Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

18.12.2017 позивач звернулась до суду з позовною заявою де зазначила, що 26.12.2013 між відповідачем [PERSON] та позивачем було укладено нотаріально завірений безоплатний договір дарування дачного будинку та земельної ділянки. Даний договір фактично приховував за собою договір купівлі-продажу, проте нотаріус повідомив, що при укладенні договору дарування позивач повинен надавати декларацію про доходи, а тому сторони вирішили укласти договір дарування. Того ж дня між сторонами було укладено нотаріального завірений договір позики, відповідно до якого позивач позичила у відповідача 246000 грн. Через чотири години позивач повернула відповідачу [PERSON] кошти у розмірі 40000 доларів США. Самого факту передачі коштів у розмірі 246000 грн. не було, оскільки це були кошти за купівлю будинку та земельної ділянки, а всього позивач виплатила кошти у розмірі 800000 доларів США, про що були виписана відповідна розписка. Проте, в подальшому відповідач почав здійснювати дії щодо витребування у позивача неіснуючого боргу у розмірі 398000 грн., про що було здійснено виконавчий напис нотаріуса, крім того, відповідач 1 почав погрожувати та здійснював напади на неї та членів її родини. В зв`язку з цим, позивач визнати дані договори удаваними та скасувати їх. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] направили відзиви на позову заяву, вказали, що при укладенні вказаних правочинів сторони розуміли значення свої дій, діяли добровільно, ознайомлені з законодавством. Сторони стверджували, що договори дарування та договору позики не приховували іншого правочину між ними і відповідають їх дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки, стверджували, що зміст документа та його правові наслідки їм зрозумілі і тлумачаться ними однозначно. Також заявили клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснодемський О.А. направив заперечення на позовну заяву зазначив, що при укладенні вказаних правочинів сторони розуміли значення свої дій, діяли добровільно, ознайомлені з законодавством. Сторони стверджували, що договори дарування та договору позики не приховували іншого правочину між ними і відповідають їх дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки, стверджували, що зміст документа та його правові наслідки їм зрозумілі і тлумачаться ними однозначно. В подальшому до нього звернувся [PERSON] із заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса в зв`язку з наявною заборгованістю позивача. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позивач додатково зазначила, що при укладенні договору купівлі - продажу будинку та земельної ділянки нотаріус повідомив, що потрібно буде подавати декларацію про доходи, а тому замість даного договору сторони вирішили укласти договір дарування. Частину коштів за фактичний правочин купівлі-продажу відповідачем було отримано одразу а на частину коштів був укладений договір позики, проте фактично кошти не передавались. В той самий день позивач зустрілася з відповідачем 1 і розрахувалась повністю, проте через декілька місяців відповідач почав телефонувати з вимогою повернути кошти за будинок та землю у розмірі 30000 доларів. Відповідач [PERSON] направив клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позов заперечує. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснодемський О.А. направив клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позов заперечує. Відповідач приватного виконавця Трофименко Михайла Михайловича подав клопотання про розгляд справи без його участі, вказав, що він не є належним відповідачем при розгляді справи про визнання правочинів удаваними. Заслухавши пояснення представників сторін, позивача, свідка [PERSON] . дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В судому засіданні встановлені наступні обставини справи. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що я чоловіком позивача та був присутній при укладені оспорюваних правочинів, показав, що було домовленість про укладення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинку. Нотаріус повідомив, що при укладені даних договорів потрібно надавати декларацію про доходи, тому нотаріусом було запропоновано укласти договори дарування і договір позики частини коштів, під час укладання цих правочинів заплатили відповідачу 40000 доларів США, а в той самий день заплатили ще 40000 доларів США, тобто виплатили всю суму за будинок та землю та за інші речі, які були в будинку, тобто сплатили всю суму про яку було домовлено з відповідачем. В подальшому дізнались про накладений арешт. 26.12.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А. посвідчено укладені між [PERSON] та [PERSON] договори дарування дачного будинку та земельної ділянки в СТ «Струмок» на території Халеп`янської сільської ради. 26.12.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А. посвідчено укладені між [PERSON] та [PERSON] договір позики, згідно умовами якого [PERSON] повинна була повернути кошти [PERSON] в національній валюті не пізніше 26.06.2014 року. Відповідно до п.5.1. вказаних договір, сторони стверджували, що ці договори не приховують інших правочинів між ними і відповідають їхнім дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. В день укладення договору [PERSON] виконала свої боргові зобов`язання перед [PERSON] шляхом повернення йому 40 тис. доларів США про, що в кабінеті нотаріуса відповідач написав розписку, якою підтвердив отримання валютних коштів. Відповідно виконавчого напису від 22.10.2015 року зареєстрованого в реєстрі за №316 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] невиплачені в строк на підставі договору позики від 26.12.2013 року за реєстровим №691 грошові кошти в сумі 398 372 грн. 01.12.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] на підставі виконавчого напису №316 від 22.10.2015 року. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Таким чином, в судовому засіданні стороною позивачів не надано належних, допустимих та достатніх доказів удаваності оспорюваних правочинів, зокрема, що сторони мали на меті укласти договори купівлі-продажу. Крім того, зазначення, що позивач не отримувала коштів за договором позики не може буди підставою для визнання його удаваним, оскільки обраний невірний спосіб захисту прав позивача. Крім того, удаваний правочин не може бути скасований, оскільки у разі встановлення факту укладання удаваного правочину тягне за собою встановлення факту укладання іншого правочину а не його скасування, а тому з врахуванням ст.ст.15,16 ЦК України позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed