Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

31 липня 2018 року, представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом, надавши в подальшому заяву про зміну предмету позову та в остаточній редакції якого від 19.09.2018 р. просив суд, змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, які стягуються з нього за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.04.2013 р., на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його місячного заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 05.02.2013 р. і до повноліття дитини до 1/6 частини усіх видів його місячного заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку з моменту ухвалення рішення і до повноліття дитини, мотивуючи це тим, що рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 23.04.2015 р. він був позбавлений батьківських прав по відношенню до його малолітньої дитини [PERSON], [INFO], на початку 2018 р. він отримав лист державного виконавця про існуючу заборгованість по аліментам в сумі 60706 грн., що свідчить про його фінансову неможливість виконання рішення суду по стягненню з нього аліментів у вказаному вище розмірі та про недобросовісність відповідачки, яка під умовою добровільного позбавлення батьківства позивача, відмовиться від стягнення з нього аліментів, на що він погодився, чим відповідачка ввела його в оману, а позивач, будучи необізнаним в юридичних тонкощах і погодившись на пропозицію відповідачки не сплачував аліменти, що стало наслідком виникнення великої заборгованості, яку він на сьогодні частково оплачує, так як на сьогодні, він немає постійної роботи та стабільного заробітку, від іншої жінки у нього народився малолітній син [PERSON], [INFO], що на думку представника позивача є обґрунтованими підставами для зменшення розміру аліментів. В судовому в засіданні представник позивача повністю підтримав позов зі зміненим предметом позову в редакції від 19.09.2018 р. та просив його задовольнити. Відповідача в судовому засіданні категорично заперечувала проти безпідставного і необґрунтованого позову з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, зокрема, вказуючи, що на сьогодні вона самостійно утримує свою малолітню доньку, офіційно працюючи юристом в ТОВ «Тенет» та неофіційно підробляючи, складаючи юридичні і процесуальні документи в силу своєї професії за зверненням фізичних та юридичних осіб, неофіційно винаймає квартиру у м. Одесі, де проживає з малолітньою донькою, самостійно утримуючи її, та офіційних і неофіційних заробітків не вистачає на утримання дитини та оренду квартири, витрати на що складають приблизно 10000 грн. щомісячно, включаючи витрати на оренду квартири, забезпечення доньки необхідною їжею, одягом, іграшками, підручниками, учнівським приладдям, дитячими секціями, витрати на вільне дозвілля дитини, а також беручи до уваги розмір заборгованості позивача по сплаті аліментів на утримання своєї доньки [PERSON], [INFO], який станом на 31.10.2018 р. становить 70239,25 грн. відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем, спростовуючи при цьому доводи позивача про нібито існуючу між ними домовленість про її відмову від сплати ним аліментів за умови відмови позивача від батьківства, на що вона в будь-якому разі не погодилась, так як право на утримання аліментів від батька дитини передбачене чинним законодавством України і аліменти належать саме дитині, а вона є її матірю і не може діяти всупереч інтересам дитини. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід'ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов'язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов'язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв'язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов'язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV (606-14) "Про виконавче провадження" - він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд встановив, що у шлюбі сторін, зареєстрованого 04.09.2010 р. і розірваного рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 26.03.2013 р. народилась донька [PERSON], [INFO] (а.с. 12). Так, суд, зясував, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.04.2013 р., яке набрало законної сили, з позивача на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO] були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його місячного заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 05.02.2013 р. і до повноліття дитини (а.с. 12). Рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 23.04.2015 р., яке набрало законної сили [PERSON] позбавлений батьківських прав у відношенні його малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 13-15). Як у позові, так і в судовому засіданні, представник позивача стверджував, що про існуючу заборгованість позивача по аліментам в сумі 60706 грн., він дізнався з листа державного виконавця, що стало несподіваним для нього і свідчить про його фінансову неможливість виконання рішення суду по стягненню з нього аліментів у вказаному вище розмірі та про недобросовісність відповідачки, яка, згідно з домовленістю з позивачем, під умовою добровільного позбавлення батьківства позивача, відмовиться від стягнення з нього аліментів, на що він погодився, чим відповідачка ввела його в оману, а позивач, будучи необізнаним в юридичних тонкощах, погодившись на пропозицію відповідачки не сплачував аліменти згідно їхньої домовленості і погодився на позбавлення його батьківства по відношенню до малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що стало наслідком виникнення великої заборгованості, яку він на сьогодні частково оплачує, так як на сьогодні, він немає постійної роботи та стабільного заробітку, у нього відсутнє нерухоме майно, та від іншої жінки у нього народився малолітній син [PERSON], [INFO], що на думку представника позивача є обґрунтованими підставами для зменшення розміру аліментів (а.с. 16-20,55,59-67). При цьому, в судовому засіданні представник позивача показав суду, що [PERSON] на сьогодні дійсно працює механіком на різних СТО, тимчасово підробляючи на потреби нової сімї і частково виплачуючи аліменти на дитину, заробляючи певні грошові кошти, яких не вистачає на сплату аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів його місячного заробітку, як це зазначено у рішення суду від 23.04.2013 р., вказуючи, що майновий і сімейний стан позивача після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів значно змінився та погіршився. Таким чином, суд вважає, що матеріальний стан позивача з дати ухвалення судового рішення по стягненню з нього аліментів не змінився і не погіршився з огляду на відсутність у позивача постійної роботи як до ухвалення вказаного рішення, так і після його ухвалення, що підтверджується трудовою книжкою позивача серії АО № 086898, відповідно до записів в якій, після отримання середньої спеціальної освіти механіка, водія тракториста-машиніста - позивач взагалі жодного дня офіційно не працював, однак, незважаючи на відсутність офіційної роботи, частково, в незначних розмірах сплачує аліменти (а.с. 66-67). Суд встановив, що станом на 31.10.2018 р. заборгованість позивача [PERSON] по сплаті аліментів на доньку [PERSON], [INFO] становить 70239,25 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості головного державного виконавця Другого Малиновськогго ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, яка на думку суду є надвеликою сумою заборгованості (а.с. 68). З пояснень відповідачки вбачається, що на сьогодні вона самостійно утримує свою малолітню доньку [PERSON], [INFO], офіційно працюючи юристом в ТОВ «Тенет», отримуючи заробітну плату у розмірі 3800 грн. та неофіційно підробляючи, складаючи юридичні і процесуальні документи в силу своєї професії за зверненням фізичних та юридичних осіб, неофіційно винаймає квартиру у м. Одесі, де проживає з малолітньою донькою, самостійно утримуючи її, а тому, офіційних і неофіційних заробітків не вистачає їй на утримання дитини та оренду квартири, загальні витрати на що складають приблизно 10000 грн. щомісячно, включаючи оплату оренди квартири, забезпечення доньки необхідною їжею, одягом, іграшками, підручниками, учнівським приладдям, дитячими секціями, витрати на вільне дозвілля дитини, а також беручи до уваги розмір заборгованості позивача по сплаті аліментів на утримання своєї доньки [PERSON], [INFO], який станом на 31.10.2018 р. становить 70239,25 грн. відповідно до розрахунку державного виконавця заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, суд погоджується з доводами відповідачки щодо спростовання тверджень представника позивача про нібито існуючу між ними домовленість про її відмову від сплати ним аліментів за умови добровільної відмови позивача від батьківства, на що вона в будь-якому разі не погодилась би, так як право на утримання аліментів від батька дитини передбачене чинним СК України і аліменти належать саме дитині, а вона є її матірю і не може діяти всупереч інтересам дитини. Будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83,89,95 ЦПК України про нібито домовленість або будь-якого договору між позивачем та відповідачкою з приводу відмови останньої від стягнення аліментів після відмови позивача від батьківства щодо його малолітньої доньки [PERSON], [INFO] представником позивача суду не надано, а тому суд критично відноситься до вказаних тверджень, вважаючи їх хибними і голослівними, направленими саме на зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду з огляду на велику суму заборгованості по сплаті аліментів позивачем, яка становить на сьогодні 70239,25 грн., незважаючи на часткову сплату заборгованості по аліментам, яка не покриває навіть половину вказаної заборгованості і кожного місця тільки збільшується (а.с. 19,61-63). Також, на думку суду є хибними твердження представника позивача про його необізнаність про заборгованість по аліментам, так як після відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 509/452/13 виданого Овідіопольським райсудом від 16.05.2013 р. про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання дитини, [PERSON] було направлено повідомлення про відкриття ВП, яке було ним отримано і цей факт не було спростовано його представником в судовому засідання. При цьому, відповідачка вживала всіх необхідних заходів для отримання аліментів, які штучно і навмисно не сплачував позивач, що підтверджується її письмовою заявою на адресу Другого Малиновського ВДВС ОМУЮ про проведення перерахунку заборгованості та здійснення належних дій з метою зобовязання позивача сплатити заборгованість по аліментам на дитину, які він не сплачує з лютого 2013 р. (дата звернення [PERSON] з позовом про стягнення аліментів до суду) та вимогою про притягнення позивача до кримінальної відповідальності боржника [PERSON] за ст. 164 КК України (а.с. 34). Таким чином, беручи до уваги вимоги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимог Законів, зокрема ст. 182 СК України щодо обставин, які обовязково враховуються судом при визначенні розміру аліментів (матеріальне становище платника аліментів, знаходження на його утримання інших дітей) і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р. № 2246-VIII, яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 грн., з 1 липня 1944 грн., з 1 грудня 2027 грн., суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані обставини в їх сукупності, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, так як визначений за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.04.2013 року розмір аліментів повністю відповідає вимогам СК України, є мінімальним розміром аліментів та його зменшення у зв'язку з наявністю на утриманні позивача малолітнього сина без підтвердження погіршення матеріального стану позивача не сприятиме належному забезпеченню доньки [PERSON], 06.07.2011 р., та суперечитиме інтересам дитини, відносно якої позивач позбавлений батьківських прав, однак в силу ст. 166 СК України не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, а викладені представником позивача необґрунтовані доводи не можуть слугувати обставинами для зміни розміру аліментів на підставі ст. 192 СК України, беручи до уваги інтереси малолітньої [PERSON], 06.07.2011 р., сплату позивачем аліментів на утримання якої не може бути залежної від народження у позивача одного чи кількох дітей.

Outcome: dismissed