Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

02.06.2015 року [PERSON] звернувся з позовом до ДП «Нігинський кар»єр» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди. В суд зменшивши позовні вимоги вказує, що згідно із записом у належній позивачеві трудової книжки він працював на посаді референта державного підприємства «Нігинський кар»єр» з 25.04.2013 року по 16.07.2014 року після чого був звільнений з роботи на підставі ст.. 38 КЗпПУ. За період з вересня 2013 року по 16 липня 2014 року заробітна плата виплачувалась на підприємстві не своєчасно, в зв»язку з чим утворилась заборгованість, яку керівництво виплачувати відмовляється. Загальна сума заборгованості становить 44\~400 грн. Після подання позову до суду відповідач виплатив заборгованість по заробітній платі на суму 15\~875,59 грн. Згідно ст.. 117 КЗпПУ на роботодавця покладається відповідальність за затримку розрахунку працівника при звільненні. Умисні дії відповідача і не бажання провести своєчасний і повний розрахунок з працівником при його звільненні змусили позивача докладати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки в нього на утриманні ще перебуває малолітня дитина. Просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 36\~000 грн за весь час затримки розрахунку за період серпня 2014 року по день фактичного розрахунку 25 червня 2015 року включно та моральну шкоду в сумі 25\~000 грн . В суді представник позивача позов підтримав, просить задовольнити. Представник відповідача в суді позов не визнав, заперечив проти його задоволення, пояснив, що станом на 08.07.2015 року заборгованості по виплаті заробітної плати позивачу відсутня. За період його діяльності на вищевказаній посаді підприємству були заподіяні значні збитки в зв»язку з чим була затримка розрахунку з працівниками. Крім того позивачем не доведено, що йому заподіяна моральна шкода, не надано для підтвердження цього доказів, не обґрунтовано з яких міркувань він визначив її розмір. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст. 1 Закону України "Про оплату праці"\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Судом встановлено, що позивач працював в ДП «Нігинський кар»єр» на посаді референта з 25.04.2013 року. 16.07.2014 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням. Однак при звільненні позивача розрахунок з ним проведено не було, в зв'язку з чим склалася заборгованість по заробітній платі за період з 01.10.2013 року по 16.07.2014 року, що в сумі після отримання податків і зборів, становить 15\~875,59 грн, яка була виплачена [PERSON] 25.06.2015 року. Дані обставини визнанні сторонами, а тому в силу ч. 1\~ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиконання роботодавцем вимог\~ст. 116 КЗпП України\~є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за\~ст. 117 зазначеного Кодексу\~й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В п. 25 Постанови Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" (далі Постанова ВСУ №13), визначено, що не проведення розрахунку із працівником у день звільнення або, якщо в цей день він був відсутній на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою застосування відповідальності передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. Оскільки затримка у виплаті заробітної плати позивачу при його звільненні мала місце і розмір невиплаченої заробітної плати не оспорюється сторонами, тому з урахуванням приписів\~\~статей\~\~116,\~117 КЗпП України\~відповідач повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 21 Постанову ВСУ №13 встановлено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід роботи відповідно до Порядку обчислення середньої зарплати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №1995 №100 (з наступними змінами та доповнення, далі Постанова №100). Відповідно до абзацу третього п.2 розділу ІІ Постанови №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітна плата обчислюється\~\~виходячи\~\~з виплат за останні 2 календарні місяці роботи що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої зарплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на доплати, стягнення аліментів, тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до пунктів 3 та 4 розділу ІІІ Постанови №100, при обчисленні середньої плати у всіх випадках її збереження включається: основана заробітна плата, доплати і надбавки, премії тощо. Судом встановлено, що затримка розрахунку після звільнення позивача з 17 липня 2014 року по 25 червня 2015 року становить 236 робочих дні при пяти денному робочому тижні( липень 2014 р -11, серпень 2014 р 20, вересень 2014 р 22, жовтень 2014 р 23, листопад 2014 р 20, грудень 2014 р 23, січень 2015 р -19, лютий 2015 р 21, березень 2015 р 21, квітень 2015 р 21, травень 2015 18, по 25 червня 2015 р 17 днів) . Згідно довідки № 538 від 08.07.2015 року середньомісячний заробіток [PERSON] становить 3000 грн без урахуванням податків, зборів і обов»язкових платежів. Згідно бухгалтерської довідки № 604 від 23.07.2015 року в липні 2014 рок позивач відпрацював 4 години. Відповідно положень п. 8 розділу ІV Постанови №100, у разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації. Таким чином, до розрахунку середньої заробітної плати слід брати наступні вихідні дані: травень 2014 року - кількість відпрацьованих днів 19, нарахована зарплата 3 000 грн. (без відрахувань та утримань); червень 2014 року - кількість відпрацьованих днів - 19, нарахована зарплата - 3 000грн. Розрахунок: розмір середньоденної заробітної плати (3000 + 3000) : (19+19) = 157,89. Таким чином середній заробіток за затримку розрахунку становить 157.89 х 236 днів = 37\~254,96 грн. З урахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2014 року по 25.06.2015 року слід задовольнити з урахуванням вимог ст.. 11 ЦПК України та стягнути з відповідача на користь позивача 36\~000 грн компенсації за час затримки розрахунку, з урахуванням податків, зборів і обов»язкових платежів. За змістом\~ст. 237-1 КЗпП України\~\~моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами. Враховуючи, що [PERSON] має на утриманні неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], заробітна плата є єдиним джерелом для його існування, відповідач не виплачував заробітної плати протягом 11 місяців, що змушувало позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя, придбання продуктів харчування, оплату комунальних послуг. Суд вважає, що позивачем в достатній мірі не обґрунтовано свої вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 25 000 грн, а тому враховуючи характер немайнових втрат, їх тривалість, можливість відновлення нормального психічного стану позивача суд виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, вважає, що компенсація заподіяної моральної шкоди не має перевищувати 850 гривень, в зв'язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст..88 ЦПК суд стягує судові витрати з відповідача в сумі 368,50 грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial