Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

04 жовтня 2016 року адвокат Маляр Н.В. звернулася в суд з позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON], в якій просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка належить їй на підставі укладеного на товарній біржі «Українська» договору купівлі-продажу нерухомості від 08 лютого 2000 року, реєстраційний номер 81192, в КП «Абріс» бюро технічної інвентаризації зареєстрований за номером 9138. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.02.2000 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу було укладено на товарній біржі «Українська» 08.02.2000 року, реєстраційний номер 81192 і зареєстрований в КП «Абріс» (Токмацьке бюро технічної інвентаризації) за реєстраційним номером 9138, про що видане реєстраційне посвідчення. Позивачем були виконані всі умови договору-купівлі продажу, вона прийняла у своє володіння квартиру, сплатила обумовлену договором її вартість та зареєструвала своє право власності на квартиру в Токмацькому БТІ. З боку відповідачки (продавця) теж було виконано всі умови договору купівлі-продажу. З моменту купівлі-продажу зазначеної квартири, а саме: з 08.02.2000 року по теперішній час позивачка постійно утримує квартиру, сплачує комунальні послуги. В зв'язку з сімейними обставинами у неї виникла необхідність продати належну їй квартиру. З метою оформлення договору купівлі-продажу вона звернулася до державної нотаріальної контори, де нотаріусом усно було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причин недійсності біржового договору купівлі-продажу. Зареєстрований товарною біржею «Українська» договір купівлі-продажу квартири вважається недійсним, як такий, що не відповідає вимогам ст. ст. 655. 657 ЦК України, так як у встановленому законом порядку нотаріально не посвідчений. На даний час позивач не має можливості повноцінно, як власниця квартири, володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, таким чином змушена звернутися до суду. В судове засідання позивачка та її представник адвокат Маляр Н.В. не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена судом про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України). Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу було укладено на товарній біржі «Українська» 08.02.2000 року, реєстраційний номер 81192 та зареєстровано в КП «Абріс» (Токмацьке бюро технічної інвентаризації) за реєстраційним номером 9138, що підтверджується реєстраційним посвідченням КП «Абріс». Умови вказаного договору купівлі-продажу були виконані сторонами в повному обсязі: покупцям передана у власність квартира, а продавцю грошові кошти на суму, передбачену договором, що підтверджуються відміткою про одержання продавцем від покупця обумовленої суми до підписання вказаного договору в п. 3 та власноручними підписами сторін угоди договору купівлі-продажу нерухомості. Вказана угода не містить протизаконних умов. На час укладення договору купівлі-продажу нерухомості БТІ визнало законність вчиненого правочину та зареєструвало за позивачем [PERSON] право власності на зазначену квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] на підставі вказаного договору, що також підтверджується копією технічного паспорту. Позивач [PERSON] вирішила продати вище вказану квартиру та з метою оформлення договору купівлі-продажу звернулася до нотаріальної контори, де нотаріусом усно було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причин недійсності біржової угоди купівлі-продажу. Зазначені обставини сторони не оспорюють. З моменту купівлі-продажу зазначеної квартири, а саме з 08.02.2000 року по теперішній час позивачка постійно утримує квартиру, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (Закон № 697 XII) від 07. 02.1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом. При цьому ч. 1 ст. 13 Закону № 697 XII квартира відносилась до об'єкта власності, ч. 4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила чинному законодавству. Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.98 N 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, передбачено підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, міни, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Вищезазначене не суперечить й вимогами ст. 328 ЦК України (в ред. 2003 р.) відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила за придбане майно чотири тисячі дев'ятсот сімдесят вісім гривень, які продавець одержала від покупця до підписання даної угоди, проживає в даній квартирі, у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсним, [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" набула право власності на квартиру і правомірно володіє нею. Передбачених законом підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку не має. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно про визнання права власності на нерухоме майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved