Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить поновити йогона роботі на посаді слюсаря по складанню металевих конструкцій 5 розряду Броварського заводу металоконструкцій ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» та стягнути зТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2017 року по дату поновлення нароботі. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що він з 26 червня 2002 року працював на посаді слюсаря по складанню металевих конструкцій 5 розряду Броварського заводу металоконструкцій ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського». Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, має ослаблений стан здоров'я, потребує частого лікування, переніс операції у Національному науковому центрі радіаційної медицини Націанальної академії медичних наук України. Останні лікування проходив з 4 по 23 листопада 2016 року, з 20 грудня 2016 року по 14 квітня 2017 року. 18 квітня 2017 року [PERSON] вийшов на роботу та подав заяву про надання йому, як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС 2 категорії додаткової оплачуваної відпустки строком на 14 робочих (16 календарних) днів з 18.04.2017, яку він передав бухгалтеру заводу [PERSON] для подальшої передачі керівництву. 27 квітня 2017 року позивач зі слів окремих працівників заводу дізнався про своє звільнення, тому невідкладно звернувся до керівництва заводу з даного приводу. Бухгалтер [PERSON] повідомила позивача про його звільнення з роботи з 24 квітня 2017 року та показала йому наказ про звільнення № 94 від 20 квітня 2017 року. Письмове повідомлення відповідача про звільнення і грошовий розрахунок від 24 квітня 2017 року позивач отримав поштою на початку травня 2017 року. Своє звільненні із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України та наказ № 94 від 20 квітня 2017 року позивач вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення з 24 квітня 2017 року, зареєстровану відповідачем 19 квітня 2017 року, відповідачу він не подавав. Таку заяву без зазначення дати його підпису і дати звільнення він підписав на вже з надрукованим машинописно (комп'ютером) текстом аркуші, поданому йому працівником заводу [PERSON] 16 грудня 2016 року після психологічного тиску керівництва відповідача, вчиненого ним з метою його звільнення. Позивач вважає, що його часте перебування на лікарняному спонукало відповідача на вчинення незаконних дій щодо його звільнення з роботи з будь-яких підстав. Директор заводу [PERSON] неодноразово вимагав від нього написання заяви про звільнення. Під психологічним тиском керівництва відповідача позивачем у грудні 2016 року був написаний лише рядок про його посаду на аркуші раніше підготовленої та надрукованої заяви про його звільнення за власним бажанням, без зазначення дат. Відсутність бажання звільнятись з роботи доводить тим, що 28 квітня 2017 року він подав до канцелярії заводу заяву про відновлення його на роботі, однак відповіді від відповідача не отримав, як не отримав і трудової книжки. Позивач вважає своє звільнення з 24 квітня 2017 року незаконним, а тому за весь час вимушеного прогулу просить суд стягнути з відповідача середній заробіток з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати в сумі 3320,00 грн, встановленої з 01 січня 2017 року. Ухвалою суду від 02 червня 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового засідання. (а.с.29). Відповідачу був встановлений строк до 26 червня 2017 року подати письмові заперечення або пояснення щодо позову. 24 липня 2017 року від представника відповідача Веніамінової А.П. надійшло заперечення проти позову, зі змісту якого убачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу у ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» з 01 жовтня 2010 року на посаду слюсаря із складання металевих конструкцій 5 розряду до відокремленого підрозділу ТОВ - Броварської експериментально-виробничої бази, в порядку переведення за його згодою з ВАТ «Укрндіпроектстальконструкція ім. В.М. Шимановського». 18 квітня 2017 року позивач особисто подав директору БЗМК [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням із 24 квітня 2017 року. Відповідно до п.5 таблиці №1 Положення про БЗМК ТОВ «Укрінсталькон» заява про звільнення позивача за власним бажанням була направлена до кадрового управління ТОВ. 19 квітня 2017 року надійшла заява [PERSON] про звільнення з посади слюсаря зі складання металевих конструкцій за власним бажанням з 24 квітня 2017 року та зареєстрована за вхідним номером 309 від 19 квітня 2017 року у журналі реєстрації вхідних документів у відповідності до Інструкції з діловодства ТОВ «Укрінсталькон». Ця заява була погоджена керівником БЗМК директором [PERSON] Написавши цю заяву позивач скористався своїм правом на дострокове звільнення без відпрацювання двотижневого строку. Нормами ст. 38 КЗпП України не встановлено обов'язкового наведення працівником в заяві поважності причин дострокового розірвання трудового договор, достатнім є лише вказівна на дату звільнення та погодження її з працедавцем. Відповідачем правомірно було видано наказ про звільнення позивача саме з 24 квітян 2017 року. У день звільнення з невідомих відповідачу підстав позивач відмовився отримувату копію наказу про звільнення та трудову книжку та від отримання кінцевого розрахунку в касі БЗКМ ТОВ «Укрінсталькон» (м. Бровари), що позбавило ТОВ «Укрінсталькон» можливаості здійснити дії, передбачені ст. 47 КЗпП України, яка покладає на власника або уповноважений ним орган зобов'язання видати працівнику оформлену трудову книжку в належному вигляді у день звільнення та провести з позивачем розрахунок із наданням письмового повідомлення нарахованих сум перед їх виплатою (ст. 116 КЗпП України). Тому відповідач цінним листом з описом направив позивачу лист про необхідність отримання трудової книжки та проведення кінцевого розрахунку, повідомлення про нараховані суми при звільненні, розрахунковий листок за квітень 2017 року. Подані позивачем до суду повідомлення про нараховані суми при звільненні та розрахунковий листок за квітень 2017 року свідчать про отримання позивачем цього листа. Позивач не виходив на роботу починаючи з 25 квітня 2017 року, що підтверджується табелем обліку робочого часу за квітень 2017 року. 28 квітня 2017 року позивач особисто отримав належні йому при звільненні кошти. Видача коштів проводилась в присутності менеджера з адміністративної діяльності БЗМК [PERSON] та в.о. головного бухгалтера БЗМК [PERSON] 27 квітня 2017 року позивач з'явився до кадрового управління ТОВ з метою отримання копії наказу про звільнення, який йому було надано. На вимогу працівника кадрового управління [PERSON] отримати трудову книжку [PERSON] відмовився від отримання трудової книжки, про щобуло складено відповідний акт, в якому позивач проставив свій підпис власноручно в присутності членів комісії написав заяву про відмову від отримання трудової книжки. 27 квітня та 25 травня 2017 року відповідач цінним листом на ім'я [PERSON] направляв листи про необхідність отримання трудової книжки. На день подання позовоної заяви позивачем не отримана трудова книжка, та не надано своєї письмової згоди про її направлення позивачу поштою з доставкою. Відповідач вважає, що звільнення позивача відбулось у повній відповідності з чинним законодавством України із виплатою належних при звільненні сум. Зазначає, що заява позивача про надання додаткової оплачуваної відпустки [PERSON] строком на 14 робочих днів з 18 квітня 2017 року не містить реєстраційної відмітки, як вхідний документ, не містить резолюції директора БЗМК та не має будь-яких інших ознак, які б свідчили про її подачу роботодавцю, а твердження позивача про передачу ним такої заяви через головного бухгалтера БЗМК [PERSON] не доведекні та не заслуговують на увагу, оскільки до її обов'язків не входить прийом заяв та їх реєстрація. Заява позивача про його відновлення на роботі від 28 квітня 2018 року зареєстрована відповідачем лише 12 травня 2017 року, тому твердження позивача про подання цієї заяви 28 квітня 2018 року не відповідає дійсності. Твердження позивача про заповнення ним лише рядка про посаду на аркуші раніше підготовленої та надрукованої заяви про його звільнення у грудні 2016 року за власним бажанням без зазначення дати не відповідає дійсності, оскільки товариство використовує у своєму діловодстві лише унікальні бланки заяв, які не містять будь-яких персоніфікованих даних, заповнюються особисто працівником і надаються на вимогу працівника. Однак, такі форми не обмежують працівника у написанні заяв власноручно. Позивачем не зазначено, в яких саме діях відповідача був психологічний тиск щодо нього при написанні заяви у грудні 2016 року, не надав жодних доказів щодо вчинення на нього психологічного тиску відповідачем. Відповідач також вважає безпідставною вимогу позивача про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач приховує факт відмови від отримання трудової книжки. В судовому засіданні 25 жовтня 2017 року були задоволені клопотання позивачем про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та клопотання представника відповідача про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У судове засідання 22 лютого 2018 року відповідач забезпечив явку свідка [PERSON] та [PERSON] Судом було роз'яснено позивачу його процесуальне право про призначення експертизи, яким позивач скористався та подав до суду відповідне клопотання. У судовому засіданні 22 лютого 2018 року було задоволено клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи по даній справі для визначення належності підпису у спірній заяві позивача. Матеріали справи були повернуті на адресу суду без виконання через невиконання позивачем обов'язку по оплаті експертних робіт. 04 грудня 2018 року ухвалою суду було оголошено перерву у справі для виклику свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У судовому засіданні 22 січня 2019 року позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачів Веніамінова А.П. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях та письмових поясненнях (а.с.51-59). У судовому засіданні 22 січня 2019 року позивач заявив клопотання про оголошення перерви з метою допиту свідків, які, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились в судове засідання. Позивач зазначив, що ці свідки можуть підтвердити обставини написання ним заяви про звільнення у зв'язку зі скороченням штату у 2014 році, яка, вподальшому була знищена відповідачем. Судом було відмовлено у задоволенні клопотання про чергове відкладення розгляду справи у зв'язку із неявкою свідків зі сторони позивача, повідомлених належних чином. Суд заслухавши позивача, представника відповідача, показисвідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази прийшов до наступного. Судом встановлено, що наказом№315-к від 27 вересня 2010 року [PERSON] був прийнятий з 01 жовтня 2010 року на постійну роботу згідно із п.1 ст. 23 КЗпП України (ч.2 ст.21 КЗпП України) на посаду слюсаря із складання металевих конструкцій 5 розряду Броварської експериментально-виробничої бази в порядку переведення за його згодою з ВАТ «Укрндіпроектстальконструкція ім. В.М. Шимановського, підстава: заява [PERSON], згода директора БЕВБ [PERSON] (а.с. 71-72). Броварський завод металоконструкції (БЗМК) є філією ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М. Шимановського» (а.с. 65-69). На ім'я генерального директора ТОВ «Укрінсталькон ім. В.М. Шимановського» [PERSON],[PERSON] було написано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 24 квітня 2017 року Заява містить погодження директора від 18 квітня 2017 року звільнити позивача з 24 квітня 2017 року (а.с. 78). Як убачається з витягу із журналу вхідної кореспонденції відповідача заява позивача про звільнення зареєстрована по вхідній кореспонденції 19 квітня 2017 року за вхідним № 309 (а.с.79). Наказом ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» №94-к від 20 квітня 2017 року [PERSON] було звільнено 24 квітня 2017 року із посади слюсаря із складання металевих конструкцій за власним бажанням вдповідно до ст. 28 КЗпП України.Виключено посаду слюсаря із складання металевих конструкцій 5 розряду зі штату БЗМК 24 квітня 2017 року, бухгалтерії БЗМК провести кінцевий розрахунок з [PERSON] та виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01 жовтня 2015 року по день звільнення. Підстава винесення наказу: заява [PERSON], згода директора БЗМК [PERSON] (а.с.86). Згідно табеля робочого часу [PERSON] відпрацював у квітні 2017 року п'ять робочих днів (а.с.77). 24 квітня 2017 року представниками відповідача було складено акти про неявку [PERSON] до кадрового управління для отримання трудової книжки та в бухгалтерію для отримання кінцевого розрахунку зарплати при звільненні (а.с.88-89). 24 квітня 2017 на адресу [PERSON] відповідачем було направлено повідомлення про прибуття до кадрового управління для отримання трудової книжки у зв'язку зі звільненням 24 квітня 2017 року та до бухгалтерії для отримання кінцевого розрахунку у зв'язку зі звільненням, яке позивачем отримано 03 травня 2017 року (а.с.90-95). На підставі заяви позивача від 27 квітня 2017 року про видачу депонованої заробітної плати у розмірі 1819,03 грн 28 квітня 2017 року йому було видано 1819,03 грн депонованої заробітної плати (а.с.106-108). 27 квітня 2017 року адміністрацією відповідача на адресу позивача було направлено повторне повідомлення про необхідність отримання ним трудової книжки у кадровому управлінні (а.с.111-115), яке позивачем було отримано 03 травня 2017 року (а.с.115). 28 квітня 2017 року через канцелярію відповідача позивачем було подано заяву від 27 квітня 2017 року про відмову в отриманні трудової книжки. (а.с.103). Актом комісії відповідача зафіксовано факт відмови [PERSON] від отримання трудової книжки (а.с.113). 22 травня 2018 року адміністрацією відповідача на адресу позивача було направлено чергове повідомлення-нагадування про необхідність отримання ним трудової книжки у кадровому управлінні (а.с.117), яке позивачем було отримано 29 травня 2017 року (а.с.115). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Як убачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER], 24 квітня 2017 року під № 21 внесено запис про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 94-к від 20 квітня 2017 року. За змістом п.п. 4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Судом встановлено, що у відповідності до норм трудового законодавства відповідачем було вжито всіх необхідних заходів для належного повідомлення позивача про необхідність отримання останнім своєї трудової книжки. Позивач визначеним для нього правом не скористався, від отримання трудової книжки відмовився, що було зафіксовано відповідним актом уповноваженими працівниками відповідача, отримане повідомлення відповідача про необхідність отримання трудової книжки проігнорував, письмової згоди на пересилання своєї трудової книжки поштою з доставкою відповідачу не надав. Як встановлено судом, позивач не виявив бажання отримати належні йому до виплати грошові кошти від відповідача в день свого звільнення, а звернувся до відповідача з письмовою заявою про виплату депонованої заробітної плати лише 27 квітня 2017 року. З урахуванням відсутності позивача на роботі з 25 квітня 2018 року, та отримання його заяви про здійснення виплати 27 квітня 2017 року, відповідач здійснив з позивачем повний розрахунок 28 квітня 2017 року, виплативши йому всі належні при звільненні суми у розмірі 1819,03 грн, тобто виконав покладений на нього обов'язок по розрахунку при звільненні у строки, визначені трудовим законодавством. Предметом спірних правовідносин у даній справі є поновлення позивача на роботі та оплата праці за час вимушеного прогулу. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на незаконність свого звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,оскільки заяву про звільнення [PERSON] написав під тиском керівництва у 2016 році без проставлення дати звільненння та не писав заяви від 18.04.2017 року про своє звільнення з 24.04.207 року. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Положеннями ст.43 Конституції України задекларовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За змістом статті 40 КЗпП України, яка регулює розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір породжує тривалі правовідносини між власником або уповноваженим ним органом (підприємством, установою, організацією) і працівником. При цьому закон визнає за його сторонами право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, установлених законодавством про працю. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що [PERSON] у своїй заяві про звільнення за власним бажанням визначив дату звільнення 24 квітня 2017 року, тобто скористався наданим йому ст. 38 КЗпП України правом визначити строк звільнення без обов'язкового попередження відповідача про своє звільнення за два тижні. 12 травня 2018 року через вхідну кореспонденцію відповідача були зареєстровані під вхідними номерами 07/6-38, 07/6-39, 07/6-40 заяви позивача про поновлення його на роботі, датована 28 квітня 2017 року, заява про отримання довідки про заробітну плату, датована 05 травня 2017 року, та заява про отримання копії табелю за квітень місяць, датована 12 травня 2017 року, відповідно (а.с.13-15), як зареєстрована і заява позивача про його звільнення із займаної посади 19 квітня 2017 року (а.с.79). Даний факт свідчить, що позивач є обізнаним з порядком подання заяв як керівництву товариства, так і відокремленому підрозділу товариства, та необхідністю їх реєстрації через вхідну кореспонденцію. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України). Допитана в судовому засіданні 22 лютого 2018 року свідок [PERSON], яка працює у відповідача на посаді головного бухгалтера, суду показала, що 18 квітня 2017 року позивачем була написана заява про звільнення за власним бажанням на підставі якої 20 квітня 2017 року було видано наказ про його звільнення із займаної посади з 24 квітня 2017 року, та фактично з 24 квітня 2017 року позивача було звільнено. Суд приймає до уваги покази свідка [PERSON], оскільки останні узгоджуються із дослідженими судом письмовими доказами. Допитана в судовому засіданні 22 лютого 2018 року свідок [PERSON] не повідомила суду будь-якої інформації щодо підстав і обставин звільнення [PERSON] Свідок [PERSON] 22 січня 2019 року суду пояснив, що йому відомо про факт написання заяв про звільнення працівниками відповідача у 2016 році без проставлення дат на своїх заявах. З 2014 року по 2017 рік він працював у відповідача. В 2017 році був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі написаної ним у 2017 році заяви. Сам він не був очевидцем обставин написання заяв співробітниками відповідача, в т.ч. і самим позивачем, однак, враховуючи факт написання ним заяви про звільнення у 2016 році без проставлення дати на заяві, допускає написання такої ж недатованої заяви про звільнення у 2016 році і позивачем. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд, надаючи оцінку показанням свідка [PERSON] та зазначеним письмовим доказам, приходить висновку, що ці докази грунтуються на припущеннях, тому не містять доказового значення на підтвердження обставин обгрунтованості заявлених позовних вимог. Твердження позивача про передачу ним через в.о. головного бухгалтера [PERSON] для передачі керівництву БЗМК заяви про надання додаткової оплачуваної відпустки, датовану 18 квітня 2017 року, не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи, оскільки спростовані як показами свідка [PERSON], так і письмовими доказами - витягами з журналу вхідної кореспонденції за період з 13 квітня 2017 року по 20 квітня 2017 року, відповідно до яких заява [PERSON] про надання додаткової оплачуваної відпустки не зареєстрована. Твердження позивача про написання ним заяви про своє звільнення в грудні 2016 року під психологічним тиском керівництва відповідача шляхом заповнення рядка недатованої заяви про посаду на надрукованій заяві про його звільнення не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки, свідки, які були дописані судом, не були очевидцями такої події, а твердження позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, свідок [PERSON] пояснила, що заповнену заяву про звільнення за власним бажанням з 24 квітня 2017 року позивач особисто передав директору БЗМК [PERSON] у її присутності саме 18 квітня 2017 року. Відповідно до п 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Судом встановлено, що з дати подання своєї заяви про звільнення до дня звільнення - 24 квітня 2017 року, позивач не відкликав свою заяву про звільнення. Датована 28 квітня 2017 року заява позивача про поновлення його на роботі була ним фактично подана відповідачу лише 12 травня 2017 року, тобто після фактичного його звільнення із займаної посади. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (ст. 100 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Чинним законодавством визначено процесуальні обов'язки сторін, які останні повинні сумлінно дотримуватися. Порядок подання доказів визначено у статті 83 ЦПК України, відповідно до частини третьої цієї статті відповідач повинен подати суду докази разом із відзивом. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ст. 83 ЦПК України). Оцінивши наявні у справі докази, суд прийшов висновку, що [PERSON] був звільнений із займаної посади 24 квітня 2017 року на основі поданої особисто ним 18 квітня 2018 року заяви про звільнення за власним бажанням з 24 квітня 2017 року. З урахуванням вимог чинного законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Судом не встановлено порушень відповідачем трудового законодавства та вчиненні дій щодо спонукання позивача до написання заяви про звільнення за власним бажанням проти його волі у грудні 2016 року під психологічним тиском. Звільнення позивача за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з дати, зазначеної у самій заяві і погодженої роботодавцем, не порушує трудові права позивача. Обставини справи свідчать, що працівник і роботодавець дійшли згоди про наявність поважних причин для припинення трудового договору у строк, про який просив працівник. Аналогічна правово позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 214/1014/16-ц. Таким чином,[PERSON] в розрізі трудових правовідносин з відповідачем ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» реалізував своє право на звільнення за власним бажанням шляхом подання письмової заяви в порядку, передбаченому ст. 38 КЗпП України, а генеральний директор ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій імені В.М. Шимановського» після закінчення строку попередження про звільнення та відсутності з боку [PERSON] добровільної пропозиції продовжувати виконувати трудові обов'язки, виконав законодавчий обов'язок як керівника стосовно звільнення працівника у встановлений законом строк, і в подальшому звільнив його, що вказує на відсутність порушень в діях керівника відповідача порядку звільнення. У своїй постанові від 23 січня 2018 року Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду у справі № 344/13738/15-ц зробив висновок, що стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в порядку статті 235 КЗпП України має похідний характер від вимоги про поновлення на роботі, коли стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. З огляду на наведене, у разі відмови в задоволенні позову про поновлення на посаді у задоволенні зазначеної вимоги за наведеною підставою також необхідно відмовити. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, суд вважає необхіжним відмовити в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Оскільки згідно із пп.1 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» пільги щодо сплати судового збору мають позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а осіб, які понесли судові витрати у цій справі не встановлено, то судом не вирішується питання про судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed