Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

В листопаді 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі по тексту - відповідач-1, Банк), та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про визнання договору поруки припиненим. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.04.2007 року між ВАТ КБ «Надра банк» та позивачем було укладено договір поруки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 122/П/99/2007-840, укладеним між ВАТ КБ «Надра банк» та [PERSON] Разом із тим, починаючи з 10.08.2009 року у відповідача-2 виникла заборгованість перед відповідачем-1, а відповідно до п.п. 4.2.3. та 4.2.4. Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, проте на адресу позивача не надходило жодних повідомлень від банку про необхідність погашення заборгованості, а банк не звернувся із вимогою до поручителя протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України порука має бути визнана припиненою. Окрім того, позивач вважав поруку за договором від 12.04.2017 року припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки позивачу стало відомо, що позичальник продала предмет іпотеки, зазначений в п. 2.1.2. кредитного договору третім особам. В зв'язку із чим, на думку позивача, змінились зобов'язання позивача без його згоди. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. При цьому зазначали, що цінні папери, які були передані в заставу банку також були списані на користь Банку за розпорядженням [PERSON] Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з'явились. Про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів за відсутності відповідачів, оскільки їх неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечували в судовому засіданні позивач та його представник. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що 012.04.2007 року між ВАТ КБ «Надра банк» та [PERSON] (за договором - Позичальник) було укладено кредитний договір № 122/П/99/2007-840. (а.с. 8-11). Кінцевий термін повернення кредиту встановлений до 12.04.2037 року (п. 3.3.4. договору). 12.04.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки між ВАТ КБ «Надра банк» та [PERSON] (за договором Поручитель) (а.с. 11-12). Відповідно до п. 1.1 договору поруки Поручитель зобов'язався перед Банком відповідати за виконання зобов'язання щодо повернення коштів, наданих Банком Позичальнику. Відповідно до п. 5.2. договору поруки цей договір вступає у силу з моменту його належного оформлення Сторонами. Пунктом 5.3. договору поруки передбачений строк його дії до належного виконання Позичальником умов кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 4 статті 559 ЦК України закріплено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-106цс14, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред'явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання. Також згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) Пунктом 4.2.4. кредитного договору банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж у терміни, передбачені п. 3.3.3. договору. Із матеріалів справи вбачається, що у квітні 2013 року Банком було надіслано до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14-15, 43-46). Разом із тим, згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі за № 6-990цс15: «відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. В даному випадку, відповідач скористався своїм правом відповідно до умов ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення кредиту та змінив строк виконання основного зобов'язання з 15.04.2013 року, пред'явивши позов до позивача та відповідача-2. Слід зазначити, що вимагати дострокового виконання зобов'язань у випадку прострочення боржника є саме правом а не обов'язком кредитора, передбаченим договором та статтею 1050 ЦК України, а тому посилання позивача на те, що банк зобов'язаний був звернутись із вимогою до поручителя в шестимісячний строк із дати останнього платежу за кредитним договором, не може слугувати підставою для визнання поруки припиненою, оскільки банк, в межах строку дії поруки, звернувся із судовою вимогою до боржника та поручителя. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Так, звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилався на те, що поруку за договором від 12.04.2017 року слід вважати припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки позивачу стало відомо, що позичальник продала предмет іпотеки, зазначений в п. 2.1.2. кредитного договору третім особам. Разом із тим, жодних доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Окрім того, посилання в судовому засіданні, без подання позивачем заяви про зміну підстав позову, про те, що цінні папери, які були передані в заставу банку також були списані на користь Банку за розпорядженням [PERSON], в зв'язку із чим збільшилась відповідальність поручителя, не свідчать про припинення поруки з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України. Обґрунтовуючи дану вимогу, позивач та його представник також посилались на те, що позичальник та Банк, в порушення умов п. 2.1.2. кредитного договору здійснили списання цінних паперів, які були предметом застави, та в подальшому, не уклали договір застави квартири, чим порушили умови договору та здійснили дії, які призвели до збільшення відповідальності поручителя. Слід зазначити, що в даному випадку, порука є самостійним видом забезпечення зобов'язання та порушення сторонами умов кредитного договору не впливають в даному випадку на обсяг прав та обов'язків поручителя та не свідчать про зміну основного зобов'язання без його згоди, оскільки фактично жодних зобов'язань за кредитним договором без згоди поручителя не відбулось. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем у даній справі належним чином не доведено обставин в розумінні статті 559 ЦК України, що зумовлюють припинення поруки, а тому позовні вимоги в частині визнання поруки за договором поруки, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» 12.04.2007 року припиненою, є необґрунтованими. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed