Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

15 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Представництва «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.» (Нідерланди) в Україні про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного доходу за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 01 червня 2012 вона була прийнята в Представництво «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.» (Нідерланди) в Україні на посаду представника з просування продукції. 01 вересня 2015 року переведена на посаду менеджера по роботі з ключовими клієнтами. 30 листопада 2016 року позивача під підпис ознайомили з попередженням від 28.11.2016 року про зміну істотних умов праці. Відповідно до зазначеного попередження позивача повідомили про внесення змін у посадову інструкцію менеджера по роботі з ключовими клієнтами, а саме: зміну регіонів, в яких [PERSON] повинна відповідно до п.3.2 посадової інструкції виконувати свої посадові обовязки з «Дніпропетровська область, Запорізька область, Кіровоградська область» на «Харківська область, Сумська область, Полтавська область». Зазначене попередження посилається на Наказ UA/К-28 від 25.11.2016 року «Про зміну стратегії просування продукції Бакстер в Україні». Згоду на зміну регіонів, в яких вона повинна виконувати свої посадові обовязки зміну місцевості позивач не надавала. 31 січня 2017 року позивача звільнено з посади менеджера по роботі з ключовими клієнтами у звязку зі зміною істотних умов праці згідно п.6 ст. 36 КЗпП України. Зі звільненням незгодна, оскільки жодних змін в організації виробництва і праці не відбувалось, натомість відповідач фактично переводить у іншу місцевість виконання позивачем своїх посадових обовязків. Оскільки з наказу від 25.11.2016 року вбачається, що посада менеджера по роботі з ключовими клієнтами залишається, то залишення колишніх умов праці було можливим. Фактично зміна місця виконання обовязків позивача з «Дніпропетровська область, Запорізька область, Кіровоградська область» на «Харківська область, Сумська область, Полтавська область» є переведенням в іншу місцевість, але відповідач не бажаючи виконувати приписи Постанови КМУ № 255 від 02.03.1998 року «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», ухилився від оплати компенсацій позивачу при переведенні в іншу місцевість та вказав іншу причину зміни умов праці. Незаконними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилась в моральних переживаннях, втраті нормальних життєвих звязків через можливість подальшого працевлаштування під час масових звільнень у країні, нормального фінансового забезпечення своєї сімї, а також майбутнього клопоту в звязку з поновленням на роботі. Позивач змушений витрачати власний час та гроші на звернення за юридичними послугами, пошук іншої роботи, що дуже важко зробити в зимовий період. Розмір моральної шкоди оцінює в 10000,00 грн. 11 жовтня 2017 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить станом на 01 жовтня 2017 року 227173,22 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати наказ відповідача UA/К-28 від 25.11.2016 року «Про зміну стратегії просування продукції Бакстер в Україні» незаконним та скасувати його, поновити [PERSON] на посаді менеджера по роботі з ключовими клієнтами. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.01.2017 року по дату ухвалення рішення судом, що станом на 13 грудня 2017 року складає 286264,52 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. моральної шкоди. Покласти на відповідача витрати на правову допомогу. Крім того, позивач заявив клопотання про поновлення строку звернення з позовом до суду, оскільки вперше позивач подав аналогічний позов до суду 20 лютого 2017 року, але ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2017 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу. Про існування вказаної ухвали, а також ухвали суду від 21.02.2017 року, якою позов було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, позивач дізнався лише 12 травня 2017 року, а вже 15 травня 2017 року повторно подав позов до суду, в звязку з чим вважає, що встановлений законом строк для звернення до суду пропущено з поважної причини. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що Представництво «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.» (Нідерланди) в Україні засновано для просування послуг та діяльності компанії «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.» в Україні. Суть господарської діяльності відповідача полягає у просуванні та інформуванні про продукцію компанії на території України серед потенційного та існуючого кола клієнтів компанії медичних закладів та практикуючих лікарів. Організація виробництва одна із функцій виробничого менеджменту, яка здійснюється спеціалістами виробничих підрозділів в апараті управління і забезпечує впорядкування процесів створення, освоєння та випуску продукції. Визначення потенційно привабливих регіонів в Україні є одним із напрямків організації виробництва в представництві. Представництво з метою здійснення господарської діяльності сформувало штат працівників, в тому числі менеджерів по роботі з ключовими клієнтами та керівника служби з просування продукції, якому такі менеджери безпосередньо підпорядковуються. Згідно п.1 наказу UA/К-28 від 25.11.2016 року представництвом було прийнято рішення про внесення змін до організації виробництва і праці. Такі зміни в організації виробництва і праці полягали у закріпленні із 01 лютого 2017 року додатково у якості зони відповідальності менеджерів по роботі з ключовими клієнтами пяти областей: Харківської, Сумської, Полтавської, Хмельницької та Вінницької та виведення із зони відповідальності Дніпропетровської, Запорізької та Кіровоградської областей як таких, що не є потенційними з точки зору маркетингової діяльності відповідача. Згідно посадової інструкції, посада менеджера по роботі з ключовими клієнтами введена з метою ефективного розвитку просування продукції шляхом інформування нових клієнтів та існуючих замовників про продукцію, про прогрес в методах лікування та діагностування хвороб, а також вивчення ринку збуту. Згідно посадової інструкції позивач повинен був реалізувати та контролювати плани з просування продукції, перелік якої встановлено наказом по представництву, відповідно до маркетингової стратегії в наступних регіонах України: Дніпропетровська, Запорізька та Кіровоградська область. Тобто, віднесення окремих областей до зони відповідальності позивача є істотною умовою праці, оскільки визначає місце роботи та характер виконуваної роботи поїздки у відрядження в межах двох областей, де позивач не мала постійного зареєстрованого місця проживання (Запорізька та Кіровоградська область). Залишення колишніх умов праці для позивача було неможливим, оскільки повернення до попередніх умов праці не відповідало комерційним інтересам відповідача. Зазначає також, що у даному випадку не мало місце фактичне переведення в іншу місцевість, оскільки характер роботи не передбачав переїзд позивача в жодне із міст у вищеназваних регіонах, позивач лише мала б здійснювати відрядження для відвідування кожного із вказаних нових трьох регіонів. Зазначає також, що позивачем не надано доказів на підтвердження моральної шкоди. Крім того, позивачем пропущено строк для звернення з позовом до суду, оскільки копія наказу про припинення трудового договору була вручена позивачу 31.01.2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом 12.05.2017 року. Також відповідач зазначає про пропуск строку позовної давності при зверненні до суду позивачем, оскільки позов було заявлено лише 15.05.2017 року, тоді як встановлений КЗпП України місячний строк сплив ще 28.02.2017 року. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав письмові пояснення на додаткове обґрунтування обставин та підстав, викладеним у письмових запереченнях проти позову. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. З моменту відкриття провадження у справі (16.05.2017 року) до 14.12.2017 року включно для вирішення процесуальних питань суд керувався нормами Цивільного процесуального кодексу України у відповідній редакції, що діяла на момент ухвалення таких процесуальних рішень та вчинення відповідних дій. З 15 грудня 2017 року відповідно до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» справа розглядається за правилами, що діють після набрання чинності редакцією Цивільного процесуального кодексу України від 15.02.2017 року (згідно з Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII). Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4). Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 вказаної статті у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у звязку з повідомленням ним або членом його сімї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 131 ЦПК України (у редакції, що діяла до 15.12.2017 року) визначено порядок подання доказів. Так, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті; докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин; сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а\~\~ якщо\~\~ попереднє\~\~ судове\~\~ засідання\~\~у\~\~справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов'язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору. Відповідно до положень статті 83 ЦПК України (у редакції від 15.12.2017 року) сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Судом встановлено, що [PERSON] 01 червня 2012 була прийнята в Представництво «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.» (Нідерланди) в Україні на посаду представника з просування продукції. Відповідно до п.1.2 трудового договору працевлаштування Працівника у Роботодавця регулюється умовами цього Договору, посадовою інструкцією працівника, що є Додатком №1 до цього Договору і складає його невідємну частину, відповідними рішеннями і вказівками уповноважених осіб і представників Роботодавця, зазначених в статті 3.5 нижче, правилами внутрішнього трудового розпорядку Роботодавця, іншими внутрішніми положеннями Роботодавця, Кодексом законів про працю України та іншими відповідними нормативно-правовим актами України. Зазначений трудовий договір належним чином підписаний як з боку позивача, так і з боку відповідача. На підставі наказу №UA/К-21 про переведення від 31.08.2015 року позивача було переведено на посаду менеджера по роботі з ключовими клієнтами, у звязку з чим 31 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №9 до трудового договору від «01» червня 2012 року. Згідно п.1.1. Посадової інструкції менеджера по роботі з ключовими клієнтами, посада менеджера по роботі з ключовими клієнтами введена з метою ефективного розвитку просування продукції шляхом інформування нових клієнтів та існуючих замовників про продукцію, про прогрес в методах лікування та діагностування хвороб, а також вивчення ринку збуту. Згідно п.1.2. Посадової інструкції менеджера по роботі з ключовими клієнтами, для досягнення мети менеджер по роботі з ключовими клієнтами виконує наступні задачі: просування продукції на ринку України; спрямовує діяльність фахівців по роботі з ключовими клієнтами, передає їм свій професійний досвід; забезпечує досягнення встановлених показників відповідно до маркетингового плану. Розділом 3 посадової інструкції встановлено посадові обовязки менеджера по роботі з ключовими клієнтами, зокрема, реалізовувати та контролювати плани з просування продукції, перелік якої встановлюється наказом по представництву, відповідно до маркетингової стратегії в наступних регіонах України: Дніпропетровська область, Запорізька область, Кіровоградська область (п.3.2). 30 листопада 2016 року позивач під підпис ознайомлена з попередженням від 28.11.2016 року про те, що відповідно до ч.3 статті 32 КЗпП України та наказу № UA/К-28 від 25.11.2016 року «Про зміну стратегії просування продукції Бакстер в Україні» з 01 лютого 2017 року їй будуть змінені істотні умови праці, а саме пункт 3.2 розділу 3 посадової інструкції буде викладений у наступній редакції: «реалізовувати та контролювати плани з просування продукції, перелік якої встановлюється наказом по Представництву, відповідно до маркетингової стратегії в наступних регіонах України: Харківська область, Сумська область, Полтавська область» . Вирішуючи спір, суд виходить з того, що умови праці для позивача у Представництві «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.» на посаді менеджера по роботі по роботі з ключовими клієнтами регулюються, перш за все, умовами укладеного трудового договору від «01» червня 2012 року з відповідними змінами та посадовою інструкцією від 1 вересня 2015 року, що були досліджені судом. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже, уклавши трудовий договір з відповідачем, і приступивши до роботи, позивач погодився з умовами, викладеними в договорі. Крім того, як було зазначено вище, відповідно до п.1.2 трудового договору посадова інструкція є додатком до нього і складає його невідємну частину. Відповідно до п.4.1 трудового договору від «01» червня 2012 року працівник працюватиме в основному за місцезнаходженням Представництва в м. Києві (Україна) або в будь-якому іншому місці, як це вимагається належним виконанням ним своїх обовязків. Крім того, як зазначено у п.4.2 трудового договору від працівника можуть вимагатися поїздки у відрядження у справах роботодавця та/або представництва в межах України і за кордон. Згідно з положеннями п.3.3.9 трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем, працівник повинен виконувати обовязки, передбачені цим договором, посадовою інструкцією працівника, що є Додатком №1 і складає його невідємну частину. Як передбачено п. 1.1 посадової інструкції від 1 вересня 2015 року посада менеджера по роботі з ключовими клієнтами введена з метою ефективного розвитку просування продукції шляхом інформування нових клієнтів та існуючих замовників про продукцію, про прогрес в методах лікування та діагностування хвороб, а також вивчення ринку збуту. Пунктом 1.2 посадової інструкції визначено задачі, які виконує менеджер по роботі з ключовими клієнтами, до яких, зокрема, входить просування продукції на ринку України. Посадові обовязки позивача як менеджера по роботі з ключовими клієнтами встановлені у розділі 3 посадової інструкції від 1 вересня 2015 року. До таких посадових обовязків позивача належить, зокрема, реалізувати затверджену маркетингову стратегію з просування всього асортименту продукції шляхом розробки, контролю та виконання затверджених тактичних планів з метою досягнення встановлених показників та максимізації частки ринку (п.3.1.9 посадової інструкції); та реалізувати та контролювати плани з просування продукції, перелік якої встановлено наказом по Представництву, відповідно до маркетингової стратегії в наступних регіонах України: Дніпропетровська область, Запорізька область, Кіровоградська область (п.3.2 посадової інструкції); виїжджати у відрядження, повязані з виконанням посадових обовязків та брати участь у корпоративних заходах (п.3.5. посадової інструкції). 25 листопада 2016 року відповідачем було видано наказ №UA/К-28 «Про зміну стратегії просування продукції Бакстер в Україні» від 25 листопада 2016 року, згідно з яким враховуючи високий потенціал деяких міст та областей України, які на сьогоднішній день не підпадають під зону відповідальності менеджерів по роботі з ключовими клієнтами та з метою підвищення ефективності просування продукції Бакстер в Україні було внесено зміни в організацію виробництва і праці шляхом закріплення з 1 лютого 2017 року за окремими менеджерами по роботі з ключовими клієнтами додаткових регіонів з розвитку та просування продукції Бакстер (для [PERSON] та [PERSON]С.) та нових регіонів для позивача, а саме: Харківську область, Сумську область, Полтавську область, Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області з 1 лютого 2017 року вивести із зони відповідальності менеджера по роботі з ключовими клієнтами позивача, як такі, що не є потенційними з точки зору маркетингової стратегії. Відповідно до п.2 зазначеного наказу у звязку з перерозподілом регіонів та зон відповідальності між менеджерами по роботі з ключовими клієнтами керівнику служби з просування продукції було доручено внести зміни до посадових інструкцій працівників, в тому числі позивача, а також згідно з п. 3 цього наказу ознайомити таких працівників зі змінами істотних умов праці. Суд також бере до уваги той факт, що зазначеному наказу передувала службова записка [PERSON], керівника Служби з просування продукції від 25.11.2016 року та Аналітична записка щодо стратегії по просуванню продукції Компанії Бакстер в Україні в 2016 р. (Аналитическая записка относительно стратегии по продвижению продукции Компании Бакстер в Украине в 2016 г.). 30 листопада 2016 року позивача було ознайомлено із новими умовами праці (зміною областей як зони відповідальності) шляхом надання попередження від 28 листопада 2016 року, що було нею підписано. В термін до 1 лютого 2017 року позивач повідомила відповідача про відмову від нових умов праці шляхом проставлення підпису у вказаному попередженні, у звязку з чим 31 січня 2017 року відповідачем було видано наказ №UA/К-02 «Про припинення трудового договору (контракту)». Копію зазначеного наказу, трудову книжку позивач отримала у день звільнення, ця обставина не заперечується та не спростовується жодною стороною. Відповідно до положень ч.3 ст. 32 Кодексу законів про працю України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Відповідно до п.4 ст. 32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Таким чином, для визначення питання про законність або незаконність звільнення позивача у звязку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці (п.6 ст. 36 КЗпП України) суд має дослідити, чи мали місце зміни в організації виробництва і праці у відповідача, чи могли вони спричинити зміну істотних умов праці для позивача, та те, чи могли бути збережені колишні умови праці для позивача. При вирішенні питання щодо існування змін в організації виробництва і праці суд звертає увагу на таке. Кодекс законів про працю України не містить переліку та ознак обставин, що передбачені у ч. 3 ст. 32 КЗпП України як зміни в організації виробництва і праці. Закон встановлює лише примірний перелік істотних умов праці, а саме: систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. При цьому, суд погоджується із відповідачем, що зміни в організації виробництва і праці мають бути направлені на раціоналізацію використання трудових ресурсів при провадженні господарської діяльності підприємством. Як було досліджено судом на підставі Відомостей з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Представництво «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.» як структурний підрозділ іноземної юридичної особи в Україні є філією (іншим відокремленим підрозділом), тобто діє на території України без створення юридичної особи, та має право здійснювати окремі види господарської діяльності, в тому числі дослідження конюнктури ринку та виявлення громадської думки згідно з реєстрованими видами діяльності (КВЕД-2010). Як вбачається з пояснень відповідача, з метою просування продукції Компанії Бакстер в Україні через проведення маркетингових заходів, в тому числі через візити до закладів охорони здоровя та аптеки, відповідач сформував штат працівників Представництва, до складу якого входила і Служба про просуванню продукції. В структурі вказаної служби працювала і позивач під час роботи у відповідача. При цьому, оскільки відповідач з метою здійснення господарської діяльності здійснює постійний моніторинг попиту на продукцію Компанії Бакстер України, в першу чергу, шляхом виконання посадових обовязків менеджерами по роботі з ключовими клієнтами, вчинення дій та прийняття управлінських рішень щодо максимального охоплення потенційно привабливих міст та областей, тобто території, де здійснюється збір інформації та одночасно проводиться інформування про продукцію, є частиною організації виробництва на Представництві «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.». В той же час, оскільки зони відповідальності менеджерів про просуванню продукції визначають ту територію, де зосереджена найбільша активність відповідача, визначення їх для конкретних працівників Служби про просуванню продукції є складовою процесу організації виробництва і праці, оскільки в результаті підприємство (роботодавець) встановлює, яким чином будуть поєднані трудові та виробничі (матеріальні) ресурси відповідача. За таких обставин суд погоджується з тим, що зміна зон відповідальності для працівників Служби про просуванню продукції відповідача, якими є менеджерів по роботі з ключовими клієнтами, на підставі наказу №UA/К-28 «Про зміну стратегії просування продукції Бакстер в Україні» від 25 листопада 2016 року є обставинами, що відповідають зміні в організації виробництва і праці. Для визначення того, чи могли зазначені зміни в організації виробництва і праці слугувати змінами істотних умов праці для позивача, суд звертає увагу на таке. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України використання примусової праці забороняється. Як було зазначено вище, у ч. 3 ст. 32 КЗпП України надано примірний перелік істотних умов праці, який, при цьому, є невичерпним. До таких умов закон відносить такі, що мають значний вплив на права та обовязки обох сторін трудового договору як працівника, так і роботодавця. Оскільки зміни в організації виробництва і праці належить до виключної компетенції роботодавця, працівник повинен бути захищений від того, аби такі зміни не спричинили зміну умов праці для нього настільки, наскільки продовження роботи за таких умов відповідало б його інтересам. Таким чином, при вирішенні питання, чи могли зміни в організації виробництва і праці відповідно до наказу №UA/К-28 «Про зміну стратегії просування продукції Бакстер в Україні» від 25 листопада 2016 року спричинити зміну істотних умов праці для позивача, суд визначає, які саме умови праці мали бути змінені та який характер таких змін. Як зазначив позивач у своїх поясненнях під час розгляду справи, у звязку із зміною зон відповідальності його як менеджера по роботі з ключовими клієнтами вона мала б переїхати до іншого населеного пункту поза місцем свого постійного проживання. Згідно з поясненнями представника відповідача позивач згідно з нових умов праці мала відбувати у службові відрядження для відвідування закладів охорони здоровя та аптек у нових областях, що входили до зони відповідальності позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що зміни в організації виробництва і праці щодо визначення нових областей як зони відповідальності позивача як менеджера по роботі з ключовими клієнтами безпосередньо впливають на істотні умови праці, адже визначають характер роботи відповідача необхідність здійснення службових відряджень під час відвідування населених пунктів в межах зони відповідальності її як працівника. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що в жодному із населених пунктів, окрім як у м. Києві, відповідач не має будь-якого власного або ж орендованого приміщення, за яким зареєстрована адреса його місцезнаходження або місце здійснення господарської діяльності. Відповідач як представництво іноземної юридичної особи в Україні позбавлений можливості реєструвати філії та інші відокремлені підрозділи в Україні, а тому місцем здійснення ним діяльності ж місто Київ за визначеною у ЄДРПОУ адресою. Тому суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що у звязку із змінами зон відповідальності фактично відповідачем запроваджувалось переведення її в іншу місцевість. При вирішення питання про можливість збереження колишніх умов праці для позивача суд виходить з наступного. Як зазначив позивач у позовній заяві, оскільки посада менеджера по роботі з ключовими клієнтами на підприємстві залишається, тому, на його думку, збереження колишніх умов праці є можливим. Натомість представник відповідача вказав на те, що відповідач не має наміру повертати колишні умови праці, адже це суперечить його комерційним інтересам. Можливість збереження колишніх умов праці залежить від фактичної можливості забезпечити такі умови для позивача з боку відповідача. При цьому характер змін істотних умов праці не дозволяє суду зробити висновок про те, що такі умови могли бути залишені для позивача. Суд не може прийняти у якості належних та допустимих доказів надані представником позивача «[PERSON] продаж препаратів портфеля «Госпітальна фармацевтика» в Україні за підсумками січня-травня 2017 року» та «Аптечні продажі в регіонах України за підсумками 1 півріччя 2016 року Helicopter view», оскільки при ухваленні рішення, суд, відповідно до статті 229 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Суд звертає увагу, що позивачем не вказано джерело походження зазначених доказів, їх видавник, в звязку з чим суд не може їх визнати достовірними. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги у частині визнання незаконним та скасування наказу №UA/К-28 «Про зміну стратегії просування продукції Бакстер в Україні» від 25 листопада 2016, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню судом як необґрунтовані, такі, що не ґрунтуються на доказах, поданих сторонами, та чинному законодавстві України. З урахуванням цього, суд також приходить до висновку про безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди та покладенні на відповідача витрат на правову допомогу,оскільки в ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт порушення трудових чи будь-яких інших прав позивача з боку відповідача. Щодо клопотання позивача про поновлення строку звернення з позовом до суду та заяви відповідача про застосування положень ст. 267 ЦК України у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності при зверненні до суду суд звертає увагу на таке. Відповідно до положень ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з положеннями ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.5 вказаної статті закону якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Для вирішення питання про поважність причин строку давності для звернення до суду позивачем суд оглянув цивільну справу №200/2779/17 (провадження № 2/200/2193/17). Судом встановлено, що 20 лютого 2017 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 20.02.2017 року із позовною заявою, що містила аналогічні позовні вимоги тим, що зазначені ним у позові, що наразі розглядається судом. 21 лютого 2017 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі№200/2779/17 було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надано час позивачеві для усунення недоліків. Як було встановлено судом, копія вказаної ухвали була направлена на адресу позивача, вказану у позовній заяві. В матеріалах справи №200/2779/17 знаходиться поштовий конверт із копією вказаної ухвали суду, яка направлялась позивачу, що повернулось до суду 20.03.2017 року із поштовим повідомленням (довідка ф. 20 повідомлення про вручення відправлення) про повернення вказаного відправлення у звязку із закінченням строку зберігання. Наведені обставини, на думку суду, є поважними причинами пропуску строку позовної давності, тому суд приходить до висновку, що клопотання позивача про поновлення строку звернення з позовом до суду є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Оцінивши докази, які наявні у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до до Представництва «Бакстер [PERSON] [PERSON] Ві.»про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного доходу за час вимушеного прогулу, моральної шкоди - задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed