Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

На адресу суду 22 березня 2021 року надійшла зазначена цивільна справа за позовом [PERSON] до Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що вона працювала в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» з 02.12.2013 року, а 08.07.2014 року була переведена на посаду провідного бухгалтера.04.08.2020 року позивачем була подана заява до КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» про звільнення за власним бажанням. 11.08.2020 року [PERSON] була подана заява на ім`я директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» якою вона відкликала заяву про звільнення за власним бажанням та просила вважати її недійсною. 13.08.2020 року на ім`я директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» надійшла заява про прийняття Позивача на посаду провідного бухгалтера з 17.08.2020 року. 14.08.2020 року наказом № 236-к [PERSON] було звільнено з посади провідного бухгалтера на підставі ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням». Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.01.2021 року позовну заяву [PERSON] до КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді задоволено. Згідно наказу № від 28.01.2021 року, [PERSON] була поновлена на посаді провідного бухгалтера.01.02.2021 року [PERSON] приступила до виконання своїх безпосередніх обов`язків на посаді провідного бухгалтера в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси». Позивач, була звільнена з посади 14.08.2020 року, а поновлена на робочому місці 01.02.2021 року. Час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення судового рішення становить - 172 дня. Відповідно до довідки про доходи № 03-22/21 від 03.03.2021 року виданої КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» за період лютий - липень 2020 року становить 59886,19 гривень (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість гривень 19 копійок), виходячи з цього середній місячний заробіток становить - 9981,03 грн. (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят одна гривня 03 копійки). З розрахунку, що в середньому 1 місяць становить 21 робочий день, таким чином, середньоденна заробітна плата становить 475,29 грн. (чотириста сімдесят п`ять гривень 29 копійок). Отже вимушений прогул [PERSON] становив 172 календарних дні з яких 116 робочих днів, а оплата одного дня становить 475,29 грн. 116 робочих днів * 475,29 грн. = 55 133,64 грн. (п`ятдесят п`ять тисяч сто тридцять три гривні 64 копійки). Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється від виплати зазначених коштів, [PERSON] звернулась із зазначеним позовом до суду. Окрім того просила стягнути з відповідача втрати в разі інфляції у розмірі 2 695,23 грн., моральну шкоду оцінила в сумі 25 000 грн.Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року суддею прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. (а.с. 26,27).Стороною відповідача надано 03 червня 2021 року відзив на позовну заяву. (а.с. 37-42). Відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки рішенням суду по справі №523/13348/20 не встановлено обов`язку виплатити позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачем пропущено строк для звернення із зазначеними вимогами до суду. Окрім того жодних неправомірних дій відповідачем не вчинено, тому і підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди також не має. Представник позивача-адвокат Клименко А. А. в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі з обґрунтувань, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, підтримав поданий 03 червня 2021 року. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухав представника позивача та представника відповідача, суд доходить висновку про те, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1. ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1. ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.08.2020 року наказом № 236-к [PERSON] було звільнено з посади провідного бухгалтера на підставі ст. 38 КЗпП України «за власним бажанням». Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.01.2021 року позовну заяву [PERSON] до КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді задоволено. (а.с. 7-10). Згідно наказу № від 28.01.2021 року, [PERSON] була поновлена на посаді провідного бухгалтера. (а.с. 11). 01.02.2021 року [PERSON] приступила до виконання своїх безпосередніх обов`язків на посаді провідного бухгалтера в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси». Позивач звернувся до суду з позовом про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді (справа №523/13348/20) 04 вересня 2020 року (а.с. 44), а з позовом про про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди 22 березня 2021 року, тобто з пропуском місячного строку для звернення. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.\~\~У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За змістом частин 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Аналіз вказаних норм свідчить, що зобов`язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15. У рішенні Суворовського районного суду від 27.01.2021 р. по справі № 523/13348/20 якою позивача поновлено на раніше займаній посаді, суд не вирішив питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки у позивача не було цій позовної вимоги. При звільненні позивача 14.08.2020 р. у відповідача не існувало законодавчо встановленого обов`язку або обов`язку, встановленого рішенням суду, щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.08.2020 р. по 01.02.2021 р. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у справі № 752/25588/17 від 11.06.2020, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені\~статтею 233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до\~статті 234 КЗпП\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений\~статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском зазначеного строку». У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 зазначено, що «строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк». Тобто,\~стаття 234 КЗпП\~не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Отже, враховуючи вимоги\~ст. 233 КЗпП України, згідно з якою працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, та те, що позивач дізнався про порушення свого права 17 серпня 2020 року (коли її не було допущено до свого робочого місця для виконання службових обов`язків) і повинна була звернутися до суду з вимогою про поновлення її на роботі та стягнення суми середнього заробітку до 18 вересня 2020 року, а звернулась саме з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди лише 22 березня 2021 року, тобто нею пропущений строк для звернення з цією вимогою без вказівки на причини його пропуску, а тому встановити їх поважність неможливо. Таким чином ,суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем порушено строки звернення до суду із зазначеним позовом, тому відмовляє у його задоволенні в повному обсязі.Враховуючи той факт, що позовні вимоги [PERSON] залишені без задоволення в повному обсязі, тому витрати на правничу допомогу не підлягають стягненню з відповідача і залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed