Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

07 вересня 2016 року [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду із зазначеною вище позовною заявою, та вході розгляду справи збільшивши свої позовні вимоги, просить ухвалити судове рішення, яким стягнути із відповідача, [PERSON], на її користь суму боргу за борговими розписками від 15 лютого 2014 року та 02 січня 2015 року у розмірі 257226,65 грн. В обгрунтування своїх вимог, посилалась на те, що 15 лютого 2014 року [PERSON] позичила у неї 7000 доларів США, що в гривневому еквіваленті (станом на 15.02.2014 року за курсом НБУ 1 дол.США=8,6309грн.) становило 60416,30 грн. під 3% в місяць на строк до 31 грудня 2014 року за умови щомісячної виплати відсотків за користування грошима. Договір позики був укладений письмово, шляхом виконання відповідачкою власноручної розписки. Але прийняті на себе за договором позики зобовязання [PERSON] не виконала, до 31.12.2014 року борг не повернула, проценти за користування грошима щомісяця не сплачувала. 02 січня 2015 року вони з відповідачкою уклали додатковий договір згідно якого [PERSON] прийняла на себе зобовязання повернути борг до 31 грудня 2015 року частками в доларах США зі щомісячною сплатою процентів у розмірі 1000 грн. Але й ці зобовязання [PERSON] не виконала, в строк борг не повернула, проценти не сплачувала. На її неодноразові вимоги про повернення грошей відповідачка відповідала обіцянками, але повернула їй тільки 100 доларів США 31.03.2016 року. В судове засідання позивачка, [PERSON], та її представник, [PERSON], не зявились. Матеріали справи містять заяву позивача про закінчення розгляду справи у її та представника відсутність. В минулому судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну заяву за обставин, викладених в ній та просили задовольнити її в повному обсязі. При цьому позивачка пояснила, що передача коштів у борг відбувалась у магазині відповідача під розписку. До написання другої розписки відповідач жодного разу не віддавала кошти. 30 березня 2016 року [PERSON] зателефонувала та повідомила, що віддасть частину боргу і наступного дня віддала 100 доларів США. Віповідач, [PERSON], та її представник - адвокат [PERSON], позовні вимоги не визнали та у їх задоволені просили відмовити в повному обсязі. Суду пояснили, що з 14 березня 2014 року кожного місяця відповідачка сплачувала відсотки за користування коштами, у кінці року повинна була сплатити всю суму, але не змогла, тому просила [PERSON] зменшити відсотки, на що вона погодилась. В січні 2015 року була складена інша розписка, за якою вона повинна була віддавати борг частками та сплачувати проценти щомісячно у розмірі 1000 грн., але коли вона повернула позивачці 100 доларів, то та не погодилась на таку сплату боргу по 100 доларів і [PERSON] почала збирати всю суму боргу. 31 березня 2016 року [PERSON] віддала позивачці 6900 доларів США. Розписку про повернення боргу від [PERSON] вона не відбирала, так як позичала гроші перший раз у житті і не знала, як це повинно було бути оформлено. При цьому стверджує, що віддала всю суму, але доказів цьому надати не може. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків [PERSON] та [PERSON], повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини у звязку із укладанням письмового договору про надання позики, оформлений розпискою 15.02.2014 року, відповідно до умов якого позивач надала відповідачці грошові кошти в сумі 7000 доларів США під 3% в місяць до 31 грудня 2014 року. /а.с.99/ Але прийняті на себе за договором позики зобовязання [PERSON] не виконала, до 31.12.2014 року борг не повернула. 02 січня 2015 року [PERSON]А з [PERSON]А уклали додатковий договір згідно якого [PERSON] прийняла на себе зобовязання повернути борг в розмірі 7000 дол.США до 31 грудня 2015 року частками в доларах США з щомісячною сплатою процентів у розмірі 1000 грн. /а.с.100/ Тобто даною розпискою сторони суттєво змінили умови договору в частині сплати відсотків за користування коштами з 3% на місяць на 1000 грн. на місяць. Факт укладання договору позики підтверджується відповідними письмовими розписками, оригінал яких міститься в матеріалах справи на аркуші справи 99,100. Згідно розписки від 31 березня 2016 року відповідачкою позивачці повернуто борг у сумі 100 дол.США. з зазначенням остаток 6900 дол.США. /а.с.101/ При цьому із копії розписки на а.с.66 на звороті, оригінал якої оглядався в судовому засіданні, яка надана суду відповідачкою, зазначено самою [PERSON] "31.03.2016 року віддала". Тобто, мається на увазі, що відповідачка повернула борг позивачці у розмірі 100 дол.США., про що остання на вимогу відповідачки зробила відповідний запис на копії розписки від 02.01.2015 року, яка була у відповідачки, як гарантія виконання нею своїх зобовязань. Також факт існування між сторонами боргових відносин підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що з позивачем [PERSON] спільно проживає без реєстрації шлюбу з 1987 року, ведуть спільне господарство та бюджет. Коли йому знадобились гроші, він звернувся до своєї цивільної дружини [PERSON], але та пояснила йому, що гроші дала у борг [PERSON], яка вже два роки не повертає борг. У спілкуванні з [PERSON] остання попросила його допомогти продати гараж на масиві «Електрон», а виручені кошти за нього обіцяла віддати [PERSON] в рахунок повернення боргу. Були знайдені покупці на гараж, але згодом зясувалось, що даний гараж не належить [PERSON], він належить її матері та остання не має наміру його продавати. Згодом [PERSON] прохала його допомогти їй з продажею її квартири по вул. Дзержинського та магазину "Оскар" по вул. Богуна в м. Жовті Води. При цьому зазначила, якщо все вийде я закрию борг. Але, в листопаді 2016 року заявила, що вона нікому нічого не винна. Читайте уважніше розписку, після чогу взагалі перестала спілкуватися з ним та його дружиною - позивачем по справі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він погодився придбати гараж у [PERSON] та разом з нею та [PERSON] їздив на оглядини даного гаража, але згодом [PERSON] передумала його продавати. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі №6-2789цс16.Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Такий же висновок зробив Верховний суд України 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 та 12.04.2017 р. у справі № 6-487цс17. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Свої зобов'язання за договором позики [PERSON] не виконала та в обумовлений договором\~\~строк до 31.12.2015 року і станом на теперішній час отримані кошти в повному обсязі не повернула. Відповідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 527 ЦК України\~передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п.1\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.1\~ст.631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов'язки відповідно до договору. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Враховуючи зазначені вище положення закону, той факт, що відповідач у визначений в договорі позики строк отримані у позику кошти не повернула, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в розмірі 6900 дол. США, що в еквіваленті складає 179 192,80 грн. (станом по курсу НБУ на 12.07.2017 року) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Як вбачається з розписки /а.с.100/, відповідач зобовязувався виплачувати % по 1000 грн. кожного місяця. З урахуванням зазначених положень закону, враховуючи, що договором позики розмір процентів за користування позикою сторонами визначений, а також факт несвоєчасного повернення відповідачем отриманих у позику коштів, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою за період з 02.01.2015 року по 02.10.2017 року включно в сумі 21000,00 грн., (саме за такий період позивач просить стягнути % з відповідача, а не подень ухвалення рішення по справі). При цьому, твердження позивача, що відповідачка повинна їй сплатити % за борговою розпискою від 15.02.2014 року у розмірі 3% щомісяця за період з 15.02.2014 року по 02.01.2015 року суд не приймає до уваги та вважає не обгрунтованим, оскільки згідно розписки від 02 січня 2015 року сторони змінили умови договору в частині сплати відсотків за користування коштами з 3% на місяць на 1000 грн. на місяць. При, цьому, сторонамив розписці від 02 січня 2015 року не зазначено, що мається заборгованість по процентам за розпискою від 15 лютого 2014 року. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 12 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні відповідачка не спростувала належними доказами доводи позивачки, що [PERSON] повернула [PERSON] всю суму позики. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позива неохідно стягнути суму боргу за борговими розписками від 15 лютого 2014 року та 02 січня 2015 року у розмірі\~ 200192,80 грн., що складається з: суми позики - 179 192,80 грн., відсотків - 21000,00 грн. Згідно ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 551,20 грн. та на користь держави у сумі 1450,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial