Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором ZRZ0AK00123260 від 23 січня 2007 року в сумі 103 645 гривень 36 копійок та понесені ним судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 січня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк „Приват Банк (надалі - Банк) та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 35 588 гривень 18 копійок на термін до 22 січня 2012 року, який зобов`язувався повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором, однак, свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого і виникла вищевказана заборгованість. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували. Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 23 січня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір ZRZ0AK00123260, у вигляді непоновлюваної лінії, в розмірі 35 588 гривень 18 копійок, на купівлю автомобіля, з процентною ставкою 16,08% річних, на строк до 22 січня 2012 року. 01 лютого 2009 року Банк, в зв`язку зі зміною кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, в односторонньому порядку збільшив [PERSON] розмір процентної ставки до 27,48% річних. Зазначені обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються дослідженими судом копіями кредитного договору (а.с. 7-9, т.1) й розрахунку заборгованості за договором (а.с. 4-6, т.1), а також відповіддю представника позивача на відзив (а.с. 143-148, т.2). З копії статуту Акціонерного товариства Комерційний Банк „Приват Банк, погодженого Національним Банком України 11 червня 2018 року (а.с. 246-247, т.2), вбачається, що згідно рішення Єдиного акціонера, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №519 від 21 травня 2018 року, найменування Банку було змінено на Акціонерне товариство Комерційний Банк „Приват Банк, яке є правонаступником\~ всіх прав та зобов`язань Публічного Акціонерного товариства Комерційний Банк „Приват Банк. Обгрунтовуючи свою правову позицію, представник позивача в судовому засіданні пояснив, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача саме такого розміру заборгованості є цілком правомірною, оскільки право Банку в односторонньому порядку приймати рішення про збільшення розміру процентної ставки було передбачено пунктом 2.3.1. кредитного договору, укладеного з відповідачем. Обмірковуючи правомірність вимог позивача, суд зважає на таке. Частинами 5 та 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України №6-2355цс15 від 16 грудня 2015 року, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року №661-VI (далі - Закон №661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056 1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056 1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом №661-VI. На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що рішення Банку про збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором, укладеним з відповідачем, було прийняте в односторонньому порядку 01 лютого 2009 року, тобто вже після набрання чинності Законом №661-VI, суд дійшов переконання, що дії позивача щодо збільшення процентної ставки в односторонньому порядку не були правомірними та не ґрунтувались на Законі. Також суд зважає і на таке. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем та його представником було надано суду розрахунок платежів за кредитним договором ZRZ0AK00123260 від 23 січня 2007 року (а.с. 99-101, т.2), яким відповідач обґрунтовує відсутність заборгованості перед позивачем за зазначеним кредитним договором. На підтвердження згаданого розрахунку відповідачем та його представником було також надано суду оригінали квитанцій про сплату заборгованості (а.с. 35-84, т.1). З урахуванням вимог пунктів 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України, якими визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, представнику позивача судом неодноразово роз`яснювалось його право надати докази існування та розміру заборгованості відповідача, в разі залишення відсоткової ставки на рівні, визначеному на момент укладення кредитного договору, а також роз`яснювались наслідки невчинення такої процесуальної дії, однак, представник позивача суду таких доказів не надав та з відповідними клопотаннями про витребування таких доказів на підставі статті 84 ЦПК до суду не звертався. З огляду на викладене й враховуючи те, що позивачем не надано доказів на спростування наданих відповідачем та представником відповідача доказів щодо відсутності заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed