Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

В липні 2018 року Кам`янська міська рада (позивач - за первісним позовом) звернулась до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Товарна біржа «Дніпродзержинська», Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, Управління державного архітектурного-будівельного контролю, Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна та договорів недійсними, знесення об`єкту нерухомого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що 04.07.2018 Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було проведено планове обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] та було встановлено, що: - громадянці [PERSON] надана в користування на умовах оренди земельна ділянка (кадастровий номер 1210400000:03:002:0077) площею 0.0025 га для розміщення торгового павільйону за адресою: в районі перехрестя вулиці Республіканської проспекту Оношкіна та укладено договорі оренди від 13.04.2010 №11242 строком до 26.02.2015 (зареєстровано в Дніпродзержинському відділі ДРФ ДП «Центр ДЗК», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.04.2010 за №041010600159); - Управлінням містобудування та архітектури міської ради [PERSON] видано паспорт прив`язки на тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності в районі [ADDRESS] від 15.05.2015, строк дії до 15.05.2016); - рішенням міської ради від 28.08.2015 №1364-65/VІ продовжено строк договору оренди земельної ділянки до 28.08.2017; - згідно з договором купівлі-продажу від 16.12.2001 (зареєстрованим на Товарній біржі «Дніпродзержинська» за №14/017) громадянин [PERSON] продав торгівельний павільйон площею 25,1 м кв, розташований за адресою [ADDRESS] , громадянці [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.07.2018 №129614483 право власності на нерухоме майно торгівельний павільйон площею 25,1 м кв. (матеріал стін: метал каркас, пластик) за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - документи на користування означеною земельною ділянкою на момент обстеження не оформлені, що не відповідає вимогам ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України; - фактично, на момент обстеження, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0033 га за вказаною вище адресою, згідно з план-схемою земельної ділянки, розташовано торгівельний павільйон з ганком розміром 3,8*8,7 м, у якому здійснюється комерційна діяльність. Таким чином, об`єкт, розташований на земельній ділянці відповідно до договору оренди земельної ділянки від 13.04.2010 №11242, є фактично тим самим об`єктом, право власності на який перейшло від [PERSON] до [PERSON] (згідно з договором купівлі-продажу від 16.12.2001 №14/017), а земельна ділянка за адресою [ADDRESS] та за адресою по [ADDRESS] ) це одна земельна ділянка, тобто ідентичні земельні ділянки з різними адресами та тим самим об`єктом нерухомого майна. Позивач із посиланням на положення статей 319, 328, 376, 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України вважає, що виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, оскільки законодавством в такому випадку передбачено лише перехід права користування. І це право необхідно оформити у порядку, який визначений земельним законодавством, тобто через оформлення технічної документації та прийняття міською радою рішення стосовно надання земельної ділянки власнику будівлі, споруди у користування (оренду) або у власність, а потім оформити договір оренди земельної ділянки або отримати свідоцтво про право власності. Разом із цим позивач вважає, що відповідачі набули право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості незаконно та не мали право його відчужувати. За твердженням позивача будівництво означеної нежитлової будівлі здійснено відповідачем на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без відведення у встановленому порядку земельної ділянки під забудову, що свідчить про самочинність такої забудови. Державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної експертизи, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти. За твердженням позивача свідоцтво про право власності на вищезазначений об`єкт видано не уповноваженим на це органом, що є порушенням чинного законодавства та призвело до ряду неправомірних дій з боку відповідачів в частині відчуження нерухомого майна. Визнання та підтвердження державою факту набуття особою права власності на самочинно збудоване майно є неприпустимим, адже прямо суперечить положенням законодавства (статті 328, 375 Цивільного кодексу України) та порушує права Кам`янської міської ради. Тому позивач вважає, що право власності у відповідача або інших осіб на об`єкт нерухомості, збудований на земельній ділянці, що не була належним чином відведена відповідачам для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи без належно затвердженого проекту, без введення в експлуатацію спірного об`єкту нерухомості в силу частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не виникало. Відтак таке неіснуюче право щодо об`єкт нерухомості не породжує й право власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам. З посиланням на положення статті 227 Цивільного кодексу УРСР, позивач вважає, що недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна тягне за собою його недійсність. Позивач звертає увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі відповідно до Закону України «Про товарну біржу» не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами статті 40 Закону України «Про нотаріат». Тому позивач вважає, що немає різниці де фізичні чи юридичні особи укладали угоду на біржі чи поза нею, необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Таким чином, договори купівлі-продажу щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна повинні бути оформлені в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. З посиланням на положення статей 203, 215 частин 2 і 3, 236 та 376 частини 4 Цивільного кодексу України позивач вказує, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), а власник земельної ділянки має право застосувати спеціальний спосіб захисту свого права зобов`язавши особу, яка здійснила самовільне будівництво, знести таке нерухоме майно, або знести це майно за її рахунок. Позивач вказує, що такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав осіб, які є власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови. Позивач наголошує, що Кам`янській міській раді стало відомо про порушення прав територіальної громади 04.07.2018 року. Тому позивач просить суд недійсними обидва оспорюваних договори купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - торговий павільйон, загальною площею 25,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 25,1 кв.м та повернути її до земель Кам`янської міської ради Дніпропетровської області. 29.11.2018 року на адресу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, в якій [PERSON] (позивач за зустрічною позовною заявою) просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 16.12.2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим на Товарній біржі «Дніпродзержинська» за №14/017. Посилаючись на те, що 16.12.2001 року за № 14/017 між [PERSON] та [PERSON] був укладений відповідний договір купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] вказує, що Договір був укладений та зареєстрований на Товарній біржі «Дніпродзержинська» за № 14/017. Даний договір не був нотаріально посвідчений відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладання вказаного договору). Право власності на нерухоме майно було зареєстровано у встановленому на той час законом порядку, а саме в БТІ м.Дніпродзержинська, та видано технічний паспорт на дане нерухоме майно від 10.01.2018 року. До того ж, представником [PERSON] подана заява, в якій ця особа просить застосувати до позовних вимог Каменської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна та договорів недійсними, знесення об`єкту нерухомого майна в межах справи №207/2311/18 застосувати строк позовної давності в три роки та в задоволенні таких позовних вимог відмовити у зв`язку із закінченням строків позовної давності. В судове засідання представник позивача за первісним позовом з`явився, просив задовольнити позовні вимоги, в задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити. Представник відповідача Карлаш О.П. за первісним позовом, в судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, у задоволені позову просив відмовити. Зустрічні позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи за первісним позовом та за зустрічним позовом Товарна біржа «Дніпродзержинська» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи за первісним позовом Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Пояснення по справі до суду не надходили. Представник третьої особи за первісним позовом Управління державного архітектурного-будівельного контролю в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Пояснення по справі до суду не надходили. Представник третьої особи за первісним позовом та за зустрічною позовною заявою Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Пояснення по справі до суду не надходили. Представник третьої особи за первісним позовом Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просили вирішити справу до норм діючого законодавства (а.с. 53 Т. № 1). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши учасників процесу, дійшов до висновку, що в позовних вимогах за первісним позовом та в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено такі обставини: 16.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу торгівельного павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який був зареєстрований на Товарній біржі «Дніпродзержинська», реєстраційний номер 14/017 (а.с. 14 Т.1). Згідно штампу на договорі від 16.12.2001 року, право власності на торгівельний павільйон, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 17.12.2001 року в БТІ м.Дніпродзержинська в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 16 за [PERSON] (а.с. 14 Т.1). Згідно п.2 договору купівлі-продажу від 16.12.2001 року об`єкт нерухомого майна належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2001 року реєстр №25 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі № 4 за реєстровим № 16. (а.с. 14 Т.1). 29.01.2018 року, державним реєстратором Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області Медвєдєвою С.В., було зареєстровано, за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер №14/017 виданого 16 грудня 2001 року, право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме - торгівельний павільйон розташований по [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.06.2018 (а.с. 12 Т.1). У липні 2018 року Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно проведено обстеження стану та дотримання умов використання земельної ділянки за адресою по [ADDRESS] , про що складений відповідний Акт від 04.07.2018 (а.с. 13 Т.1). В зазначеному Акті встановлено, зокрема, що - громадянці [PERSON] надана в користування на умовах оренди земельна ділянка (кадастровий номер 1210400000:03:002:0077) площею 0.0025 га для розміщення торгового павільйону за адресою: в районі перехрестя вулиці Республіканської проспекту Оношкіна та укладено договорі оренди від 13.04.2010 №11242 строком до 26.02.2015 (зареєстровано в Дніпродзержинському відділі ДРФ ДП «Центр ДЗК», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.04.2010 за №041010600159); - Управлінням містобудування та архітектури міської ради [PERSON] видано паспорт прив`язки на тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності в районі [ADDRESS] від 15.05.2015, строк дії до 15.05.2016); - рішенням міської ради від 28.08.2015 №1364-65/VІ продовжено строк договору оренди земельної ділянки до 28.08.2017; - згідно з договором купівлі-продажу від 16.12.200 (зареєстрованим на Товарній біржі «Дніпродзержинська» за №14/017) громадянин [PERSON] торгівельний павільйон площею 25,1 м кв, розташований за адресою [ADDRESS] , громадянці [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.07.2018 №129614483 право власності на нерухоме майно торгівельний павільйон площею 25,1 м кв. (матеріал стін: метал каркас, пластик) за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - документи на користування означеною земельною ділянкою на момент обстеження не оформлені, що не відповідає вимогам ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України; - фактично, на момент обстеження, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0033 га за вказаною вище адресою, згідно з план-схемою земельної ділянки, розташовано торгівельний павільйон з ганком розміром 3,8*8,7 м, у якому здійснюється комерційна діяльність. Таким чином, об`єкт розташований на земельній ділянці відповідно до договору оренди земельної ділянки від 13.04.2010 №11242 є фактично тим самим об`єктом, право власності на який перейшло від [PERSON] до [PERSON] (згідно з договором купівлі-продажу від 16.12.2001 №14/017), а земельна ділянка за адресою [ADDRESS] та за адресою по [ADDRESS] ) це одна земельна ділянка, тобто ідентичні земельні ділянки з різними адресами та тим самим об`єктом нерухомого майна. Таким чином Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлено під час перевірки, що за договором оренди земельної ділянки №12242 від 13 квітня 2010 року, Дніпродзержинська міська рада передала в строкове (до 26 лютого 2015 року) платне користування приватного підприємця [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,0025 га, що знаходиться в [ADDRESS] для розміщення торгового павільйону. Згодом, рішенням міської ради від 28 серпня 2015 року №1364-65/УІ продовжено строк дії договору оренди земельної ділянки до 28 серпня 2017 року. Натомість документи на користування цією земельною ділянкою власником торгівельного павільйону [PERSON] не оформлені, що не відповідає вимогам ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, а об`єкт розташований на земельній ділянці відповідно до договору оренди земельної ділянки від 13.04.2010 №11242 є фактично тим самим об`єктом, право власності на який перейшло від [PERSON] до [PERSON] (згідно з договором купівлі-продажу від 16.12.2001 №14/017). 09 липня 2018 року Кам`янська міська рада Дніпропетровської області (позивач) звернулась із позовом до [PERSON] (відповідач-1) та [PERSON] (відповідач-2) про визнання недійсними означених вище договорів купівлі-продажу від 20.03.2001 та від 16.12.2001 та вказує, що такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав особи, яка є власником (користувачем) земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови. Згідно ст.15\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64\~Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10\~ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст.\~11\~ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12\~ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.\~60\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Спірні правовідносини виникли з приводу зайняття та користування земельною ділянкою комунальної форми власності особою, якій належить будівля, що була, за твердженням позивача, збудована самочинно, а право власності на таку будівлю набуте за правочином, який не був нотаріально посвідчений, а відтак за твердженням позивача є нікчемним. За таких обставин позивач обрав способом захисту своїх прав визнання права власності на об`єкт нерухомого майна та укладених між відповідачами договорів купівлі-продажу означеного майна недійсними та знесення об`єкту нерухомого майна. Відповідач-2 ( [PERSON] ) зі своєї сторони обрав способом захисту зустрічну позовну вимогу до позивача про визнання правочину, за яким набуто право власності на об`єкт нерухомого майна, дійсним. Надаючи правову оцінку таким вимогам сторін суд виходить з таких мотивів. На час укладання між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.12.2001 діяв Цивільний кодекс Української Радянської соціалістичної Республіки, в редакції 1963 року (надалі Цивільний кодексу УРСР). Згідно статті 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Приписами статті 128 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей. Згідно статті 15 Закону України від 10.12.1991 «Про товарну біржу», в редакції, яка діяла на час укладання біржової угоди, договір, зареєстрований на товарній біржі не підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що у відповідності до зазначених вище приписів Цивільного кодексу УРСР, чинних на час укладання угоди, відповідачка-2 за первісним позовом [PERSON] виконала договір від 16.12.2001 купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого у [ADDRESS] , сплативши продавцю визначену угодою грошову суму, а відповідач-1 [PERSON] виконав зазначену угоду, передавши нерухоме майно, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна. У зв`язку із повним виконанням сторонами за договором своїх обов`язків правовідносини сторін за вказаним вище договором купівлі-продажу були припинені, а відповідачка-2 за первісним позовом ( [PERSON] ) набула право власності на означене майно. Також судом встановлено, що згідно Реєстраційного напису на правовстановлюючому документі торгівельний павільйон, який був предметом купівлі-продажу за означеним договором купівлі-продажу від 16.12.2001, був зареєстрований Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , про що зроблений запис 17.12.2001 в реєстрову книгу №4 за реєстровим №16. Право власності на вказаний торгівельний павільйон, як об`єкт нерухомого майна, було також зареєстроване 29.01.2018 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 1-2 та абзацу першого частини 3 статті Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (в редакції, що діяла на момент державної реєстрації спірного майна) у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. За приписами частини 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно частини 3 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Частина 5 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. В силу наведених вище положень законодавства України відповідач-2 наразі вважається власником спірного нерухомого майна торгівельного павільйону, що розташований за адресою [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України встановлює, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України також встановлює, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.12.2001 №14/017 позивач вказує, що будівництва означеної будівлі було здійснено відповідачами на самовільно зайнятій земельній ділянці та без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи; державна реєстрація прав власності на це майно здійснена без правовстановлюючих документів, а при укладенні цього договору купівлі-продажу його сторонами не дотримані сторонами цього договору законодавчо встановленої форми такого правочину, оскільки договори купівлі-продажу щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна повинні бути оформлені в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. Заявляючи зустрічну вимогу про визнання договору купівлі-продажу від 16.12.2001 №14/017 дійсним, відповідач-2 зі своєї сторони посилається на норму статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції на час укладення вказаного договору), яка встановлює, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, а також на норму статті 47 Цивільного кодексу УРСР, яка надає право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Враховуючи встановлені обставини, із яких вбачається, що у відповідачем-1 ( [PERSON] ) не надано доказів про отримання дозволу на будівництво чи розміщення означеної будівлі на земельній ділянці комунальної форми власності, суд погоджується з позивачем, що такі дії відповідача-1 слід визнати самочинним будівництвом. Разом із цим із встановлених обставин також вбачається, що на підставі вчиненого між відповідачем-1 ( [PERSON] ) та відповідачем-2 ( [PERSON] ) правочину купівлі-продажу нерухомого майна за договором від 16.12.2001 №14/017 за останнім було здійснено державну реєстрацію права власності на це майно. З обставин справи судом встановлено також, що Управлінням містобудування та архітектури міської ради був виданий громадянці [PERSON] паспорт прив`язки на тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності в районі [ADDRESS] (№317 від 15.05.2015 зі строком дії до 15.05.2016), а рішенням міської ради від 28.08.2015 №1364-65 VI продовжено строк дії договору оренди земельної ділянки до 28.08.2017, і ця тимчасова споруда фактично є тим самим нерухомим майном, що було предметом купівлі продажу за договором від 16.12.2001 №14/017, оскільки розташована на тій самій земельній ділянці. Таким чином, Управління містобудування та архітектури міської ради, надаючи дозвіл громадянці [PERSON] паспорт прив`язки на тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності на вказаній земельній ділянці погодило, а позивач (Дніпродзержинська міська рада Дніпропетровської області), в підпорядкуванні якого знаходиться Управління містобудування та архітектури міської ради, ухваливши рішення від 28.08.2015 №1364-65 VI про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки до 28.08.2017, тим самим засвідчили свою обізнаність про факт зайняття земельної ділянки площею 0,0033 за адресою [ADDRESS] під розміщення об`єкта, який в подальшому був зареєстрований за відповідачем-2 на праві власності, як нерухоме майно. Відтак суд встановив, що принаді з 15.05.2015 позивач, в підпорядкуванні якого знаходиться Управління містобудування та архітектури міської ради, міг дізнатися про самочинне будівництво та розміщення на означеній земельній ділянці спірного об`єкту, який згодом отримав правовий статус нерухомого майна. Стаття 256 Цивільного кодекс України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За статтею\~257\~Цивільного кодексу\~України загальна\~позовна давність\~встановлюється тривалістю\~у три\~роки. За приписами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною 3 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. За встановлених вище обставин суд погоджується з аргументами відповідача-2 про сплив загальної позовної давності у три роки за вимогами про визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки із таким позовом позивач звернувся до суду 09.07.2018. Частина 4\~статті 267\~Цивільного кодексу\~України встановлює\~наслідки спливу\~позовної давності,\~а саме,\~що сплив\~позовної давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~у позові. Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом встановлено, що відповідачем-2 була подана суду заява про застосування до спірних правовідносин позовної давності та наслідків її спливу. За таких обставин суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача як щодо визнання недійсним оспорюваних договорів купівлі-продажу, так і вимог щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та повернення її до земель Каменської міської ради Дніпропетровської області з приведенням її придатний до використання стан, шляхом демонтування (знесення) належного відповідачу-2 майна за спливом у позивача позовної давності для пред`явлення ним вимог з таким способом захисту своїх порушених прав. При цьому суд констатує, що матеріалами справи не встановлено, на яких саме правових підставах відповідач-2 користується земельною ділянкою, на якій розміщено належна йому будівля (торгівельний павільйон), яке отримало правовий статус нерухомого майна, оскільки як зазначено вище, право користування цією земельною ділянкою на умовах оренди надавалось позивачем іншій особі (громадянці [PERSON] ) та судом не встановлено підстав для переходу цього права до відповідача-2 або набуття ним такого права у встановленому порядку. Відтак позивач не позбавлений можливості для захисту своїх прав розпорядника земель комунальної форми власності у інший ефективний спосіб, який призведе до реального їх відновлення відповідно до обраної мети використання означеної земельної ділянки. Як зазначено в умовах договору місцем знаходження цього майна була земельна ділянка у [ADDRESS] . Будь-яких відомостей про правові підстави користування земельною ділянкою, на який розміщено означене майно, вказаний договір купівлі-продажу від 16.12.2001 не містить. Між тим, як зазначає позивач та підтверджено в матеріалах справи, громадянці [PERSON] надана в користування на умовах оренди земельна ділянка (кадастровий номер 1210400000:03:002:0077) площею 0.0025 га для розміщення торгового павільйону за адресою: в районі перехрестя вулиці Республіканської проспекту Оношкіна та укладено договорі оренди від 13.04.2010 №11242 строком до 26.02.2015 (зареєстровано в Дніпродзержинському відділі ДРФ ДП «Центр ДЗК», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.04.2010 за №041010600159); - Управлінням містобудування та архітектури міської ради [PERSON] видано паспорт прив`язки на тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності в районі [ADDRESS] від 15.05.2015, строк дії до 15.05.2016); - рішенням міської ради від 28.08.2015 №1364-65/VІ продовжено строк договору оренди земельної ділянки до 28.08.2017; Згодом під час перевірки, що була проведена 04.07.2018 Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради було встановлено, що належне відповідачу-2 за первісним позовом ( [PERSON] ) майно означений торгівельний павільйон фактично розташований на земельній ділянці, що була надана в користування Дніпродзержинською міською радою Дніпропетровської області громадянці [PERSON] . Як вбачається\~з договору\~від 19.06.201,\~ що\~був укладений\~між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), Продавець продав, а Покупець придбав на праві власності нерухоме майно торгівельний павільйон, що розташований в [ADDRESS] . Цей договір укладений в нотаріальній формі (а.с. 17 Т.1). Таким чином, відповідач-2 за первісним позовом вдруге придбала одне й те саме майно торгівельний павільйон, що розташований в районі перехрестя вулиці Республіканської та [ADDRESS] , продавцем якого вже виступала інша особа, а саме [PERSON] . Судом встановлено з пояснень позивача за первісним позовом, а відповідачами не спростовано той факт, що у відповідача відсутня технічна документація на зазначений торгівельний павільйон та відсутні документи на користування означеною земельною ділянкою. Частиною 1 ст.5 Цивільного кодексу України (2001 р.) передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (набрав чинності 1 січня 2001 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 15 Закону України від 10.12.91.р. «Про товарну біржу час укладання біржової угоди, договір, зареєстрований на товарній біржі не підлягає нотаріальному посвідченню. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів» визначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч.4 ст.3 цього Закону). На час укладання угоди купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] , законодавство України не передбачало обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, який було укладено на товарній біржі. Однією з умов застосування ч. 2 ст.\~220\~Цивільного кодексу\~України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 06\~листопада 2009\~року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" передбачено, що будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Постановою ВСУ/КГС від 14 березня 2019 року винесеній у справі № 902/341/17, у вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. З Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року вбачається, що біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продажу допущених до обігу на товарній біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. З ст. 47 Цивільного кодексу УРСР (1963 р.) нотаріальне посвідчена угода обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, які передбачені ч.2 ст. 48 ЦК України (1963 р.). Оскільки покупець [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу в судовому порядку не визнавалась недійсною її сторонами, тоді можна вважати, що [PERSON] правомірно набула право власності на об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Вказане вище нерухоме майно було передане відповідачу-2 за первісним позовом [PERSON] , яка зареєструвала право власності на нього в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» в реєстраційній книзі № 4 за реєстровим № 16 від 17.12.2001 р. На час укладання між сторонами угоди купівлі-продажу нерухомого майна діяв Цивільний кодекс Української РСР (в редакції 1963 року). Приписами статті 128 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей. Згідно ст. 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 15 Закону України від 10.12.91.р. «Про товарну біржу», в редакції, яка діяла на час укладання біржової угоди, договір, зареєстрований на товарній біржі не підлягає нотаріальному посвідченню. Так, у відповідності до зазначених вище приписів Цивільного кодексу УРСР, чинних на час укладання угоди, відповідачка-2 за первісним позовом [PERSON] виконала угоду купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого у [ADDRESS] , сплативши продавцю визначену угодою грошову суму, а відповідач-1 [PERSON] виконав зазначену угоду, передавши нерухоме майно, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна. У зв`язку із повним виконанням сторонами за договором своїх обов`язків правовідносини сторін за вказаним вище договором купівлі-продажу були припинені. Частиною 1 ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів» визначено, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч.4 ст.3 цього Закону). На час укладання угоди купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] , законодавство України не передбачало обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, який було укладено на товарній біржі. Однією з умов застосування ч. 2 ст.\~220\~Цивільного кодексу\~України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 06\~листопада 2009\~року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно Закону України «Про місцеве самоврядування» БТІ підконтрольна, підпорядкована і підзвітна органам місцевого самоврядування. У відповідності до ст.3 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та стаття 1 Першого протоколу встановлюють, що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної кваліфікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Разом із тим у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (хаява №29979/04) Європейський суд з прав людини вказав, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Зважаючи на ступень необхідного втручання держави в особі судових органів, судам необхідно враховувати дотримання справедливого балансу між інтересами держави та інтересами осіб, яких вони стосуються. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовні ший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Бєслер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилюють прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010, «Тошкуцн та інші проти Румунії» від 25.11 2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Бєслер проти Італії»). Крім того, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини (рішення від 05.11.2005 у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, заява №36548/97; рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», заява №29979/04) потреба виправити помилку державного органу не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (принцип «належного урядування»). Згідно з пунктом 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», державні органи які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконані ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення до попереднього стану, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Згідно ст. 71 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Статтею 80 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Оскільки спірний договір був укладений 16.12.2001 році, та право власності зареєстроване в органах БТІ 17.12.2001 році, суд вважає, що строк позовної давності необхідно рахувати з моменту реєстрації права власності. Тому в задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити у зв`язку закінчення строків позовної давності. Стосовно визнання недійсним договору від 20.03.2001 року, суд зазначає наступне, в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу від 20.03.2001; також відсутні докази, які б підтверджували доводи позивача про його недійсність. Стосовно зустрічної позовної заяви суд зазначає наступне. Однією з умов застосування ч. 2 ст.\~220\~Цивільного кодексу\~України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 06\~листопада 2009\~року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Таким чином у суду відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог для визнання договору дійсним. У задоволенні зустрічної позовної заяви суд вважає, за необхідним також відмовити оскільки, відсутні підстави для визнання договору дійсним.

Outcome: dismissed