Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Марганецького міського суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про зарахування робочих днів та їх оплату у період перебування на лікарняному та стягнення моральної шкоди. Просить суд зарахувати робочі дні з 20 липня 2014 року по 23 липня 2014 року та з 12 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року та стягнути з відповідача заробітну плату за цей період в зв'язку з тим, що він у цей період перебував на лікарняному, крім того просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він не з'явився на роботу після закінчення щорічної відпустки, оскільки в період відпустки він знаходився на лікарняному а тому згідно ЗУ «Про відпустки», а саме ст. 11 та 12 він не вийшов на роботу, оскільки відпустка автоматично продовжилась. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у садовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», а саме 20.03.2000 року [PERSON] був прийнятий до відповідача на роботу поверхневим слюсарем черговим та по ремонту обладнання 3 розряду шахти №3/5. З 07.08.2002 року позивача переведено підземним електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання 4 розряду на шахту № 14/15 ПАТ «Марганецький ГЗК». Згідно затвердженого по підприємству графіку надання щорічних відпусток на 2014 рік, [PERSON] було надано щорічну основну та додаткову відпустку за роботу зі шкідливими і важкими умовами праці повної тривалості за відпрацьований робочий рік тривалістю 47 днів з 01 червня 2014 року по 19 липня 2014 року, що підтверджується Наказом (Розпорядженням) № 41 про надання відпустки від 25.04.2014 року. На підставі ч.2 ст.80 Кодексу законів про працю України та ч.2 ст.11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі: - тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; - виконання працівником державних або громадських обов'язків, якщо згідно із законодавством він піддягає звільненню на цей час від основної роботи із збереження заробітної плати; - настання строку відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами; - збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв'язку з навчанням. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється з згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, і невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України "Про відпустки". Згідно п.2 ст.12 Закону України «Про відпустки» невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. У період з 25.05.2014 року по 05.06.2014 року позивач [PERSON] був тимчасово непрацездатним в зв'язку з загальним захворюванням. Згідно наданої [PERSON] заяви від 19.06.2014 року та з урахуванням вимог ч.2 ст.80 Кодексу законів про працю України та ч.2 ст.11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпусті [PERSON] за період з 01.06.2014 року по 05.06.2014 року була перенесена на листопад 2014 року. У період з 25.06.2014 року по 04.07.2014 року [PERSON] був тимчасово непрацездатним в зв'язку з нещасним випадком на виробництві та його наслідками, що підтверджується листком непрацездатності. Але узгоджувати питання перенесення відпустки за період з 25.06.2014 року по 04.07.2014 року з адміністрацією підприємства [PERSON] відмовився, про що він сам повідомив у судовому засіданні, пояснивши, що він не зобов'язаний це робити, оскільки це не передбачено ст..ст. 11, 12 ЗУ «Про відпустки». Крім цього, [PERSON] вирішив самостійно, без узгодження з адміністрацією підприємства продовжити термін своєї щорічної відпустки на період знаходження на лікарняному листі і 25.06.2014 року по 04.07.2014 року на період тимчасової непрацездатності на 10 днів. Таким чином, судом встановлено, що з 20.07.2014 року по 23.07.2014 року [PERSON] не виходив на роботу без поважних причин, не повідомивши про причини своєї відсутності адміністрацію підприємства. Також судом встановлено, що у період з 24.07.2014 року по 11.08.2014 року [PERSON] був тимчасово непрацездатним в зв'язку з загальним захворюванням, що підтверджується листком непрацездатності. З 12.08.2014 року по 26.08.2014 року [PERSON] знову не вийшов на роботу без поважних причин, не повідомивши про причини своєї відсутності адміністрацію підприємства. У період з 27.08.2014 року по 15.09.2014 року [PERSON] був тимчасово непрацездатним в зв'язку з загальним захворюванням, що також підтверджується листком непрацездатності. Отже 16,17,19 вересня 2014 року, а також у періоди з 23.09.2014 року по 30.09.2014 року і з 01.10.2014 року та 13.10.2014 року [PERSON] не виходив на роботу без поважних причин, не повідомивши про причини відсутності адміністрацію підприємства. Листом Міністерства соціальної політики України від 31.01.2012 року, № 30/13/133-12 надано роз'яснення щодо перенесення відпустки. Відповідно до якого зазначено, що настання обставин, зазначених у пунктах 1-4 частини другої статті 11 Закону України «Про відпустки», не означає, що працівник може на свій розсуд вирішувати питання про перенесення відпустки на період, безпосередньо наступний за днем припинення дії цих обставин. Навіть при продовженні відпустки у зв'язку перебуванням на лікарняному невикористана частина щорічної відпустки по закінченню зазначених обставин не використовується працівником самостійно, вона має бути надана. Ця частина відпустки надається шляхом видання роботодавцем наказу на підставі листка тимчасової непрацездатності працівника та його заяви. Оскільки позивачем самостійно вирішено питання про перенесення своєї відпустки на період своєї тимчасової непрацездатності, однак порядок та процедура перенесення такої відпустки чітко передбачений діючим законодавством, і даного порядку позивач не дотримався, суд не вбачає порушень трудового законодавства саме відповідачем і тому вважає за необхідне в задоволенні позову в частині зарахування робочих дні з 20 липня 2014 року по 23 липня 2014 року та з 12 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року - відмовити. Не підлягають також задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів за час знаходження у відпустці, а також у період тимчасової непрацездатності, оскільки судом встановлено, що відповідачем була здійснена оплата [PERSON] у повному обсязі, з урахуванням норм діючого законодавства, що підтверджується відповідною довідкою, наявною в матеріалах справи, крім того сам позивач у судовому засіданні пояснив, що всі виплати йому проведено. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно положень статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Оскільки судом встановлено, що відповідачем ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» порушень діючого трудового законодавства не допущено, права позивача нічим не порушено, підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи не доведення позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження викладених у позові обставин, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судовий збір, суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed