Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

07.11.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошового боргу, позовні вимоги якої обґрунтовував тим, що 18 жовтня 2017 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 21 200 (двадцять одну тисячі двісті) доларів. На підтвердження укладання договору позики та його умов, [PERSON] власноруч написала боргову розписку про отримання від [PERSON] 21 200 (двадцять одна тисяча двісті) доларів США, які відповідач зобов'язалась повернути за наступним графіком, а саме зобов'язалась повернути борг 19 жовтня 2018 року, 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США з цієї суми, зобов'язалася повернути до 20 грудня 2017 року, однак своє зобов'язання станом на день звернення до суду, відповідач не виконала. Таким чином, на дату подачі позовної заяви відповідач заборгувала позивачу 21 200 (двадцять одна тисяча двісті) доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 596 992 (п'ятсот дев'яносто шість тисяч дев'ятсот дев'яносто дві) грн. Також, позивач просив стягнути суму боргу з урахуванням 3% річних в розмірі 293 (двісті дев'яносто три) доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 8 251 (вісім тисяч двісті п'ятдесят одна) грн., разом сума складає 21 493 (двадцять одна тисяча чотириста дев'яносто три) доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 605 243 (шістсот п'ять тисяч двісті сорок три) грн. Крім того, просив суд стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору. У судове засідання представник позивача не з'явився, 12.12.2018 року надав суду клопотання, в якому вказав, що підтримує позовні вимоги та просив їх задовольнити, а також просив розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась. Вона у встановленому законом порядку була повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Але про причини неявки суд не сповістила. Від неї не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч.1, ч.2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 18 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальник) у власність грошові кошти у сумі 21 200 (двадцять одна тисяча двісті) доларів США. На підтвердження укладнення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачкою було представлено розписку про отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 21 200 (двадцять одна тисяча двісті) доларів США, в якій також зазначено, що вказану суму боргу [PERSON] зобов'язалася повернути 19 жовтня 2018 року, 11 000 доларів з цієї суми зобов'язалася повернути до 20 грудня 2017 року (а. с. 8). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з умовами договору позики від 18 жовтня 2017 року позичальник зобов'язалася повернути позику у термін до 19 жовтня 2018 року, проте належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов'язання, своєчасно не повернувши її. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1, ч.2 ст.192 ЦК України). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Частина 2 ст.533 ЦК України допускає, разом з тим, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. За правилом ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 30 січня 2018 року у справі №641/1705/13-ц, від 21 березня 2018 року у справі №761/11028/13-ц. Частина 1 ст.1050 ЦК України визначає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.ст.625, 1050 ЦК України, які передбачають наслідки порушення договору позичальником, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми позики. У даному випадку предметом договору позики були грошові кошти в іноземній валюті долари США, тому позивач правомірно ставить питання тільки про стягнення 3% річних без інфляційних втрат. Суд перевірив розрахунки, наведені позивачем щодо 3% річних від суми позики і погоджується з вимогами позивача, що сума 3% річних від суми позики дорівнює 293 долари США. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 21 200 доларів США (сума позики) + 293 долари США (3% річних від суми позики) = 21 493 долари США, що дорівнює 605 243 (шістсот п'ять тисяч двісті сорок три) грн. за курсом НБУ 1 долар США = 28,16 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даному випадку на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 052,43 грн. З огляду на вищевикладене,

Outcome: approved