Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до Обухівського районного суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 74116 грн., та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначила, що 15.10.2013 року між нею та відповідачем був укладений попередній договір купівлі-продажу. Відповідно до п. 1 даного договору позивач зобов'язувалась до 30.09.2014 року придбати у відповідача частину житлового будинку приблизною площею 41 кв.м., яка буде знаходитися за адресою: [ADDRESS], за ціною 280000 грн., що становить еквівалент 28000 доларів США. Для забезпечення взятого на себе зобов'язання позивач, як покупець по договору, передала відповідачу, згідно п.2 договору від 15.10.2013 року, 2800 доларів США. Відповідно до п.2.1 договору відповідач отримавши від позивача кошти зобов'язався до 30.09.2014 року: отримати правовстановлюючі документи на частину житлового будинку, яка буде знаходитися за адресою: [ADDRESS], ввести будинок в експлуатацію, підвести до будинку комунікації, електричну енергію, водопостачання, каналізацію, газопостачання, прокласти дорогу з вулиці Київської до вулиці Зарічної, укласти з позивачем договір купівлі-продажу квартири. Відповідач отримавши кошти будь-які дії встановлені попереднім договором не вчинив, чим порушив умови попереднього договору та законодавства України, тому позивач звернулася до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що з вини відповідача не виконано договір, відповідач відмовляється повернути отримані в якості авансу 2800 доларів США, договір по формі є нікчемним. Наміру укладати з відповідачем основний договір у позивача немає, а тому позивач вимагає повернення коштів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, посилаючись на відсутність вини відповідача та наявність вини позивача у невиконання договірних зобов'язань, а саме недоплату позивачем передбачених договором коштів у розмірі 287 тисяч гривень та пов'язане із цим не укладення основного договору, та готовність відповідача передати квартиру позивачеві у разі проведення повного розрахунку. Також, представник відповідача вказував на те, що позивач з позовною заявою звернулася за межами законодавчо встановленого строку, а тому в задоволенні позовних вимог також необхідно відмовити з врахуванням ст. 267 ЦК України. Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір щодо купівлі-продажу частини житлового будинку, що підтверджується договором. 15.10.2013 року на виконання умов договору позивачем [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти в сумі 2 800 доларів США в якості часткового розрахунку за договором, при цьому [PERSON], який діяв як представник за усною довіреністю, ці кошти передані відповідачеві [PERSON]. В подальшому було встановлено, що всупереч умовам вказаного договору основний договір не було укладено, будь-які інші платежі за договором з боку обох сторін не здійснювались, що узгоджується із матеріалами справи. Вищевказана обставина була встановлена рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23.12.2015 року, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Частиною 1 статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Укладений 15.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] попередній договір стосувався купівлі-продажу частини житлового будинку, тобто нерухомого майна, тому за законом підлягав нотаріальному посвідченню, однак він був укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи викладене, суд вважає, що договір від 15.10.2013 року, умови якого покладені в основу позовних вимог є нікчемним. Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України закріплено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, вказаний вище нікчемний договір від 15.10.2013 року не створює для відповідача правових наслідків у виді обов'язку повернути аванс через неналежне виконання ним договірних зобов'язань. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Враховуючи викладене вище, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги не доведені та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і матеріалах справи. За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Що ж стосується клопотання представника відповідача щодо відмови у задоволенні позову, в зв»язку із спливом позовної давності, то воно задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто позовна давність, як підстава для відмови у задоволенні позову, може бути застосована лише тоді, коли суд встановить, що право позивача було порушене, але воно не підлягає судовому захисту за спливом позовної давності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed