Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між нею та відповідачем. Зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалось, виявилось різне сприйняття сімейного життя, несумісність характеру. Вказувала, що шлюб існує формально. У зв'язку з чим просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. 27 лютого 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] із вимогою про визначення місця проживання їх спільної дитини. В обґрунтування позову зазначив, що з грудня 2014 року він з відповідачем не мешкає однією сім'єю, спільне господарство не ведеться, доньку він фактично утримує та виховує самостійно. Вказував, що відповідач [PERSON] не бажає брати участь у вихованні та утриманні дитини та фактично не здійснює за нею догляду, не виділяє кошти на її утримання. Крім того, зазначав, що він мешкає в окремій чотирикімнатній квартирі, має добру роботу достатньої високий заробіток, а тому має всі можливості дати дитині освіту і добробут. Ухвалою суду від 27.02.2015 року первісний та зустрічний позови були об'єднанні в одне провадження. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтримала позовні вимоги, наполягала на розірванні шлюбу між нею та [PERSON] Щодо зустрічних вимог відповідача, то в судовому засіданні не заперечувала проти їх задоволення, підтвердила, що фактично саме [PERSON] на теперішній час утримує та виховує їх спільну дитину. В судове засідання відповідач за первісним позовом [PERSON] не заперечував проти розірвання шлюбу, зазначав, що підстав для надання їм часу для примирення не має. Щодо зустрічних позовних вимог, які він пред'явив до [PERSON], то просив суд їх задовольнити, оскільки відповідач не може дати їх спільній дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 04.10.2003 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у міському відділі реєстрації актів громадянського Харківського обласного управління юстиції (а.с.4). Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO], яка на теперішній час мешкає разом із відповідачем [PERSON] (а.с.5). Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], то суд прийшов до висновку, що вони є обґрунтованими з огляду на наступне. Так, як було вже встановлено судом сторони по справі з 04.10.2003 року знаходились у шлюбі та від спільного життя мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с.5). Як вбачається з пояснень сторін, вони почали мешкати окремо з грудня 2014 року, шлюбні стосунки припинені та не мають наміру їх поновлювати. Судом встановлено, що спільна малолітня дитина позивача та відповідача проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], знаходиться на його повному утриманні та вихованні, [PERSON] сумісно з [PERSON] та дочкою не мешкає. Згідно зі ст. 141 ч. 1 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. У Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, зазначено, що "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження". Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Тому при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої доньки сторін, суд бере до уваги встановлені у судовому засіданні ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, наявність у батька житла, достатнього заробітку, можливість розвитку додаткових здібностей. Крім того, як вбачається з отриманих у судовому засіданні пояснень, сторони по справі прийшли до згоди, що з урахуванням інтересів дитини, з метою її повноцінного розвитку, навчання та виховання, доцільним буде залишити проживати малолітню [PERSON] разом із батьком. Тому, проаналізувавши всі докази по справі суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем [PERSON] не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки предметом позову є визначення місця мешкання їх спільної з позивачем дитини. Сторони не вимагають один від одного компенсації за понесені судові витрати, пов'язані з їх зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved