Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивачка звернулась до Липовецького районного суду із позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, обґрунтовуючи підставність своїх позовних вимог наступним чином. Відповідно до Свідоцтва про право власності за №26, виданого 13 червня 1989 року виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області на підставі рішення виконкому Турбівської селищної ради депутатів трудящих №32 від 14.05.1989 року, вона, [PERSON], є власником житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Окрім неї, у даному житловому будинку проживає її дочка з дітьми та з співмешканцем [PERSON], тобто відповідачем, з яким у неї склались неприязні відносини та постійно виникають суперечки та сварки. У зв'язку із чим, вона, [PERSON], неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами відповідного змісту, які фактично були залишені без належного реагування, з пропозицією звернутись їй до суду в порядку цивільного судочинства. Оскільки в силу свого віку та стану здоров'я, вона потребує постійного спокою та відпочинку вдома, однак відповідач цьому чинить перешкоди, постійно знущається над нею, ображає її нецензурними словами, неодноразово погрожував розправою, а останній раз побив та пообіцяв задушити, тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів задля захисту свого життя, здоров'я та забезпечення права на здійснення своїм правом власності на об'єкт нерухомого майна у спосіб, що передбачений чинним законодавством шляхом виселення гр. [PERSON] із займаного ним житлового будинку, який належить їй, [PERSON], на праві приватної власності. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала з підстав, що наведені у позові, просила суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак в заяві, яку надав через канцелярію суду вказав, що позовні вимоги не визнає, зазначив, що в будинку своєї тещі він проживає з її дозволу, в підтвердження чого надав суду розписку відповідного змісту, яка посвідчена селищним головою смт. Турбова. Просив суд в задоволені позову відмовити. Ураховуючи те, що відповідач не з'явився в судове засідання, скориставшись своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні усіх зібраних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із Дубліката свідоцтва про право власності на житловий будинок за №26 виданого 13 червня 1989 року на підставі рішення виконкому Турбівської селищної ради депутатів трудящих №32 від 14 травня 1989 року, житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить [PERSON]. Згідно реєстраційного посвідчення виданого 17 вересня 2009 року Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації вказаний об'єкт нерухомості був зареєстрований органами державної реєстрації. Факт належності житлового будинку позивачеві [PERSON] підтверджується також технічним паспортом на житловий будинок за [ADDRESS], що виданий КП "ВООБТІ"27.04.2009 року, відповідно до якого власником зазначено [PERSON]; довідкою виданою 12.12.2013 року за №3095 виконавчим комітетом Турбівської селищної ради Липовецького району, відповідно до якої констатовано, що [PERSON] дійсно являється власником житлового будинку за [ADDRESS]. 13.12.2013 року в складі комісії депутата селищної ради Ковтун В.А., сусідів: [PERSON] та [PERSON] було складено акт матеріально - побутових умов життя [PERSON], який був затверджений селищним головою Турбівської селищної ради Липовецького району [PERSON], відповідно до якого при перевірці було встановлено, що в будинку по [ADDRESS], проживають та зареєстровані: [PERSON], [PERSON] - дочка та їх четверо дітей - 3 школярі, одна дитина до 4 років, а чоловік дочки [PERSON], тобто [PERSON], який проживає, але не зареєстрований за вказаною адресою. Зі змісту ст.316, 317, 319 ЦК України слідує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Із здобутих у справі доказів судом з'ясовано, що позивач є власником житлового будинку, який є об'єктом її права приватної власності. Глава 6 ЖК УРСР присвячена правовому регулюванню відносин щодо здійснення права користування жилими будинками та квартирами, які є об'єктом права приватної власності, тобто належать фізичній особі. Так, ст.150 ЖК України, кореспондується, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як вбачається із змісту розписки, яка була надана суду відповідачем, позивач [PERSON] 28.03.2012 року надала згоду на проживання в належному їй на праві приватної власності житловому будинку, що розташований по [ADDRESS], своїй дочці [PERSON] зі своїми дітьми та зятем [PERSON]. При цьому зазначила, що не буде скандалити та по дрібницях викликати міліцію та інші державні служби, а також вчиняти сварки із зятем. Вказана розписка була засвідчена селищним головою смт. Турбів, Липовецького району і завірена печаткою ради та містить підпис позивача [PERSON], яка не заперечувала щодо наведених обставин. Відтак в силу ст.61 ЦПК України, суд звільняється від доказування обставин щодо надання позивачем добровільної згоди на вселення її дочки [PERSON], її дітей та зятя - відповідача [PERSON] У той час як слідує із повідомлень та процесуальних документів, які були направлені в адресу позивача [PERSON] Липовецьким РВ УМВС України у Вінницькій області, [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу вчинення стосовно неї неправомірних дій зі сторони її доньки [PERSON] та її зятя [PERSON], які були предметом перевірки та за наслідками розгляду яких виносились постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутності в діях [PERSON] та [PERSON] складу злочину, передбаченого ст.129 КК України та листи, в яких було рекомендовано [PERSON] звернутись до суду в порядку цивільного судочинства. Статтею 321 ЦК України, унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до правил ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу вказаної норми закону слідує, що характерною ознакою такої вимоги є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення, тобто в певному суспільно небезпечному діянні, яке визнається порушенням і коли воно передбачене чинним законодавством. Способом захисту порушених прав власника приватного житлового будинку може бути виселення, яке унормоване ст.157 ЖК України, в силу якої, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК України, законодавцем закріплено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як слідує з аналізу наведеної норми, виселення вказаних у ст. 116 ЖК осіб без надання іншого жилого приміщення - це санкція за скоєне правопорушення, підстави якого вказані в самій правовій нормі і лише за наявності яких до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються певними органами судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Ураховуючи те, що відповідач вселився в належний позивачеві житловий будинок з її згоди, а також позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б вказували на вчинення відповідачем позивачеві певних перешкод у реалізації нею повноважень розпорядження або (та) користування належним її майном, протиправності дій відповідача, за які передбачена відповідальність чинним законодавством, не доведено, що до [PERSON] попередньо вживались заходи попередження з даного приводу відповідними органами, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах закону, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому відносить їх за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed