Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

03 грудня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулись [PERSON] та [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просили суд: -стягнути з відповідача на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 70 000, 00 грн. -стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн. -вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що 15 квітня 2018 року приблизно о 10:25 годині [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21011», державний номерний знак [NUMBER] , в районі 3 км + 878 метрів під`їзної дороги до аеропорту м. Харкова, проявив злочинну недбалість, не врахував дорожню обстановку, допустив порушення вимог п.п. 10.1, 10.4 ПДР, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Ямаха FZ6», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди мотоцикл «Ямаха FZ6», державний номерний знак [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень. Вказаний мотоцикл належить на праві власності - [PERSON] і з її дозволу знаходився в оперативному управлінні у [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/482-А/18 від 19.07.2018 року [PERSON] отримав садна верхніх кінцівок. Вказані ушкодження утворилися в умовах дорожньо-транспортної події і належать до категорії легких тілесних ушкоджень. Таким чином, вказаним ДТП позивачу - [PERSON] було завдано матеріальної шкоди, у розмірі 70 000, 00 грн. (шкода за пошкодження мотоциклу), а позивачу [PERSON] - завдано моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн., оскільки він був позбавлений транспортного засобу, яким добирався до роботи та перевозив будівельні матеріали. 16.04.2018 року слідчим відділом Головного управління Національної поліції в Харківській області інформація щодо вищезазначеного ДТП внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220000000393 за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України. Проте, постановою від 25.09.2018 року слідчого СВ ГУНП в Харківській області кримінальне провадження № 12018220000000393 від 16.04.2018 року за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України відносно відповідача було закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 12 листопада 2018 року постановою Жовтневого районного суду міста Харкова за даним фактом ДТП суд прийшов до висновку про наявність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме - порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Вказані обставини і вимусили позивачів звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Призначено підготовче судове засідання. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 19 березня 2019 року клопотання позивача [PERSON] про призначення судової автотоварознавчої експертизи - задоволено. Призначено у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 27 листопада 2019 року на адресу Жовтневого районного суду м. Харкова з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса надійшов висновок експерта за результатами автотоварознавчої експертизи № 7553 від 21.10.2019 року. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року поновлено провадження у справі №639/6947/18 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Призначено підготовче судове засідання. 19 грудня 2019 року від позивачів по справі надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої вони просили суд : - стягнути з відповідача на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 32 742, 98 грн. - стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн. - вирішити питання про розподіл судових витрат. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №639/6947/18 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. 06 лютого 2020 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини. Так, цивільно-правова відповідальність відповідача по справі, на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», що підтверджується страховим полісом. Позивачі в свою чергу не звернулися до страхової компанії із заявою про сплату страхового відшкодування, а одразу звернулися до відповідача по справі, що суперечить нормам діючого законодавства. Окрім того, на огляд транспортного засобу позивачів, відповідач по справі не запрошувався. Що стосується моральної шкоди, то позивачем по справі не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок ДТП, яка мала місце 15.04.2018 року, він поніс будь-які моральні страждання. 10 лютого 2020 року від позивачів по справі надійшли заперечення на відзив відповідача, в яких вони зазначають, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоду. Крім того, позивачами було надано детальну аргументацію позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися, надали заяви з проханням справу розглянути у їх відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року за клопотанням відповідача [PERSON] було визнано явку позивачів у судове засідання обов`язковою. Однак, позивачі, будучі належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд, враховуючи думку відповідача, прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивачів та ухвалення по справі рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 15 квітня 2018 року о 10-25 год. в м. Харкові на під`їздній дорозі до аеропорту м. Харків на 3 км+878 м, згідно постанови від 25.09.2018 року, водій [PERSON] керуючи автомобілем ВАЗ, д.н.з. [NUMBER] , при зміні напрямку руху (розвороті) не впевнився, що це буде безпечним, внаслідок чого скоїв зіткнення з мотоциклом Ямаха, д.н.з. [NUMBER] , чим завдав матеріальних збитків, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п.п. 10.1, 10.4 ПДР України. 16.04.2018 року слідчим відділом Головного управління Національної поліції в Харківській області інформація щодо вищезазначеного ДТП внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220000000393 за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України. Постановою від 25.09.2018 року слідчого СВ ГУНП в Харківській області кримінальне провадження № 12018220000000393 від 16.04.2018 року за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України відносно відповідача було закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. (а.с. 25) ПостановоюЖовтневого районного суду м Харкова від 12 листопада 2018 року провадження по адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП - закрито у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП. (а.с. 17) Вказаною постановою, зокрема, була встановлена, повна доведеність вини [PERSON] , яка підтверджується: -протоколом про адміністративне правопорушення серії [NUMBER] від 17.10.2018 року; -протоколом огляду місця ДТП від 15.04.2018 року; -фотокартками з місця події; -протоколом допиту свідка [PERSON] від 19.04.2018 року; -висновком експерта; -протоколом допиту свідка [PERSON] від 11.06.2018 року; -постановою про закриття кримінального провадження від 25.09.2018 року. Відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 15.04.2018 року мотоцикл «Yamaha FZ6», д.н.з. [NUMBER] , зазнав механічних ушкоджень. Як вбачається з Висновку експерта за результатами автотоварознавчої експертизи № 7553 від 21.10.2019 року, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зазначеного коефіцієнту фізичного зносу мотоцикла «Yamaha FZ6», д.н.з. [NUMBER] , у результаті ДТП, станом на (15.04.2018 року), становить: 32 742, 98 грн. (а.с. 68-81) Відповідно до положень ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. З урахуванням зазначених положень закону, позивач [PERSON] , як власник мотоцикла «Yamaha FZ6», д.н.з. [NUMBER] , звернулась до суду з позовною заявою про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. (а.с. 16) Статтею 22 ЦК України передбачено що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема якщо особа зазнала втрати у зв`язку з пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою. На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності зазначений Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Тобто, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність. При цьому суд вважає необґрунтованими посилання позивачів на правову позицію Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15, оскільки у 2016 році в ході судової реформи Верховний Суд України ліквідували. Чинний на сьогодні ЦПК України передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). До того ж, правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року є більш новою, порівняно з правовою позицією Верховного Суду України від 20.01.2016 року. Судом було встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ВАЗ 21011», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна»», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/8326332. (а.с. 122-123, 124, 125) Вказаний страховий поліс було оформлено 19.06.2017 року на попереднього власника транспортного засобу. Відповідно до ст. 20-1.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. Так, судом було встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди у відповідача був дійсний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Як вбачається з ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Судом було встановлено, що позивачі не зверталися до страховика відповідача з позовом, а відразу пред`явили вимогу до відповідача. Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. Отже, суд приходить до висновку, що обов`язок по відшкодуванню шкоди та виплаті страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/8326332 автомобіля марки «ВАЗ 21011», д.н.з. [NUMBER] , підлягає виконанню саме страховиком (крім того, розмір завданої шкоди не перевищує ліміту страхової відповідальності). Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. Окрім того, позивач[PERSON] просив суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн., яка полягала у тому, що позивач переніс сильні фізичні страждання, душевні та моральні страждання, а також протягом тривалого часу повинен був пересуватися громадським транспортом, а не мотоциклом, позбавлений був можливості працювати протягом трьох тижнів. Окрім того, душевні страждання позивача полягали у тому, що він не міг використовувати свій мотоцикл, який використовувався ним у роботі, для перевезення будівельних матеріалів та інструментів. На підтвердження завданої моральної шкоди позивач надав висновок експерта № 12-14/482-А/18 від 19.07.2018 року, з якого вбачається, що у зв`язку з подією [INFO] у гр. [PERSON] , мали місце садна верхніх кінцівок, що відносить до категорії легких тілесних ушкоджень. (а.с. 23-24) За правилами передбаченими ст. ст. 16, 23 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч вказаним вимогам закону, позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру моральної шкоди, яка була йому завдана, не було надано доказів того, що мотоцикл був єдиним транспортним засобом позивача, що на ньому він добирався до роботи (не надано підтверджень про місце роботи позивача), на ньому могли перевозитися будівельні матеріали та інструменти, а саме, що технічні характеристики мотоцикла дозволяють перевозити на ньому багаж, та що вказані матеріали та інструменти були необхідні позивачу для роботи. Враховуючи наведене суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди. Позивачі просили суд вирішити питання про стягнення з відповідача судових витрат, а саме: витрат пов`язаних із сплатою судового збору, витрат за проведення експертизи та комісією банку. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на наведене судові витрати залишаються за позивачами по справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed