Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно. В позові зазначив, що 23.07.1991 року його покійному батьку [PERSON] на підставі рішення Жовтневої районної ради м. Маріуполя було надано земельну ділянку під будівництво гаража для мотоколяски. У 1991 році після узгодження місця будівництва гаража за адресою: [ADDRESS], батько закінчив його будівництво. Після смерті батька з 1998 року позивач володів та користувався спірним гаражем, поніс витрати з приводу догляду даного нерухомого майна. Правовстановлюючі документи на спірний гараж ні позивачем, ні його покійним батьком оформлені не були. Позивач просить визнати за ним право власності на нерухоме майно - гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування Представник позивача, що діє на підставі договору про надання юридичних послуг, [PERSON] надав заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Позивач [PERSON] надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю у присутності його представника. Представник відповідача надав на адресу суду заперечення на позовну заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, враховуючи положення ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Відповідно до рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Маріуполя № 293 від 23.07.1991 року [PERSON] було надано у користування земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва гаража (а.с.22). Відповідно до плану садибної ділянки м. Маріуполя площа гаража складає 24,00 кв.м. (а.с.7). Судом встановлено, що батьком [PERSON], [INFO], був [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.40). [INFO] року [PERSON] помер у віці 70 років у зв'язку з перебросклерозом, про що було зроблено запис № 2163 Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану м. Маріуполя Донецької області (а.с.41). З відповіді Першої маріупольської державної нотаріальної контори вбачається, що нотаріальні документи з 1943 року по 2001 рік (включно) було передано на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву. У зв'язку з відсутністю доступу до архіву для отримання деталізованої інформації, не є можливим надати відомості щодо тих спадкоємців, яким було видане свідоцтво про право на спадщину після померлого [INFO] року [PERSON], у тому числі не можливо встановити тип майна, на яке видане це свідоцтво (а.с.47). З відповіді КП «Маріупольське БТІ» вбачається, що в архіві немає інвентаризаційної справи на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS](а.с.49). Крім того, сам позивач у позовній заяві зазначає, що жодні документи на спірний гараж не оформлювались. Відповідно до ст. 4 Заключних і перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2004 р.) щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного Кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (в редакції 1963 року), законом України «Про власність» від 07.02.1991 року який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. За ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до вимог ст.553 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року (чинного на момент відкриття спадщини) спадкоємець за законом або заповітом вправі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього кодексу). Відповідно до роз'яснень, даних в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 24.06.1983 року №4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини не може бути збільшена частка у спадщині з тих підстав, що хто-небудь з спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, вправі передати право на все або на частину одержаного за спадщиною майна іншому спадкоємцеві на підставі загально цивільних угод-договорів купівлі-продажу, дарування, міни. Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. За ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Проте позивачем не надано доказів, що на день смерті спадкодавця, спірний гараж був збудований на підставі узгодженого проекту, без порушень будівельних норм та правил, закінчений будівництвом та належав спадкодавцю на праві приватної власності. Вказані обставини є підставами для відмови в позові.

Outcome: dismissed