Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

У червні 2019 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Коростенської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 26 вересня 2014 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2016 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі в сторін [INFO] народилася донька [PERSON] . Рішенням цього ж суду від 09 березня 2017 року на користь позивачки з відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 800 грн., але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з відповідними змінами розміру аліментів в залежності від зміни прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 02 лютого 2017 року. На даний момент позивачка разом з донькою проживають як внутрішньо переміщені особи за адресою [ADDRESS] . Відповідач свої аліментні зобов`язання не виконує, через що утворилась заборгованість по їх сплаті. Крім того, він тривалий час не бачив доньку, життям та здоров`ям дитини не цікавився, за нинішнім місцем проживання доньку взагалі не навідував, своїх батьківських обов`язків не виконує, не піклується про дитину, не займається її вихованням, не виявляє інтересу до її розвитку та досягнутих успіхів, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, тобто відповідач ухиляється від виховання дитини та свідомо нехтує своїми обов`язками. У зв`язку з цим просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їхньої спільної дитини. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Та суду пояснила, що відповідач матеріально не допомагає, аліментів на утримання дитини не сплачує, з дитиною не спілкується, не бере участі в її вихованні. Зазначила, що відповідач останній раз спілкувався з дитиною 2 роки тому. Під час телефонних розмов з позивачкою дитиною не цікавиться. 15 серпня 2019 року від дзвонив позивачці начебто з метою вирішення питань щодо дитини, однак коли наприкінці серпня 2019 року вона з дитиною його випадково зустріли, то він відвернувся від них, начебто не бачить. Позивач додала, що дитина проживає разом з нею за зареєстрованою адресою місця проживання у м. Білозерське. До суду звернулася з даним позовом, оскільки їй потрібна постійна його згода на перетин кордону та зміну місця реєстрації дитини, а батько такої згоди не надає. Щодо того, чи орган опіки та піклування попереджував відповідача про зміну поведінки відносно своєї доньки, їй нічого не відомо. Вiдповiдач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Коростенської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Із заявою про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки до суду не звертався. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення позивачки, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Під час ухвалення 09 березня 2017 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, було встановлено що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням цього суду від 29 серпня 2016 року було розірвано. (а.с.9) А відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] в сторін народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 06 січня 2015 року Виконкомом Білозерської міської ради міста Добропілля Донецької області. (а.с.7) Актом Комунального виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства №1 від 10 червня 2019 року підтверджується факт проживання позивача [PERSON] разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] за адресою [ADDRESS] . В акті також зазначено, що за час проживання позивачки за даною адресою, батько дитини жодного разу не з`являвся, участі у вихованні та житті дитини не приймав. (а.с.18) Згідно довідки Дошкільного навчального закладу комбінованого типу № 22 «Райдуга» від 06 червня 2019 року, [PERSON] відвідувала даний заклад з 08 лютого 2016 року по 31 жовтня 2018 року, однак батько дитини участі у вихованні дитини не приймав. Крім того, відповідно до довідки Дошкільного навчального закладу № 12 м. Коростеня від 01 березня 2019 року, під час відвідування дитиною [PERSON] даного закладу (з 23 жовтня 2018 року) батько дитини участі у вихованні доньки не приймав, до дошкільного закладу не з`являвся. (а.с.17) Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2017 року з [PERSON] вирішено стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 800 грн., але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з відповідними змінами розміру аліментів в залежності від зміни прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття. (а.с.11) Проте, згідно довідки-розрахунку Добропільського МРВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області від 11 квітня 2019 року, починаючи з червня 2018 року аліменти взагалі не сплачуються, та за виконавчим листом № 227/291/17 від 03 квітня 2017 року, виданим Добропільським міськрайонним судом Донецької області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , станом на 31 березня 2019 року загальна сума заборгованості становить 16886,24 грн. (а.с.19-20) Відповідно до довідки Виконавчого комітету Білозерської міської ради від 11 липня 2019 року [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . (а.с.25) В свою чергу зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] , відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , зареєстровано адресу: [ADDRESS] (а.с.5), та відповідно до довідок від 17 жовтня 2018 року як її, так і доньки сторін [PERSON] зареєстровано фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . (а.с.13-14) Відповідно до висновку органу опіки та піклування Коростенської міської ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] » та його відповідність інтересам малолітньої [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 15 травня 2019 року, в якому зазначено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне [PERSON] позбавити батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . (а.с.15-16) Звертаючись до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивач посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, матеріально не допомагає, аліменти на утримання дитини не сплачує. Проте, в судовому засіданні пояснила, що метою звернення з вимогами про позбавлення батьківських прав відповідача була потреба у постійній його згоді на перетин кордону та зміну місця реєстрації дитини, а батько такої згоди не надає Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до приписів ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст. 152 Сімейного кодексу України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Як роз`яснив Верховний Суд України в Узагальненні «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року, при розгляді справ про позбавлення батьківських прав для встановлення обставин справи суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову, у зв`язку тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами винної поведінки відповідача в ухиленні його від виконання своїх батьківських обов`язків, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки [PERSON] , в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, та з того, що позбавлення особи батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Разом з тим, як зазначає Пленум Верховного суду України в свій Постанові від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, суд вважає, що відповідача слід попередити про необхідність зміни його ставлення до виховання своєї дитини, відмовивши в задоволенні позову.

Outcome: dismissed