Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 25.02.1995 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу, 12.12.2000 року сторонами було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на позивача. В період шлюбу між сторонами виникали постійні та тривалі суперечки, внаслідок чого між позивачем та відповідачем було погоджено юридично поділити будинок шляхом укладання договору дарування Ѕ частини житла, що й було зроблено 07.08.2007 року. Як до укладення оспорюваного договору, так і після його укладення, позивач проживав та проживає в будинку, знаючи, що Ѕ будинку належить йому. Проте, в травні місяці 2018 року, під час сварки з дружиною, [PERSON] стало відомо, що за договором дарування ним подарований весь будинок, а не Ѕ його частини. Позивач не мав та не має іншого житла на праві власності чи на праві користування, крім Ѕ частини будинку. У зв`язку з цим, позивач просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку (за адресою: [ADDRESS] ), серія ВЕТ №851768 від 07.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нестерович О.І. за р.№3537 в частині предмету договору, а саме Ѕ частини житлового будинку. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.08.2018 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Пред`явлений позов не визнає. З позивачем перебувала відповідач в шлюбі, який був зареєстрований 25.02.1995 року Виконавчим комітетом Зеленівської селищної ради Дніпровського району м.Херсона, актовий запис №06. Від даного шлюбу мають двоє дітей: [PERSON] та [PERSON] . 12.12.2000 року батьки відповідача за кошти вилучені від продажу трьохкімнатної квартири в м.Сімферополь, придбали відповідачу спірний житловий будинок, який був зареєстрований за наполяганням позивача на нього. Влітку 2006 року відповідачу стало відомо, що позивач порушує подружню вірність. Про це стало відомо також їхнім дітям та їхнім батькам. У зв`язку з конфліктом через подружню зраду позивач в липні 2006 року залишив сім`ю та зійшовся з іншою жінкою. Щоб загладити свою вину в подружній зраді і розпаді сім`ї, позивач в серпні 2007 року запропонував відповідачу переоформити право власності на спірний житловий будинок на останню. При цьому позивач заявив, що не бажає ділити спірний житловий будинок, оскільки забезпечений житлом і проживає з іншою жінкою, що не буде платити аліменти на двох дітей, а будинок залишається відповідачу та дітям. На початку серпня 2017 року з ініціативи позивача сторони звернулися до нотаріуса отримати консультацію приводу переоформлення спірного житлового будинку на відповідача. Нотаріусом було роз`яснено, що оскільки спірний житловий будинок було придбано в шлюбі, то [PERSON] може виділити Ѕ частину його в судовому порядку. Однак позивач заявив, що це викличе зайві затрати в коштах і часі, а він бажає відписати будинок дружині та дітям. 07.08.2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І., за реєстром 3735, було посвідчено договір дарування спірного житлового будинку, згідно якого позивач передав відповідачу у власність спірний житловий будинок з господарчими будівлями. При цьому, [PERSON] подала заяву нотаріусу про те, що не наполягає на виділення їй частки в спірному житловому будинку, що належить подружжя на праві спільної сумісної власності. В цей же день, позивач передав відповідачу технічний паспорт на будинок, розрахункові книжки по оплаті комунальних послуг та свій комплект ключів від будинку. Влітку 2008 року позивач запропонував помиритися і відновити шлюбні відносини. З метою відновлення сім`ї та спільного виховання двох неповнолітніх дітей відповідач погодилася. В 2016 році позивач продовжував вести себе негідно, порушував подружню вірність. Після тривалих сварок і конфліктів позивач в жовтні 2016 року перейшов проживати з іншою жінкою. В лютому 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.11.2018 року шлюб між сторонами розірваний. В липні 2018 року позивач повернувся проживати в спірному житловому будинку. При цьому позивач створював неможливі умови для сумісного проживання. Побоюючись розправи з боку позивача, 13.07.2018 року, разом з дітьми, негайно вибула до матері в м.Сімферополь. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. В останнє судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановлений законом порядку. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. В останнє судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановлений законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно актового запису про шлюб №06, складеного 25.02.1995 року Виконавчим комітетом Зеленівської селищної ради Дніпровського району м.Херсона, між сторонами 25.02.1995 року зареєстровано шлюб. Згідно договору дарування від 07.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нестерович О.І. за р.№3735, [PERSON] подарував у власність [PERSON] житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №131692109 від 22.07.2018 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 07.08.2007 року ВЕТ 851768, посвідченого приватним нотаріусом Нестерович О.І. за р.№3735. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.11.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою, п`ятою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Із тексту договору дарування від 07.08.2007 року вбачається, що позивач перебуваючи при здоровому розумі та твердій пам`яті, розуміючи значення своїх дій, розуміючи українську мову та не потребуючи перекладу тексту договору на будь-яку іноземну мову, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклав цей договір. Відповідно до п.7 договору дарування дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав. Позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом позивача. Позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування безоплатно передає будинок відповідачу. Позивач не надав належних доказів на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи позивачем не доведено суду на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин договору дарування від 07.08.2007 року, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, а відтак позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed