСП «Зоря Поділля», що знаходився в с. Дзвониха Тиврівського району Вінницької області. Після розпаювання майна даного підприємства, вони, як колишні члени колгоспу отримали сертифікати на земельні частки (паї), а саме: батько [PERSON] отримав сертифікат ВИ 0069621, мати [PERSON] отримала сертифікат ВН 0069622. Оскільки з часом стан здоров'я батьків погіршився, і вони почали потребувати стороннього догляду, в 1998 році батьки з с. Дзвониха (де вони проживали раніше) переїхали проживати поближче до неї і сестри ([PERSON]Д.) в с. Синьківка Бориспільського району Київської області, де вони (з сестрою) купили їм будинковолодіння, оскільки вони проживали у м. Києві неподалік від даного села, і їм було зручно за ними доглядати. Через свій похилий вік батьки до своєї смерті залишились у даному селі, та ніколи не покидали меж Київської області і взагалі практично не виїжджали з села. В той час їхніми земельними ділянками користувався відповідач, який проживав та проживає у Тиврівському районі. Їхня мати померла 08 червня 2012 року. Після її смерті відкрилась спадщина на усе майно померлої. (Ні мати, ні батько жодних заповітів стосовно свого майна не складали). У визначений законодавством 6-місячний строк вона звернулась до Бориспільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після [PERSON] (що підтверджується витягом від 14.08.2013 року). Їй стало відомо, що на момент смерті, за її батьками право власності на вищевказані сертифікати вже не рахувалось. Як вбачається з відповідей на адвокатські запити (адвоката [PERSON]Т.), наданих з сільської ради с. Дзвониха Тиврівського району Вінницької області, архівного сектора Тиврівської районної державної адміністрації, державного нотаріального архіву Вінницької області, сертифікати ВН 0069621 (власником якого був [PERSON]В.) та сертифікат ВН 0069622 (власником якого була [PERSON]І.) були відчужені за користь Відповідача на підставі договорів дарування. Отже їй та [PERSON] достовірно стало відомо про те, що належні батькам сертифікати були відчужені (яким чином, на підставі чого і на чию користь) лише після отримання відповіді на адвокатський запит, тобто в кінці 2015 року, а копії вищевказаних договорів дарування вони побачили лише після звернення до суду з позовом. Як вбачається з договору дарування №152 від 08 лютого 2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], від імені покійної матері [PERSON] діяла [PERSON] (Третя особа 3) на підставі довіреності №33 від 14 грудня 1999 року посвідченої головою виконавчого комітету Сеньківської сільської ради (Третя особа 4). В подальшому позивачем було подано уточнюючу позовну заяву в якій зазначено, що мати із огляду на певні обставини з 1997 року по 2003 рік проживала та була зареєстрована в Києві. Вважає дану довіреність нікчемною оскільки вона не відповідає вимогам закону, так як відповідно до п. 1 (діючої станом на 1999 рік) Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N 22/5, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів зокрема можуть вчиняти такі нотаріальні дії: 1)посвідчувати заповіти; 2)посвідчувати довіреність; 3)засвідчувати вірність копій документів і виписок з них; 4)засвідчувати справжність підпису на документах. Однак, згідно з п. 25 даної інструкції, посадова особа виконавчого комітету повинна відмовити у вчиненні нотаріальної дії, зокрема якщо: дія підлягає вчиненню нотаріусом або посадовою особою іншого виконавчого комітету. Крім того, відповідно до ст. 40 Закону України «Про нотаріат», до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються зокрема довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами. З огляду на ту обставину, що її мати - [PERSON] з 1997 по 2003 роки проживала і була зареєстрована у м. Києві (у квартирі №113 будинку №5 по пр.-ту І Бажана), а у с. Сеньківка проживала з 2003 по 2012 роки то довіреність №33, посвідчена 14 грудня 1999 року головою виконавчого комітету Сеньківської сільської ради, до нотаріально посвідченої довіреності прирівняна бути не може. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його ясність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, згідно вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України договір дарування №152 від 08 лютого 2000 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу [PERSON] вважає недійсним, оскільки він був укладений на підставі нікчемного правочину (довіреності №33 від 14 грудня 1999 року посвідченої головою виконавчого комітету Сеньківської сільської ради). Просить визнати недійсним договір дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу [PERSON] 08.02.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 152 недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, пояснила, що батьки продали хату в с. Дзвониха і поділили гроші на трьох дітей. А самі переїхали на ПМЖ у с. Сеньківка Бориспільського району Київської області, де вона із сестрою [PERSON] купили будинковолодіння, яке на батьків не оформили, а зразу оформляли на себе. Батько став проживати в даному селі, а мати з 1997 по 2003 рік була зареєстрована та проживала в її квартирі у м. Києві неподалік (за 38 км) від даного села, їм було зручно доглядати за господарством де батьки вели домашне господарство. Мати також в той період періодично проживала з батьком в с. Сеньківка, а коли проживала в Києві то постійно проїздила в Сеньківку доїла корову та обробляла город, коли мати не могла поїхати в село то це робила вона особисто чи її сестра [PERSON] Батьки, за її допомогою дали доручення відповідачу на отримання орендної плати за їхні паї. Мати померла 08 червня 2012 року, а 28.11.2012 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, маючи на увазі під спадковим майном батьківські паї в с. Дзвонисі Тиврівського району Вінницької області. Витяг від нотаріуса про реєстрацію спадкової справи отримала 14.08.2013 року, однак вже на початку 2013 року вона телефонувала до брата (відповідача у справі) і він їй повідомив, що батьківська земля вже оформлена на нього, але вона тоді його незрозуміла, оскільки до смерті матері вони питання розподілу земельних паїв не піднімали. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві та уточнив, що підстава позову - це недійсна довіреність, оскільки мати не була зареєстрована в [INFO] і ця довіреність є нікчемною і все, що по ній вчинено є нікчемним. Позивачці нічого не було відомо про надані доручення і договори дарування. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивачка та третя особа [PERSON] його рідні сестри. В 1997 році батьки продали свій будинок в с. Дзвонисі і переїхали проживати в [INFO] де за їхні кошти за допомогою його сестер придбали будинок в якому вони постійно проживали та вели домашнє господарство, утримуючи корову та свиней. Перших кілька років мати була прописана в квартирі позивачки, це було зроблено для того, щоб за рахунок маминих пільг позивачка менше платила за утримання квартири, а фактично мама постійно проживала з батьком в с. Сеньківка та щоденно доїла корову, оскільки батько за своє життя не навчився цього робити. Один раз він отримав натуроплату за оренду батьківських паїв, найняв автомашину та перевіз їм зерно в Сеньківку, це обійшлося дорого і тому було невигідним. Після цього, в 1999 році в с. Сеньківці в батьків зібрались він, його дружина та сестри [PERSON] і [PERSON], - яка також проживає в м. Києві. В них зайшла мова про розпаювання земель і оскільки він живе в с. Дзвониха, де залишились батьківські паї то батьки вирішили, щоб він успадкував їхні паї, а сестри хату в с. Сеньківка. [PERSON] возила його до голови Сеньківської сільської ради і запросила голову сільської ради додому до батьків завірити доручення і в їх ([PERSON] та [PERSON]Д.) присутності сільський голова посвідчила доручення батьків, яким вони доручили його жінці оформити договори дарування їхніх паїв, він закінчив їх оформляти в нотаріуса в м. Гнівань. Батьки не мали сумніву в тому, що дають доручення саме на відчуження своїх паїв. При житті ні батьки ні його сестри жодного разу не висловились проти того, що батьки подарували йому земельні паї. Наголосив, що мати постійно жила з батьком в с. Сеньківка, за виключенням останнього року перед своєю смертю, коли за станом здоров'я стала проживати в позивачки в м. Києві. Йому приходили повідомлення від нотаріуса Бориспільської держнотконтори, однак він нотаріусу відповіді не надав. Просить в задоволення позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] заперечує в задоволенні позову, оскільки вже в 2013 році позивачці було відомо про відчуження землі і нотаріус повідомила всіх спадкоємців про існування даної заяви. Позивачці ще за життя батьків було відомо про відчуження ними земельних ділянок відповідачу. Договір дарування укладено відповідно до вимог закону. Довіреності від імені батька та від імені матері на дарування земельних паїв укладались одночасно. Мати на час оформлення доручення також проживала в с. Сеньківка і тому в сільській раді посвідчили її довіреність. Будь - яких доказів на відсутність у них такого бажання позивачкою не надано. Вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] пояснила, що доручення від імені батьків та договори дарування земельних паїв вона побачила лише в суді. Про те, що брат оформив землю на себе вони з позивачкою дізнались не задовго до звернення з даним позовом до суду. В лютому 2013 року вона подавала нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті їхньої матері і знала, що заяву про прийняття спадщини подала сестра. Вважає, що батьківські паї мають бути поділені між ними в рівних частинах. Про те, що брат отримав доручення на переоформлення паїв їй нічого не було відомо, при своєму житті батьки такого їй не говорили. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] вважає, що позов не підлягає до задоволення. Пояснила, що в лютому 1999 р., вона з чоловіком їздили в с. Сеньківку до його батьків і з відому його сестер, оформили на її імя доручення на дарування паїв відповідачу, закінчили оформлення дарування паїв в нотаріуса в м. Гнівані. На це була воля його батьків. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тиврівського районного нотаріального округу [PERSON] пояснила, що вона вважає, що в Сеньківській сільській раді знали, про те, що мати сторін у справі жила в селі, це має бути відмічено в погосподарських книгах. Тому сільська рада мала право до 2009 року посвідчувати довіреність на відчуження чужого майна. Помилка в довіреності від імені [PERSON], щодо місця її вчинення випадкова і через це нікчемною її визнавати не можна. На 1999 рік довіреність сільської ради, згідно інструкції про вчинення нотаріальної дії прирівнювалась до нотаріальної довіреності. Вона дану описку бачила однак, це не свідчить про те, що мати давала спірне доручення не з власної волі, або ж не розуміла значення своїх дій. Доручення і дарування - це особиста воля батьків, а не сестер, а тому і підстав для відмови у посвідченні договорів дарування від імені [PERSON] на користь [PERSON] та між [PERSON] і [PERSON]Д в неї не було, а тому підстав для задоволення позову також немає. Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного, 08.06.2012 року в м. Києві померла [PERSON], що стверджується свідоцтвом про її смерть (а.с.11), після її смерті, в межах встановленого законом строку із заявою про прийняття спадщини звернулась дочка померлої [PERSON], що стверджується повідомленнями нотаріуса Бориспільської державної нотаріальної контори (а.с. 126,127) на імя [PERSON] та [PERSON] та не заперечується позивачкою, яка в судовому засіданні пояснила, що 28.11.2012 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. На переконання позивачки до спадщини після смерті [PERSON] повинен увійти земельний пай який належав матері на підставі сертифікату виданого Тиврівською Державною адміністрацією відповідно до рішення №321-р від 25.12.1296 року площею 4.84 в умовних кадастрових гектарах, що перебував у колективній власності КСП «Зоря Поділля» с. Дзвониха Тиврівського р-ну Вінницької обл. Відповідно до Договору дарування від 08.02.2000 року укладеного між [PERSON], що мешкає по вул. Боровського 31, в м. Гнівань Тиврівського р-ну і [PERSON], що мешкає у с. в с. Синьківка Бориспільського району Київської області, від імені якої на підставі довіреності посвідченої головою виконавчого комітету Сеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, за реєстровим № 33 від 14.14.1999 року виступала [PERSON], укладено договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу [PERSON] , згідно якого, [PERSON], подарувала, а [PERSON] прийняв в дар право на зазначену земельну частку (пай) (а.с.53,71). Позивачка вважає даний договір нікчемним оскільки на момент посвідчення довіреності від імені [PERSON], мати не була зареєстрованою на території Сеньківської сільської ради Бориспільського району, та фактично проживала і була зареєстрованою в [INFO] у її квартирі №113 будинку №5 по пр.-ту І Бажана, а тому посадові особи Сеньківської сільської ради не вправі були посвідчувати дану довіреність тобто такий правочин вважає нікчемним. Згідно пояснень позивачки та третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] наданих в ході судового розгляду, її мати, в період з 1997 по 2003 роки періодично проживала із їхнім батьком в с. Синьківка Бориспільського району Київської області, або майже щоденно приїжджала в село де вела із батьком домашнє господарство не спростовують пояснень відповідача, згідно яких, мати і батько постійно проживали в с.Сеньківка, що також узгоджується із обставинами викладеними позивачкою в першій позовній заяві (а.с.4, абз.1). Відповідно до Указів Президента України від 10 листопада 1994 р. „Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» та від 8 серпня 1995 р. „Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~ Земельна частка (пай) умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства без виділу її меж в натурі. П.3 Указу Президента України від10 листопада 1994 р. закріплено норму права про те, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі продажу , дарування, міни, успадкування застави. Відповідно до п. 1 (діючої станом на 1999 рік) Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N 22/5, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів зокрема могли вчиняти такі нотаріальні дії: посвідчувати заповіти; посвідчувати довіреність; засвідчувати вірність копій документів і виписок з них; засвідчувати справжність підпису на документах. Тобто голова виконавчого комітету Сеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, посвідчуючи довіреність за реєстровим № 33 від 14.14.1999 року не вчиняв правочин стосовно нерухомого майна, а лише посвідчив підпис довірительки, яким вона надавала право конкретній особі вчинити конкретну дію на передбачених законом підставах щодо її права посвідченого сертифікатом виданого Тиврівською Державною адміністрацією відповідно до рішення №321-р від 25.12.1296 року. Сам же договір дарування відповідного права було укладено 08.02.2000 року уповноваженим на те нотаріусом. Посвідчення доручення на відчуження [PERSON] права на земельну частку (пай) не за місцем її реєстрації не свідчить про відсутність на це її волі та не тягне за собою недійсність правочину. На час вчинення даних правочинів зазначені відносини регулювались ЗУ «Про власність» та ЦК України 1963 року, так згідно ст. 4 ЗУ «Про власність» власник на свій розсуд користується і розпоряджається належним йому майном, власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 48 ЦК України 1963 року недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. При недійсній угоді кожна із сторін зобовязана повернути іншій стороні все одержане за угодою. Позивачка та її представник при обгрунтуванні позовних вимогах посилаються на ст. 40 ЗУ "Про нотаріат", однак станом на 1999 рік ст. 40 взагалі не регулювала питань щодо порядку посвідчень правочинів та повноважень посадавих осіб органу місцевого самоврядування, а ст. 9 даного закону, якою встановлювались обмеження у праві вчинення нотаріальних дій та ст. 41, якою визначалось місце вчинення нотаріальних дій не забороняли посадовим особам органів місцевого самоврядування вчинення таких дій. Слід зазначити, що протягом 12 років з моменту надання доручення і до своєї смерті, [PERSON] не зверталась до суду із позовом про розірвання даного договору дарування, чи визнання його недійсним, що дає суду підстави вважати, що [PERSON] вживаючи заходів щодо відчуження належного їй права на земельну частк (пай), діяла відповідно до власної волі і не вважала своє право порушеним. Даний висновок також обґрунтовується поясненнями позивачки та третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - [PERSON] наданих в ході судового розгляду, згідно яких, до смерті матері питання спадкування земельних паїв між ними не піднімалось і не обговорювалось. На момент смерті [PERSON] спадкові відносини регулювались главою 84 ЦК України, який набрав чинності із 01.01.2004 року. Згідно узагальнених положень даного розділу, спадкуванням є прехід прав і обовязків (спадщина) від однієї особи до іншої. Тобто успадковувати можливо лише те майно яке на відповідній правовій підставі належало спадкодавцю, а оскільки [PERSON] на день смерті право на земельну частку (пай) колективній власності КСП «Зоря Поділля» с. Дзвониха Тиврівського р-ну Вінницької обл. не належало то відповідно зазначене право не увійшло до спадкової маси, а відтак вимоги позивачки, яка прийняла спадщину після смерті матері шляхом подачі заяви в нотконтору стосовно даного права є безпідставними. Представник позивачки звернувся до суду із заявою про поновлення строку позовної давності у даній справі. Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності у даній справі. Відповідно до п.11, абз 3, розяснень пленуму ВС України викладених у Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» зазначено, що суд встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за його не доведеністю.

Outcome: dismissed