Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

01 березня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, який уточнила. У своїй позовній заяві позивач посилалась на те, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2006 року по 23 вересня 2010 року. Під час перебування у шлюбі у них народилась донька [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Зазначила, що бажає виїхати з дитиною на відпочинок для оздоровлення до Автономної Республіки Крим з 25 травня 2019 року до 31 серпня 2019 року, де проживають її батьки. Відповідач немає змоги надати дозвіл на виїзд дитини, оскільки їй невідомо його місцезнаходження. У зв'язку з викладеним, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Автономної Республіки Крим її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 25 травня 2019 року до 31 серпня 2019 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 04 березня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання у справі на 18.03.2019 року. Позивач у судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 23.09.2010 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи утримання з 21.08.2010 року до повноліття дитини. Також, судом встановлено, що позивач має намір виїхати з дитиною на відпочинок для оздоровлення до Автономної Республіки Крим з 25 травня 2019 року до 31 серпня 2019 року, де проживають її батьки, однак, відповідач немає змоги надати дозвіл на виїзд дитини, оскільки позивачу невідомо його місцезнаходження та зв'язок з ним втрачений. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України, а лише встановлено певний порядок її виїзду на тимчасово окуповану територію України за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Приймаючи до уваги цілі вивозу дитини [PERSON] до АР Крим, те, що у місті Севастополь проживають батьки позивача, тобто, бабуся та дідусь [PERSON], враховуючи відсутність військових дій на тимчасово окупованій території АР Крим, а також те, що дитина дійсно потребує оздоровлення, суд вважає можливим надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд до Автономної Республіки Крим її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 25 травня 2019 року до 31 серпня 2019 року.

Outcome: approved