Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

07.04.2020 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно їх малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19.02.2009 року, який розірвано рішенням Галицького районного суду м. Львова 29.05.2015 р. За час подружнього життя у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є малолітньою. Створити міцну сім`ю із відповідачем їм не вдалося. Шлюбні відносини між сторонами припинилися з січня 2014 року. Рішенням Галицького районного суду м. Львова, яке набрало законної сили 31.04.2015 року, постановлено стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 650 грн., щомісячно. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, станом на день звернення із позовом до суду утворилась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 49849,17 грн. Протягом тривалого часу, відповідач не цікавився дитиною, не займається її вихованням, утриманням, не створює умов для отримання освіти дитиною, розвитку додаткових здібностей, взагалі не виходить на зв`язок та не цікавиться дитиною. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.04.2020 р. було відкрито провадження у справі. 04.08.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, за змістом якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначає, що відомості викладені у позові не відповідає дійсності. Стверджує, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з донькою, а заборгованість по сплаті аліментів утворилась через те, що позивачка вступила в шлюб з іноземцем, разом з донькою виїхала на постійне місце проживання в Австралію та не підтримує жодного зв`язку з ним. Відповідач протягом усього життя дитини активно брав участь у її вихованні, піклувався про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створював належні умови для розвитку її здібностей та матеріально утримував. Однак, станом на сьогоднішній день, фактично позбавлений такої можливості спілкуватися з донькою, оскільки будь-яке намагання зв`язатися з дитиною здійснюється виключно через позивача, яка кожен раз спричиняє перешкоди. Стверджує, що тимчасова відсутність спілкування батька з дитиною спричинена виключно неприязними стосунками між відповідачем і позивачем, та жодним чином не свідчить про умисне ухилення батька від виховання дитини, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Наголошує, що любить свою доньку та жодним чином не відмовлявся від виконання своїх батьківських обов`язків, однак через позицію позивачки не має можливості навіть контактувати із донькою, хоча має таке бажання і неодноразово висловлював його позивачці. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачка в судове засідання 12.11.2020, 01.12.2020, 18.12.2020, 15.01.2021 р. не з`явилася. Належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, шляхом надіслання судової повістки на електронну адресу, що підтверджується матеріалами справи. Представник позивача в судовому засіданні 09.10.2020 року надала пояснення аналогічні викладених в позовній заяві. 01.12.2020 року подала до суду заяву про розірвання договору про надання правничої (правової) допомоги з [PERSON] . Представник відповідача адвокат Артюшкова О.О. в судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву у якій просить проводити розгляд справи без участі відповідача та його представника. Проти позовних вимог заперечує, просить прийняти рішення за наявними в матеріалах справи доказами. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Подав висновок від 02.10.2020 р. № 23 про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з недостатністю доказів умисного ухиляння його від батьківських обов`язків. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали пояснення, що між [PERSON] та [PERSON] були сварки. Зараз позивач з відповідачем разом не проживають. Останні не бачили, як відповідач [PERSON] займається вихованням дитини. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 10 лютого 2009 року сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Сихівському відділі РАЦСу Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 16. Під час перебування в шлюбі, у подружжя народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про її народження серії [NUMBER] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 травня 2015 року у цивільній справі № 461/3433/15-ц шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24.03.2015 року, яке набрало законної сили 31.04.2015 року, постановлено стягувати з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 650 грн. щомісячно. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. (ст.ст. 150, 155 СК України). Так, вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, передбачений ч.1 ст. 164 СК України. А саме, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позивач [PERSON] посилається, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання малолітньої дитини. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц. Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. В даному випадку позивачем не надано суду жодних доказів про умисне ухилення відповідачем [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини [PERSON] , [INFO] . Також не представлено доказів і того, що відповідач не надавав жодних коштів на утримання дитини та не доведено, що відповідач мав таку можливість. Суд критично оцінює твердження позивачки [PERSON] щодо умисного ухилення від сплати аліментів, оскільки матеріали справи містять докази про те, що виконавче провадження №49551989 відкрите на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова, 28.11.2018 року на підставі заяви позивачки [PERSON] було закрито, про що державним виконавцем Галицького ВДВС м.Львова було винесено відповідну постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання. На думку суду, сама по собі наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Суд також враховує факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його інтерес до дитини.Також, враховує той факт, що позивачка [PERSON] разом із донькою [PERSON] тривалий час проживають за межами України, а саме в Австралії, що істотно вплинуло на можливість батька виконувати свої батьківські обов`язки. В той ж час, саме відповідачем в інтересах малолітньої доньки [PERSON] у 2018 році було надано нотаріально посвідчений дозвіл для виїзду за кордон, надання якого було свідомим рішенням відповідача із врахуванням рівня проживання та можливостей, які існували в Австралії і що це буде позитивно впливати на розвиток, навчання та матеріальне становище дитини в цілому. Очевидним є те, що постійне місце проживання малолітньої доньки [PERSON] за межами України, в Австралії, істотно впливають на можливість прийняття участі у її вихованні, навчанні, спілкуванні та в цілому у житті дитини. Допитані в судовому засіданні 10.09.2029 року свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що під час спільного проживання між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] відбувалися сварки та вони не бачили, що відповідач займається дитиною. Пояснили, що на даний час сторони не проживають разом. Оцінюючи такі покази свідків, суд приходить до переконання, що такі не можуть підтвердити чи спростувати факт виховання дитини, матеріального її забезпечення та участі у житті дитини відповідачем. Окрім того, суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування Сихивської РА ЛМР від 20.10.2020 р. № 23 про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] у зв`язку з недостатністю доказів умисного ухиляння його від батьківських обов`язків. Також, оцінюючи покази свідків [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що такі не підтверджують ухилення відповідача від виконання свої батьківських обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності такого обов`язкового елементу, як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків. Суд також враховує, що у відповідності до ч. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. При вирішенні даного спору суд враховує також положення Конвенції про права дитини. У преамбулі до Конвенції зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За приписами частини та другої першої статті 9 Конвенції Держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). За викладеного суд дійшов висновку, що позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав, а тому позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним і в тому числі з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, на переконання суду застосовувати не можна. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed