Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

У серпні 2018 року Одеська міська рада звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб: Першої Одеської державної нотаріальної контори, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якої просили: - визнати спадщину після смерті [PERSON], що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 36,6 кв.м., житловою площею - 14,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], відумерлою; -визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], яке зареєстроване в спадковому реєстрі за № 52490612, в реєстрі нотаріальних дій за № 4-952 та видане [PERSON], 02.03.2012 року Першою одеської державною нотаріальною конторою; -витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS]; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 18.10.2016 року, внесене до реєстру 20.10.2016 року, індексний номер рішення: 31948049, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON], РНОКПП: [NUMBER]. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що, вони відповідно до ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язані подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, у зв'язку із чим звернулися до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні з підстав передбачених у запереченнях. Відповідач - [PERSON] до суду не з'явилася, про дату, час та місце розгляду цивільної справи сповіщалася належним чином. Треті особи в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду цивільної справи сповіщалася належним чином. Від відповідача - [PERSON] до суду надійшов письмовий відзив до позову, у якому остання просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спадщина відкрилась до 1 липня 2003 року, у зв'язку з чим підлягає застосуванню ЦК УРСР, відповідно до вимог якого, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину та вона як добросовісний набувач не порушила прав позивача через відсутність такого права у останнього. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Судом встановлено, що 09 липня 2002 року помер [PERSON], що підтверджується відповідним актовим записом № 6167 від 10 липня 2002 року, зробленим Відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управляння юстиції м. Одеси. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складалась з однокімнатної квартири, розташованої за адресою: місто Одеса, Приморський район, вулиця Олександра Кутузакія (Ленінградська)[ADDRESS]. Зазначена квартира належала спадкодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.12.94 р., виданого Одеським верстато - будівельним виробничим об'єднанням за № 23 та зареєстрованого у реєстр, книзі за № 114 п.д., стор. 46, р № 475. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2011 року по справі № 2/1522/10651/11, заяву [PERSON] задоволено, встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], на момент смерті спадкодавця, тобто на 09.07.2002 року; визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом до майна померлого [PERSON]; та визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 09 липня 2002 року, тривалістю у п'ять місяців з дня набрання чинності цього рішення. На підставі вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2011 року Першою одеською державною нотаріальною конторою 02.03.2012 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом р.4-952, номер в спадковому реєстрі: 52490612, номер в реєстрі нотаріальних дій: 4-952, на ім'я [PERSON], РНОКПП: [NUMBER], як спадкоємця після смерті [PERSON], на квартиру [ADDRESS]. 26.07.2017 року Рішенням апеляційного суду Одеської області заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2011 року скасоване та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] Вищезазначена спірна квартира неодноразово відчужувалась. 10.04.2012 року [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON], який, в свою чергу, 22.05.2012 року подарував спірну квартиру [PERSON], яка 18.10.2016 року продала спірну квартиру [PERSON]. Станом на час скасування рішення, а саме з 18.10.2016 року власником спірної квартири була [PERSON], яка за договором купівлі-прожажу від 18.10.16р. серія та номер: 681, посвідченного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] придбала в [PERSON] квартиру [ADDRESS], рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рішення: 31948049. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки не знала і не могла знати, що майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа № 3-13гс10). Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Як вбачається з Листа ВССУ 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" суди по різному тлумачать пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосовують правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, та не враховують роз'яснення, які містяться в абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Із метою єдності правозастосовної практики і уникнення колізій щодо спадкування державою (ст. 555 ЦК УРСР) та переходу спадщини, визнаної судом відумерлою, у власність територіальної громади (ст. 1277 ЦК), правила абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Таким чином, сплив однорічного строку, встановленого ч. 2 ст. 1277 ЦК та абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 1 липня 2003 року. Як встановлено судом, спадщина відкрилась 09 липня 2002 року тобто до 1 липня 2003 року то відповідно підлягає застосуванню ЦК УРСР, відповідно до якого, а саме в п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. Аналогічного висновку прийшов й Апеляційний суд Одеської області в своєму рішенні від 26.07.2017 року у справі № 2/1522/10651/11. Виходячи з комплексного аналізу норм права, відповідно до ст. 387 ЦК України лише власник, за наявності умов, передбачених ст. 388 ЦК України, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а, враховуючи приписи абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та вимог п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР таким органом могла бути держава, а не орган місцевого самоврядування. Таким чином, суд критично відноситься до посилання позивача, на той факт, що оскільки спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке було видане нотаріусом на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано, територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради зобов'язана витребувати від добросовісного набувача - [PERSON], квартири [ADDRESS] (Ленінградська) в місті Одесі, відповідно до положень ч. 1 ст. 1277, п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про визнання спадщини після смерті [PERSON], що складається з однокімнатної квартири загальною площею - 36,6 кв.м., житловою площею - 14,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], відумерлою слід відмовити. Вимоги Позивача про визнання недійсним та скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], яке зареєстроване в спадковому реєстрі за № 52490612, в реєстрі нотаріальних дій за № 4-952 та видане [PERSON], 02.03.2012 року Першою одеської державною нотаріальною конторою; витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартири [ADDRESS]; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 18.10.2016 року, внесене до реєстру 20.10.2016 року, індексний номер рішення: 31948049, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON], РНОКПП: [NUMBER] є похідними, а тому також не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed