Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 27.02.2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 36F/2007, за умовами якого їй надано кредит в сумі 53 070.00 дол. США на строк до 01.02.2022 року. За користуванням кредитом Позичальник сплачує Банку 14,5% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою визначеною у п.3.2 Договору. Згідно п. 3.6 Договору у випадку неповернення Позичальником кредиту у термін, визначений п. 2.1 Договору, нарахування процентів на прострочену суму припиняється, а проводиться нарахування пені, відповідно до п.5.1 Договору. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що пеня складає подвійну процентну ставку, яка визначена п.3.2. Згідно з п.4.1 Договору повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 297,00 дол. США. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача, а саме: умови договору містять приховування застосування нестійкої процентної ставки та суперечить нормам чинного законодавства; вимоги дострокового повернення кредиту до настання строку, передбаченого договором, незважаючи на фінансовий стан позичальника; зміни процентної ставки в односторонньому порядку; їй, як позичальнику, не було надано жодних роз'яснень щодо умов кредитування; кредитний договір є договором приєднання і позичальник не може впливати на умови кредитування та вносити зміни в Кредитний договір.\~ Кредитодавець не повідомив про обставини, зазначені в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», її не ознайомили з умовами кредитування, банк не надав повної, всебічної, та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору. Не було надано розрахунків сплати процентів (як по номінальної так по реальної процентної ставки), комісій, інших платежів, що впливають на абсолютне здороження кредиту. Позивач стверджує, що якби її було проінформовано про всі умови Кредитного договору його недоліки, вона б відмовився від його укладання та отримання Кредиту. Вважає, що кредитний договір було укладено під впливом обману. В подальшому, позивачка подала до суду заяву про зміну підстав позову, шляхом їх доповнення. У своїй заяві [PERSON] зазначила, що відповідно до умов кредитного договору, неправомірно зазначені пункти щодо сплати комісій, а саме: за розгляд заяви-анкети, за видачу кредиту, за управління кредитом. Окрім того, у п.4.7 договору банк встановив несправедливу черговість зарахування коштів на повернення кредиту та банком не встановлено у договорі, не доално до нього і не повідомлено про розмір нарахування процентів і порядок їх погашення шляхом виконання умов договору. З врахуванням наведеного, позивач просила суд визнати недійсним вказаний кредитний договір, оскільки при його укладенні порушено ряд норм діючого законодавства. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити. Представник відповідача заперечила позовні вимоги з підстав, що викладені у письмовому запереченні на позов (а.с. 26-35). Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 36F/2007, відповідно до умов договору банк зобов'язується надати у власність Позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим Договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно п.2.1 Кредитного договору банк видає Позичальнику кредит в сумі 53070,00 дол. США на строк до 01 лютого 2022 року. Відповідно до п.2.2 зазначеного договору кредит було надано на придбання житла на первинному ринку. \~ Відповідно до п.3.2 Кредитного договору Позичальник сплачує Банку 14.5% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою визначеною у п.3.2 Договору. Згідно п. 3.6 Договору у випадку неповернення Позичальником кредиту у термін, визначений п. 2.1 Договору, нарахування процентів на прострочену суму припиняється, а проводиться нарахування пені, відповідно до п.5.1 Договору. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що пеня складає подвійну процентну ставку, яка визначена п.3.2. Згідно з п.4.1 Договору повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 297,00 дол. США. Пунктом 3.7 Договору встановлено, що у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки НБУ, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, Банк має право самостійно змінити розмір процентної ставки, попередивши Позичальника. При цьому пункти 3.8, 3.9 Договору передбачають обовязок Позичальника протягом 10 днів погодитись із такою зміною або повернути кредит та сплатити нараховані проценти. Згідно п.4.7 Погашення заборгованості за цим Договором здійснюється у наступній черговості: 4.7.1 прострочені платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом; 4.7.2 строкові платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом за поточний місяць; 4.7.3 прострочені платежі по поверненню кредиту (основного боргу); 4.7.4 строкові платежі по поверненню кредиту (основного боргу) за поточний місяць; 4.7.5 пеня, штрафи та інші види неустойки; 4.7.6 платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом, строк сплати яких на момент надходження коштів ще не наступив;4.7.7 платежі по поверненню кредиту (основного боргу) строк повернення по якому, на момент надходження коштів, ще не наступив. Позичальник вправі, на підставі заяви самостійно визначати порядок дострокової сплати комісії і процентів за цим договором. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору від 27.02.2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на дату укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. В позовній заяві вказано на те, що ці вимоги банком не були дотримані. Відповідно до п. 9.7. Кредитного договору № 36Б/2007 від 27 лютого 2007 року шляхом підписання цього договору, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.28), позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту. Отже, позивач своїм підписом підтвердила те, що до укладення цього договору була ознайомлена з усіма умовами кредитування, зокрема, але не виключно, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту. З врахуванням наведеного, посилання в позовній заяві на порушення банком ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»суд вважає необґрунтованим. За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.1 кредитного договору за надання кредиту Позичальник сплачує Банку в порядку та строки, визначені тарифами Банку, наступні комісії: за розгляд Анкети-Заяви на отримання кредиту, одноразово - 10.00 грн. (Десять гривень 00 копійок) до видачі кредиту; за видачу кредиту, одноразово - 477,63 дол. США (Чотириста сімдесят сім доларів США 63 центи) до видачі кредиту в гривнях за курсом НБУ на день сплати; за управління кредитом, щомісячно - 30,00 грн. (Тридцять гривень 00 коп.) в термін до останнього робочого дня поточного місяця. Якщо кредит видано після 15 числа, комісія за цей місяць не сплачується. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Як вбачається із кредитного договору, банком встановлена щомісячна плата за\~ управління кредитом,\~ для кожного місяця у фіксованій сумі. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Саме такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові № 6-2071 цс16 від 06.09.2016 року. В позовній заяві ж вказується на недійсність кредитного договору в цілому. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Як передбачено положеннями ст. 203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зі змісту ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ознайомившися з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписала договір, чим висловила своє волевиявлення. При вирішенні спору суд також виходить з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір в цілому є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням ст. 203 ЦК України. Суд вважає, що кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрала ПАТ "Кредобанк" для укладення із ним кредитного договору. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Невідповідність п. 3.1.3 кредитного договору вимогам Закону України «Про третейські суди», щодо встановлення плати за управління кредитом не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому. За ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимоги про визнання недійсним кредитного договору в цілому, суд вважає необґрунтованими з наведених вище в рішенні підстав, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed