Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

21.04.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що рідний дід [PERSON] хворіє, і вона змушена по необхідності провідувати родича, а інколи залишатися разом з хворим у його будинку. У листопаді 2013 року до позивача у гості приїхала родичка з дитиною і провела у жінки деякий час. Все відбувалося як і завжди до того моменту, поки [PERSON] не прийшла повістка з викликом до суду в якості відповідача по справі за позовом Будинкоуправління "про визнання особи такою, що втратила право користування житловим примінням". Звертаючись до адміністрації Будинкоуправління за поясненнями, [PERSON] дізналася, що позов про позбавлення її права користування житловим приміщенням, був написаний на підставі заяви [PERSON], яка стверджувала, що за адресою [ADDRESS] проживає не позивач, а інша жінка з дитиною які є квартирантами зазначеного житла. З цього приводу позивач змушена була звернутися за правовою допомогою, за захистом свого права. 18.11.2014 року Заводський районний суд м. Миколаєва відмовив у задоволенні позовних вимог Будинкоуправління №1. Позивач та його представник у судовому засіданні свої вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання повторно не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Згідно ст.ст. 224, 225 ЦПК України проводиться заочний розгляд справи. Заслухав сторони та дослідивши надані документи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.11.2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було складено акт про не проживання. Як вбачається із позовної заяви та пояснень позивачки та її представника, самої заяви до Будинкоуправління №1 вони не бачили. Доказів того, що до Будинкоуправління №1 зі спірною заявою звернулася відповідачка, суду надано не було і в ході судового засідання не встановлено. Відповідно до ч. 1,3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення нею та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію (в контексті ст. 277 ЦК України), в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка порушує право особи на повагу до її гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 40 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів за заявою, і в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може само по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізацію особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Крім того, згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком, образи чи наклепу, є висловлюванням, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З урахуванням викладеного, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed