Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що 15 лютого 1985 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. 19 лютого 1992 року рішенням Тиврівської районної ради народних депутатів йому було надано у довічне успадковуване володіння (як форму власності) 20,65 гектара землі в межах Черемошненської сільської ради для організації селянського (фермерського) господарства. 19 лютого 1992 року видано відповідний державний акт. [INFO] її чоловік помер. Вищезазначена земельна ділянка фактично входила до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], вона успадкувала фермерське господарство та продовжила користуватися вказаною вище земельною ділянкою, тобто, відповідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, вона фактично прийняла спадщину. На теперішній час намагається переоформити право власності на належну їй земельну ділянку, однак Черемошненська сільська рада Тиврівського району Вінницької області на свій розсуд намагається користуватися належною їй земельною ділянкою та право користування землею в порядку спадкування за нею не визнає. Право довічного успадковуваного володіння землею було введено Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 р. Таке право законодавчо визнавалось у період з 15 березня 1991 р. до 13 березня 1992 р. Так, відповідно до ст. 6 Земельного кодексу Української РСР 1990р. у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства. Пунктом 8 постанови Верховної Ради України "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" від 13 березня 1992 р. встановлено, що громадяни, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року №511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського особистого господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. На виконання Закону України від 13 березня 1992 року «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» видано Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» та наказ Державного комітету України по земельним ресурсам від 15 лютого 1993 року за №10 «Про затвердження порядку передачі земельних ділянок в приватну власність громадян України». Вказаними нормативними актами були врегульовані питання процедури надання земельних ділянок у власність громадян та користування. Ці нормативні акти діяли і на час вирішення питання про передачу у володіння [PERSON] земельної ділянки. Сам процес передачі земельної ділянки складався з декількох етапів, які передбачали прийняття рішення органом місцевого самоврядування про передачу конкретної земельної ділянки, винесення на місцевості і закріплення меж виділеної земельної ділянки та виготовлення і отримання державного акту на право власності, володіння на земельну ділянку. Ця процедура відповідала повністю вимогам ст. ст. 17, 22, 23 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, яким передбачалося, що передача земельних ділянок у власність громадян, володіння здійснюється радами, на території яких розташовані земельні ділянки, право власності, володіння на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і отримання документу, який посвідчує це право. Право власності, володіння посвідчується державними актами, які видаються і реєструються, в тому числі, і районною радою. На її переконання, [PERSON] на час своєї смерті набув право володіння на земельну ділянку, таким чином земельна ділянка є спадковим майном. Просить визнати за нею право користування земельною ділянкою площею 20,65 га, в порядку спадкування за законом згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого [PERSON] 19 лютого 1992 року. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] та [PERSON] позов підтримали. Представник позивачки [PERSON] пояснив, що землею користувався чоловік позивачки, а зараз користується вона, але лише земельною ділянкою розміром 2,7 га, а в решті їй чинить перешкоди сільська рада. Вона проживала із спадкодавцем до його смерті і успадкувала його право на дану земельну ділянку. Представник позивачки [PERSON] пояснив, що сільська рада не мала жодного права втручатись в роботу фермерського господарства, оскільки земельна ділянка фермерському господарству надавалась рішенням районної ради, а вилучені землі рішенням сесії сільської ради. Станом на 2001 рік позивачка користувалась всією ділянкою 20 га, а потім, після 2001 року, сільська рада надала дані земельні ділянки жителям села. Претензій щодо земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER] позивачка не має, однак вона претендує на повернення їй в користування земельної ділянки [NUMBER]. Позивачка в 2016 році зверталась до нотаріуса з усною заявою і отримала усну відмову, оскільки спадкодавцем не було оформлено право власності на землю. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що [PERSON] помер в 2001 році, а в 1995 році він звертався з письмовими заявами до Черемошненської сільської ради про вилучення в нього всієї землі фермерського господарства. Дані заяви були розглянуті на сесіях Черемошненської сільської ради і задоволені, земля була вилучена із фермерського господарства в землі запасу сільської ради, а в 1997-1998 р. виділена людям. На вилучення земельних ділянок було кілька заяв; на 18,5 га, на 13га., на 4.4га., а лише 2,75 га залишено в СФГ - як того побажав сам [PERSON] і щодо цієї ділянки сільська рада заперечень не має. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] заперечує в задоволенні даного позову. Пояснила, що в 1995 році [PERSON] добровільно відмовився від отриманих для СФГ земель і дана земля пустувала 2 роки, лише потім, в 1997 році землю роздали людям. Це урочище під назвою «Пасіка» входило до земельної ділянки розміром 17,65 га. Всього було видано СФГ «Віктор» 39,25га. Потім поетапно [PERSON] відмовлявся від 18,6 га. і від 4,4 га, є чинні рішення на відібрання земельних ділянок загальною площею - 23 га., а залишив для потреб СФГ 2,75га. Представник третіх осіб [PERSON] заперечує в задоволенні позову. Пояснив, що в державному акті зазначено, що у довічне успадкування передається ділянка [NUMBER] площею 18,6 га, яка була вилучена згідно заяви від 05.12.1995р. та земельна ділянка [NUMBER] площею 3,0 га. Земельна ділянка [NUMBER] площею 17, 65 га, по якій були заяви на вилучення та були рішенням сесії задоволені. 25.12.1998 року знову було подано заяву СФГ «Віктор» про вилучення 4,42 га. Не звертались ще із заявою про вилучення земельної ділянки [NUMBER] площею 3 га, про що спору немає. Свідок [PERSON] дала показання про те, що в 1990 - х вона перебувала на посаді сільського голови с. Черемошне Тиврівського району. В той період до складу депутатів був обраний [PERSON], який був обізнаний в області земельного законодавства, постійно вникав в усі питання, що стосувались виділення та розподілу земельних ділянок. Відповідно до чинного на той час ЗК УРСР 1990 року рішенням Тиврівської районної ради № 19 від 19.02.1992 року йому передано три земельні ділянки для організації селянського (фермерського) господарства. На вказані земельні ділянки [PERSON] отримав Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею, а вже через кілька років в нього виникли труднощі з веденням СФГ і він став відмовлятись від отриманої землі та звертатися до сесії із заявами про вилучення в нього земельних ділянок. Він особисто був присутнім на сесіях, де розглядались питання вилучення земельних ділянок. Так вилучались повністю земельна ділянка [NUMBER] розміром 18,6га. Із земельної ділянки [NUMBER] площею в 17,65 га, згідно його заяви, рішенням сесії Черемошненської сільської ради 12 сесії 22 скликання від 04.02.1998 року спочатку вилучили 13 га., а на підставі заяви від 25.12.1998 р. про вилучення решти 4 га і 40 соток (із земельної ділянки [NUMBER]), рішенням 3 сесії 23 скликання сесії Черемошненської сільської ради від 25.12.1998р. вилучено ще 4, 40га. [PERSON] залишив за собою 2.75 га. Вилучення земель проходило вже під час дії Земельного Кодексу в редакції 1992 року. Більш детально обставин не пам'ятає, оскільки пройшло вже багато часу. Вилучені площі зараховувались до земель запасу Черемошенської сільської ради, а через рік чи два земельні ділянки передані людям, які написали заяви на отримання земельних ділянок на території Черемошенської сільської ради. На вилучення землі була особиста воля [PERSON] На той період сільська рада мала право задоволити заяву користувача і вилучити землю. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступного. Відповідно до Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею [PERSON] на підставі рішення Тиврівської районної Ради № 19 від 19.02.1992 року передано 39, 65 га землі для організації селянського (фермерського) господарства. Згідно зазначеного Акту передана у довічне успадковане володіння земля складається із трьох земельних ділянок: [NUMBER] - площею 3 га, [NUMBER] - площею 17,65 га , [NUMBER] - площею 18,6 га (т.2 а.с. 65-68). 06.12.1995 року до сесії Черемошенської сільської ради народних депутатів звернувся із письмовою заявою голова фермерського господарства «Віктор» [PERSON] (т.1 а.с.102), в якій просив вилучити із фермерського господарства «Віктор» земельну ділянку [NUMBER] площею 18.6 га, яка надавалась йому для розширення фермерського господарства і якою, згідно його заяви, він користувався протягом двох років. Рішенням 4 сесії 22 скликання Черемошенської сільської ради народних депутатів Тиврівського району від 13.03.1996 року (т.1 а.с. 101) вказану заяву [PERSON] задоволено і у відповідності до п.1, ст. 27 діючого на той час Земельного Кодексу України в редакції від 13.03.1992р. із фермерського господарства «Віктор» вилучено земельну ділянку [NUMBER] площею 18, 6 га та передано до земель запасу. 02.10.1997 року до сесії Черемошенської сільської ради народних депутатів звернувся із письмовою заявою голова фермерського господарства «Віктор» (т.1 а.с.104), в якій просив вилучити із земельної ділянки [NUMBER] площею 17.65 га. фермерського господарства «Віктор» в фонд земель запасу сільської ради 13 га, залишивши йому 4.65 га землі і внести зміни в Державний акт. Рішенням 12 сесії 22 скликання Черемошенської сільської ради народних депутатів Тиврівського району від 04.02.1998 року (т.2 а.с. 84), вказану заяву [PERSON] задоволено і у відповідності до п.1, ст. 28 діючого на той час Земельного Кодексу України вилучено із фермерського господарства «Віктор» земельну ділянку площею 13 га та передано її в фонд земель запасу сільської ради, залишивши в користуванні СФГ «Віктор» 7,40 га. 25.12.1998 року до сесії Черемошенської сільської ради народних депутатів звернувся із письмовою заявою голова фермерського господарства «Віктор» (т.1 а.с.106), в якій просить вилучити земельну ділянку [NUMBER] площею 4.40 га. з користування фермерського господарства «Віктор». Відповідно до рішення 3 сесії 23 скликання Черемошенської сільської ради народних депутатів Тиврівського району від 25.12.1998 року (т.1,а.с. 105), вирішено: «Відібрати у фермерського господарства «Віктор» земельну ділянку в розмірі 4.40 га». [INFO] [PERSON] помер, що стверджується ксерокопією свідоцтва про смерть (т 1.а.с.11), позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим що стверджується ксерокопією свідоцтва про одруження (т.1а.с. 10). Згідно довідки Черемошенської сільської ради Тиврівського району №366 від 27.10.2016 року (т.2, а.с.77), на момент смерті [PERSON] з ним проживали дружина - [PERSON], син [PERSON] 1986 р.н., син [PERSON] 1987 р.н., дочка [PERSON],1989 р.н. До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не звертався і спадкова справа не заводилась, що стверджується інформаційною довідкою із спадкового реєстру (т 1.а.с. 54). Позивачка із 04.07.2001 року рахується керівником СФГ «Віктор», що стверджується свідоцтвом про перереєстрацію господарства, його статутом та витягом із ЄДР (т2. а.с.58- 64). Відповідно до довідки Черемошенської сільської ради Тиврівського району №376 від 22.11.2016 року (т.2,а.с.56), за фермерським господарством «Віктор» рахується земельна ділянка площею 2,75га». Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу Української РСР 1990р. у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського) господарства Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-ХІІ, яка була чинною на час надавання земельної ділянки спадкодавцю, земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковане володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством могло набуватися після шести років володіння нею. Як зазначалося в ст. 2 цього Закону селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Селянське (фермерське) господарство має назву, печатку і штамп. Статтею 17 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство також передбачався порядок успадкування права володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за якою у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право на володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців, дієздатному громадянину України, який досяг 18-річного віку і виявив бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається членові селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом з громадянином, що помер, господарство. Спори між спадкоємцями, а також між спадкоємцями та іншими громадянами з питань переважного права на дальше ведення селянського (фермерського) господарства вирішується судом. Прийняттям Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про селянське (фермерське) господарство». Закон України «Про фермерське господарство» не містить такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння, а також не передбачає успадкування права володіння земельною ділянкою. Зазначеним Законом закріплюється право на отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства у власність або в оренду із земель державної або комунальної власності. Землі фермерського господарства складаються із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності: земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство (ст.12 Закону України «Про фермерське господарство»). Пунктом 8 постанови Верховної ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13.03.1992 року №2200-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковане або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Оскільки Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року передбачав право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства і не передбачав такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння, то п.6 Перехідних положень надавалося громадянам право, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві до 1 січня 2005 року, та продовжено до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право користування земельними ділянками, наданих для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду. Доказів того, що [PERSON] за життя вчиняв будь - які дії щодо оформлення права власності чи оренди на земельну ділянку отриману ним на підставі рішення Тиврівської районної ради № 19 від 19.02.1992 року у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства площею 39, 65га, суду не надано і в ході судового розгляду не здобуто. Доводи представника позивача про те, що при розгляді справи необхідно приймати до уваги рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, яким визнано неконституційними положення п.6 розділу 9 «Перехідні положення» в частині щодо втрати громадянами після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, не впливають на правильність рішення, оскільки за рішенням Конституційного Суду громадяни, які набули право постійного користування земельною ділянкою в порядку встановленому законом, але за нині діючим законодавством не можуть мати їх на такому праві, не обмежені строком за свого життя переоформити право користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Спадкодавець втратив надане йому право не у зв'язку з тим, що сплив строк встановлений законом для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою наданою йому у довічне успадковане володіння, а тому що він не встиг, чи не бажав реалізувати своє право за життя. Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України за громадянами зберігається право щодо оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, яке може бути ними реалізоване за життя. Права спадкоємців є похідними від прав спадкодавця, які належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки на момент відкриття спадщини Закон України «Про селянське (фермерське) господарство», який передбачав надання громадянам земельних ділянок за їх бажанням у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та відповідно до якого права володіння земельною ділянкою підлягали спадкуванню, втратив чинність, а Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року та чинний Земельний кодекс України прийнятий 25 жовтня 2001 року не передбачають набуття такого права громадян на землю як довічне успадковане володіння та порядку успадкування такого володіння, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права користування земельною ділянкою площею 20,65 га в порядку спадкування за законом згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею виданого [PERSON] 19.02.1992року не підлягають задоволенню. Згідно ст.9. Земельного кодексу України , що набрав чинності 1992р Компетенція сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин д о відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; 4) справляння плати за землю; 5) ведення земельно-кадастрової документації; 6) погодження проектів землеустрою; 7) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; 8) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; 9) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; 10) видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів. 11) погодження будівництва жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і споруд на земельних ділянках, що перебувають у власності або користуванні; 12) вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції; 13) вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції. Відповідно до положень ст. 27 земельного кодексу України в редакції 13.03.1992 року право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Пункт 5 частини першої цієї статті не поширюється на право користування землею громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, протягом трьох років з часу надання земельної ділянки. Право користування землею може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу. Право користування орендованою землею припиняється також при розірванні договору оренди землі. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки. Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5-9 частини першої цієї статті, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку. Право тимчасового користування землею припиняється шляхом розірвання договору. Згідно ст. 29 земельного кодексу України в редакції 13.03.1992 року припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. А тому сесія сільської ради в межах своїх повноважень вирішувала питання щодо вилучення земельних ділянок за заявами [PERSON] Слід також зазначити, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є також його діти: син [PERSON] 1986 р.н., син [PERSON] 1987 р.н., дочка [PERSON],1989 р.н., які на час відкриття спадщини проживали разом з ним (т.2 а.с.77), тобто даний позов зачіпає їх інтереси. Згідно ст. 33 ЦК залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, здійснюється судом лише за клопотанням позивача. Проте клопотання про залучення їх до участі у справі як співвідповідачів стороною позивача не заявлено. .

Outcome: dismissed