Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

В 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання договорів недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.08.2003 року з боржника [PERSON] стягнуто на його користь борг у сумі 78 810,30 грн. Виконавчий лист був направлений 08.12.2003р. до ВДВС Комунарського району м. Запоріжжя. Для забезпечення виконання вказаного рішення суду, ухвалою Комунарського районного суду від 19.09.2001 року було накладено арешт, зокрема на 1/2 частини будинку [ADDRESS] - надалі за текстом - "спірний будинок". Арештований судом будинок набутий за час шлюбу боржником [PERSON] та його дружиною [PERSON] 23.01.1995 р. 18.05.2004 р. ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя скасовано арешт спірного будинку. Вказану ухвалу суду скасовано 22.10.2004 р. ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя, за заявою позивача. Ухвалою Комунарського райсуду м. Запоріжжя від 26.07.2013р. поновлено строк для пред'явлення ухвали суду від 19.09.2001р. для виконання. В процесі розгляду заяви позивача про поновлення строку для пред'явлення ухвали про арешт, позивачу стало відомо, що за час оскарження у суді ухвали про скасування арешту будинку, [PERSON] продовжуючи проживати в спірному будинку з [PERSON], фіктивно продала його [PERSON] Через три тижня, 09.07.2004р., будинок перепродано [PERSON], яка повернула його 17.08.2007р. [PERSON] на підставі договору-дарування. Посилаючись на те, що на сьогоднішній час позивач не в змозі виконати рішення суду про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів звернувши стягнення на спірний будинок, [PERSON] вважаючи незаконними договори купівлі продажу укладені між [PERSON] та [PERSON] 15.06.2004 року, між [PERSON] та [PERSON] 15.06.2004 року, а також договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] 05.06.2007 року, просить суд визнати їх недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON], позов підтримав, наполягаючи на обставинах та підставах зазначених у позовній заяві. Просив позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні додатково пояснив, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, при цьому посилаючись на те, що Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», наполягав на тому, що оспорюваними правочинами порушуються його інтереси, зазначив, що він має право на звернення до суду із вказаним позовом. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, при цьому зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з них є визнання правочинів недійсними. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання такої угоди недійсною, а саме; відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Крім того, суд повинен встановити правовий статус позивача та відповідача, наявність у них правових підстав для подання зазначеного позову. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, необхідною передумовою звернення за захистом своїх прав в таких випадках є доведення стороною наявності порушення або оспорення свого права або охоронюваного законом інтересу. Права особи, яка не є власником майна, проте, вважає себе зацікавленою в законності та дотриманні порядку реалізації цього майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, незалежно від того чи відповідає спірна угода закону. В позовній заяві не зазначено жодної норми матеріального права на підставі якої підлягають визнанню недійсними оспорювані правочини, також не зазначено яким законодавчим актам суперечать оспорювані правочини або які норми права недотримані сторонами під час укладання правочинів. У зв'язку з вищевикладеним, а також спираючись на презумпцію правомірності правочину, визначену ст.. 214 ЦК України, вважає [PERSON] неналежним позивачем у вказаній справі, а відтак вважає що позов не підлягає задоволенню. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] в судове засіданні неодноразово не з'явилися. Причину не явки суду не повідомили. Про день та час розгляду справи повідомлялись своєчасно, однак, судові повістки за місцем реєстрації не отримували, згідно ст.74 ч.5 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, викликався через оголошення у пресі, заперечень проти задоволення позову до суду не надав. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 15.06.2004р., укладеним між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №864 від 15.06.2004р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округ Запорізької області [PERSON], [PERSON] набуто право власності на будинок [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу від 02.07.2004р., зареєстрований в реєстрі за №1008, укладеним між [PERSON] та [PERSON], засвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] право власності на спірне домоволодіння перейшло до [PERSON] Відповідно договору дарування від 05.06.2007р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1939 від 05.06.2007р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], право власності на будинок [ADDRESS] перейшло до [PERSON] Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 вказаного ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Вирішуючи спір про визнання договорів купівлі-продажу та договору дарування нерухомого майна недійсним, суд перевіривши наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, приходить до висновку про відповідність змісту договорів купівлі-продажу від 15.06.2004 року, від 02.07.2004 року та договору дарування від 05.06.2007 року вимогам закону, додержанням встановленої форми угоди та правоздатності сторін за угодою. Доводи позивача про те, що на спірне домоволодіння на момент укладання договорів купівлі-продажу від 15.06.2004 року, від 02.07.2004 року та договору дарування від 05.06.2007 року, ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2001 року накладено арешт, на думку суду не можуть бути підставою для визнання договорів недійсними, оскільки на час укладення спірних договорів, в Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, така інформація була відсутня, що відповідно визнається позивачем та підтверджується копією ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2013 року. Крім того слід зазначити, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України дійсність правочину має право оспорювати в судовому порядку одна із його сторін, або заінтересована особа. Суд погоджується з доводами позивача, про те, що ЦК України прямо не визначає хто є заінтересованими особами, та їх коло необхідно визначати в кожному конкретному випадку, однак в судовому засіданні позивач не надав жодного доказу, на підтвердження того, що він може претендувати на спірне домоволодіння. За таких обставин, інтереси [PERSON] не порушені, оскільки спірний об'єкт нерухомості не перебував у його власності чи користуванні, він є неналежним позивачем у справі, позивачем невірно обрано спосіб захисту відповідних інтересів, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших особі, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В зв'язку з вищевикладеним, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed