Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

14.07.2015 року позивач звернувся до відповідачів з цивільним позовом про визначення порядку користування житловим приміщенням та розподілу особистих рахунків по оплаті комунальних послуг. Пред'явлені вимоги обґрунтовані тим, що сторони по справі не можуть дійти згоди щодо встановлення порядку користування житловим приміщенням та сплати житлово-комунальних послуг за користування житлом. В судовому засіданні представники позивача заявлені уточнені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні мотивуючи тим, що [PERSON], незважаючи на належність йому 22,88 м2 в спірній квартирі, фактично користується житловою кімнатою 12,4 м2, однак самостійно сплачує всі рахунки за житлово-комунальні послуги. Відповідачі та представник [PERSON] заявлені позовні категорично не визнали з підстав, викладених в письмовому запереченні, що долучене до матеріалів цивільної справи /а.с.34-36/. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотнім поштовим відправленням про вручення виклику, в судове засідання не з'явився, клопотань про відкладення судового розгляду не надав. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,59 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказів встановлено, що співвласниками квартири [ADDRESS] є позивач - [PERSON] частка якого в спірній квартирі становить 1/5 та 1/15; відповідачі: [PERSON] - 1/5 та 1/15, [PERSON] - 1/5 та 1/15 та [PERSON] - 1/5. Вказана обставина сторонами не заперечується та доказуванню не підлягає. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України п.14 постанови від 22.12.95 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом встановлено, що між сторонами по справі виник спір з приводу саме встановлення порядку користування житловим приміщенням та розподілу особових рахунків для сплати комунальних платежів. Суд, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, з метою сприяння всебічного і повного з'ясування обставин справи, з огляду на недостатність доказової бази для правильного вирішення спору та прийняття мотивованого рішення, і категоричного невизнання відповідачами, роз'яснив позивачеві про необхідність призначення експертизи для підтвердження співрозмріності запропонованого порядку належним їм часткам. Проте, останній, скориставшись на власний розсуд належними йому процесуальними правами, категорично відмовився, наполягаючи на задоволенні позову, обґрунтовуючи вимогами п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України N 572 від 08.10.92 року /далі - Правил/. Позивач та його представник, виходячи виключно з суб'єктивних підстав, наполягали на встановленні запропонованого ними порядку користування житловим приміщенням, проте жодних об'єктивних доказів в обґрунтування ані наявності порушених прав, підтверджених відповідними доказами, ані пропорційності запропонованого порядку користування в розпорядження суду не надали. Понад те, відповідачами повністю спростовано належними письмовими доказами доводи позивача щодо нібито понесення ним фінансових затрат у виді оплати комунальних послуг за спірну квартиру. Жодних клопотань в порядку ст.185 ЦПК України з приводу недостовірності оплачених саме відповідачами рахунків в ході розгляду справи позивачем та його представником заявлено не було, а відтак суд визнає їх належними доказами, що стосуються предмету доказування, а доводи позивача з цього приводу - безпідставними. Непереконливими є посилання позивача на положення п.10 Правил, оскільки вказаним нормативним актом навпроти визначено позасудовий механізм врегулювання спору мешканців квартири щодо оплати житлово-комунальних послуг. Оскільки відкриття окремих особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг здійснюється відповідною організацією після укладення з кожним із співвласників окремого договору, то позивач не позбавлений можливості звернутись до конкретних виконавців, які надають житлово-комунальні послуги з приводу укладення з ним окремого договору на надання житлово-комунальних послуг. Судом в ході розгляду справи неодноразово пропонувалось позивачеві та його представникові, з огляду на їх процесуальний обов'язок, надати докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, проте останні вказали на наміри подавати докази виключно до апеляційної інстанції.

Outcome: dismissed