Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

08 лютого 2018 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO] Свої вимоги мотивує ти, що 26.11.2011 р. вона уклала шлюб із відповідачем [PERSON], який розірвано 23.03.2016 р. рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. 22.11.2016 р. Хмельницьким міськрайонним судом винесено вирок відносно відповідача, оскільки він, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив відносно неї, коли вона була вагітна, протиправну поведінку. Від даного шлюбу у них із відповідачем народилася дочка - [PERSON], [INFO]. Відразу після одруження відповідач не докладав належних зусиль аби забезпечувати сім'ю. Після того, як вона завагітніла стосунки ще більше погіршилися, оскільки відповідач не бажав мати дитину, тому фактичні шлюбні стосунки припинилися, ще і не розпочавшись. Під час вагітності вона вимушена була звертатись до суду із позовом про стягнення аліментів, оскільки відповідач не надавав жодної допомоги. Після народження доньки відповідач коштів на її утримання не давав, не допомагав виховувати дитину, не проявляв до неї жодного інтересу з моменту її народження і по теперішній час. Відповідач жодного разу не бачив своєї дочки, не забрав із пологового будинку, жодного разу не поцікавився її та доньчиним життям, здоров'ям, навіть в телефонному режимі, також всі визначні дати, які стосуються доньки - день народження, та інші свята відповідач ігнорує, що підтверджує те, що він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідач ігноруючи життя та здоров'я дочки, не сплатив жодного разу аліменти, в зв'язку із чим утворилася заборгованість за період з 12.07.2012 по 31.12.2017 року в сумі 32 799,88 грн. А тому позов просить задовольнити. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та просила задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідач, будучи повідомленим, в судовому засіданні не з'явився, відзиву не направив. Представник третьої особи в судове засіданні не з'явилася, направила суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, додавши висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку із наступним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, судом встановлено, що 26.11.2011 р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано 28.03.2012 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду. 01 серпня 2012 року вироком Хмельницького міськрайонного суду [PERSON] визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 150 годин громадських робіт за те, що відповідач на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, під час сварки умисно наніс на той час своїй дружині [PERSON], яка була вагітною, удари кулаками в обличчя, по плечах та руках, кусав її за ніс та губи, а коли остання впала, тягнув її по підлозі та наносив удари ногою по спині. Від даного шлюбу у них із відповідачем народилася дочка - [PERSON], [INFO]. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.05.2012 р. ухвалено стягувати з [PERSON] на користь позивача [PERSON] на період вагітності аліменти в розмірі 400 грн. щомісячно. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27.07.2012 р. ухвалено стягувати з [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в сумі 500 грн. щомісячно з 12.07.2012 р. і до повноліття дитини. Із довідки ВДВС від 31.12.2017 р. вбачається, що заборгованість по сплаті аліментів на дитину за період з 12.07.2012 по 31.12.2017 року становить 32 799,88 грн. [PERSON], [INFO], відвідує НВК №31 з 01.09.2016 року. Дитина охайна, доглянута, неконфліктна. Мама, [PERSON] відвідує батьківські збори, свята, розваги. Протягом 2016-2018 н.р. батько дитини у навчальному закладі жодного разу не з'являвся, що вбачається із довідки ДНЗ НВК № 31. Із висновку органу опіки та піклування від 26.04.2018 р. вбачається, що на засідання комісії з питань захисту прав дитини надано інформацію, яка підтверджує ухилення батька від сплати аліментів на утримання дитини. [PERSON] з 01.09.2016 року відвідує Хмельницький НВК № 31. Батько дитини жодного разу в закладі не з'являвся, [PERSON] звернулася у правоохоронні органи з заявою щодо вжиття заходів із встановлення місця проживання колишнього чоловіка, який не виконує батьківські обов'язки. За результатами перевірки встановити його місце проживання виявилось неможливим. Працівники служби у справах дітей не змогли обстежити житлово-побутові умови [PERSON] та провести з ним бесіду, з'ясувати його позицію щодо позбавлення батьківських прав та наміри щодо участі у вихованні доньки, тому що місце його перебування невідоме. З адреси, вказаної у позовній заяві, він вибув. У результаті проведення обстеження умов проживання, які створила мати для виховання і утримання малолітньої [PERSON], встановлено, що вони є належними. Члени комісії з питань захисту прав дитини, вивчивши матеріали справи, заслухавши думку кожного члена комісії, прийняли рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Конвенція ООН про права дитини гарантує, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9). В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.155 ч.4 Сімейного Кодексу, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків. Відповідно до п. 15 Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, (далі - Конвенція) держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа "Хант проти України" від 07.12.2006 року). Суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач у цій справі оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про інтерес до дитини. Також в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява N 39948/06), встановлено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки та піклування на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні даного питання. Як роз'яснено у абзаці 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Разом з тим, слід відмітити, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, який складений на одному аркуші, не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення банківських прав відповідача. Адже орган опіки та піклування не намагався надати відповідачеві допомогу у здійсненні ним батьківських обов'язків відносно доньки, не встановлено також і місце передбування відповідача, не обстежено його умови проживання, не відібрано його пояснення. А отже, вказаний висновок не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Судом не встановлено беззаперечних обставин, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Таких доказів не надано і позивачем, не надано доказів і того, що рішення про позбавлення батьківських прав забезпечить належний захист дитини і що відповідач не забрав дитину з пологового будинку. Мотиви для позбавлення батьківських прав не є доречними і достатніми. Так, судом не встановлено ухилення відповідача від своїх батьківських обов'язків, а одна лише заборгованість по аліментах та довідка із ДНЗ не свідчить про таке ухилення. До того ж позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а таких обставин судом не встановлено. Крім того, місце проживання відповідач судом не встановлено, що унеможливлює заслуховування його відношення до дитини. Враховуючи встановлені обставини справи, вік дитини, те що позивачем не надано беззаперечних доказів на підтвердження доцільності позбавлення відповідача батьківських прав внаслідок умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків, свідомого нехтуванні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, а тому підстави для задоволення позову відсутні. При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дочки (беручи до уваги ті обставини, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини) і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням батьком батьківських обов'язків. Щодо висновку органу опіки та піклування, то суд критично ставиться до нього, враховуючи , що він не базується на ретельному з'ясуванні обставин справи. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed