Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай)розміром 1 га, на землях КСП ім. Котовського та КСП «Провесінь» в порядку спадкування після смерті її матері [PERSON], померлої[INFO], зобов'язати Губиниську селищну раду Новомосковського району Дніпропетровської області видати їй сертифікат на право на вказану земельну частку (пай) та виділити її в натурі. В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що[INFO] померлаїїмати [PERSON]. За життя [PERSON] працювала вчителем і як пенсіонер соціальної сфери по Губиниській селищній раді була внесена до списку за №17 на виділення земельних ділянок для ведення підсобного господарства під №37. Рішенням 10 сесії Губиниської селищної ради №16 від 22.02.2000 року було виділено землю у приватну власність та постійне користування працівникам соціальної сфери селищної ради 344 га резервного фонду КСП ім. Котовського та 115 га КСП «Провесінь» по 1 га кожному працівнику. [PERSON] внесена до зазначеного списку ще за життя і набула право на земельну частку, але за життя не отримала земельного сертифікату, що перешкоджає позивачці успадкувати вказану земельну частку (пай).Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Позивачка після смерті матері прийняла спадщину і отримала в Новомосковській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок у [ADDRESS]. Однак позивачка не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину на земельний пай через відсутність сертифіката на право на земельну частку (пай). Позивачка зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги, оскільки інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини.Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначає, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Тобто сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом і є дійсним до виділення земельноїділянки в натурі, і, у разі смерті власника такого сертифіката спадкування права на земельний пай здійснюється за нормами чинного законодавства. Посилаючись на положення ст.ст. 3, 15, 392, 1216-1218, 1261, 1269 ЦК України позивачка просила позов задовольнити. В судове засідання позивачка не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відповідач надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність його представника. Третяособав судове засідання не з'явилася,надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнає. Тому суд розглянув справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що в задоволенні позовуслід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.9), яка є матір'ю позивачки (а.с.14). За життя 21.10.2011 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла своїм дочкам [PERSON] (позивачка) та [PERSON] (третя особа) житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами при ньому, що знаходиться у [ADDRESS] та земельну ділянку до нього, а також грошові вклади (а.с.10). 14.05.2013 року позивачка звернулась до Новомосковської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом і за законом після смерті матері [PERSON] (а.с.27), а [PERSON] 14.05.2013 року звернулась до Новомосковської районної державної нотаріальної контори із заявами про відмову від прийняття спадщини за заповітом і за законом після смерті матері [PERSON] (а.с.27 звор., 28). 12.11.2013 року позивачці державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної конториКрутько Л.П. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок (а.с.11,31), а 24.10.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади (а.с.32). Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В матеріалах справи міститься архівний витяг з Рішення 10 сесії Губиниської селищної ради ХХІІІ скликання №16 від 22.02.2000 року «Про хід виконання Указу Президента України від 28.06.1999 року №765/99 «Про додаткові заходи щодо задоволення потреб громадян у земельних ділянках»» (а.с.13). Цим рішенням було вирішено виділити в приватну власність та постійне користування працівникам соціальної сфери селищної ради 344 га резервного фонду по КСП ім. Котовського та 115 га КСП «Провесінь» по 1 га кожному працівнику. У списку №17 працівників та пенсіонерів соціальної сфери по Губиниській селищній раді станом на 25.12.1999 року на виділення земельних ділянок для ведення підсобного господарства значиться [PERSON] за №37. Зазначеним вище Указом Президента України від 28.06.1999 року №765/99, який втратив чинність згідно з Указом Президента України від 20.07.2007 року №650/2007, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській і Севастопольській міським та районним державним адміністраціям доручається: - організувати в межах своїх повноважень до 1 січня 2000 року передачу у власність і надання у користування педагогічним працівникам, лікарям, іншим працівникам соціальної сфери, пенсіонерам з числа цих працівників, а також депортованим особам, які повернулися в Україну, земельних ділянок за рахунок земель запасу та резервного фонду; - вжити в установленому порядку заходів щодо забезпечення до 1 березня 2000 року потреб громадян у земельних ділянках для ведення особистого підсобного господарства, сінокосіння і випасання худоби, городництва, колективного, індивідуального садівництва за рахунок земель запасу та резервного фонду, а також за рахунок здійснення відповідно до законодавства перерозподілу місць розташування земельних масивів земель запасу та резервного фонду. Отже, виходячи із змісту рішення Губиниської селищної ради №16 від 22.02.2000 року, яке прийняте на виконання Указу Президента України від 28.06.1999 року №765/99, суд приходить до висновку, що воно стосується передачі працівникам соціальної сфери у власність та постійне користування саме земельних ділянок. Вказані рішення та Указ Президента України жодним чином не стосуються паювання земель, оформлення та видачі сертифікатів на право на земельні частки (паї) тощо. Також, згідно відповіді Управління Держземагентства у Новомосковському районі Дніпропетровської області від 19.11.2014 року №2766/01-06 наданої на запит суду, за даними, наявними в управлінні, у списках громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, що є додатком до державного акту на право колективної власності на землю, виданого КСП «Провесінь», та додатком до державного акту на право колективної власності на землю, виданого КСП ім. Котовського, відсутній запис щодо гр. [PERSON] (а.с.35). Крім того, розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, визначений при розпаюванні, складає 5,09 - 6,21 кадастрових га. За громадянкою [PERSON] земельні ділянки на праві власності у Новомосковському районі не зареєстровані. Тобто, з вказаної відповіді Управління Держземагентства суд вбачає, що при розпаюванні земель КСП «Провесінь» та КСП ім. Котовського розмір земельної частки (паю) складав від 5,09 до 6,21 кадастрових га, а не 1 га, про що йдеться у позові. Вказане додатково спростовує доводи позивачки про набуття [PERSON] за життя права на спірну земельну частку (пай). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно (майнові права) є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо ж за життя спадкодавець не набув права власності на майно (майнові права), то і спадкоємець також не може набути права на нього у порядку спадкування. Також, одним з основних засад цивільного судочинства є його диспозитивність. Так, згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, оскільки позов заявлений про визнання права власності у порядку спадкування наземельну частку (пай), а не на земельну ділянку, матеріали справи не містять доказів набуття [PERSON] за життя права саме на земельну частку (пай), суд позбавлений права з власної ініціативи вийти за межі позовних вимог. Тому у позові в цій частині слід відмовити. Крім того, позивачка,не дивлячись на те, що в своєму позові просить визнати за нею право власності у порядку спадкування на земельну частку (пай), в тексті позову та письмових поясненнях веде мову також і про земельну ділянку, яку нібито було передано у власність [PERSON] тим же рішенням Губиниської селищної ради №16 від 22.02.2000 року. З огляду на це, суд робить висновок, що позивачка помилково ототожнює такі об'єкти цивільних прав як земельна частка (пай) та земельна ділянка, оскільки вони є різними за своєю правовою природою. З приводу цього суд зазначає наступне. Матеріали справи не містять, а сторонами не надано доказів того, що земельна ділянка площею 1 га, про яку йдеться у рішенні Губиниської селищної ради №16 від 22.02.2000 року, була надана [PERSON] саме увласність, а не у користування.Тобто позивачкою не доведено правовий режим земельної ділянки, про яку йде мова у позові, - власність чи користування. Доводи позивачки, викладені у письмових поясненнях від 15.12.2014 року, не приймаються судом до уваги з огляду на таке. Позивачка зазначає, що положення ст. 92 ЗК України не передбачають можливості надання земельних ділянок громадянам у постійне користування, у зв'язку із чим робить висновок про те, що земельна ділянка була надана [PERSON] у власність. У той же час, положення ст.ст. 7, 56 ЗК України 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин - прийняття рішення Губиниської селищної ради №16 від 22.02.2000 року, передбачали можливість надання земельних ділянок громадянам для ведення особистого підсобного господарства як у власність, так і в постійне користування. Так, відповідно до ст. 56 ЗК України 1990 року, для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування.Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара.Збільшення розмірів земельних ділянок до 2 гектарів може провадитись за погодженням з обласною Радою народних депутатів. Таким чином, у суду відсутні будь-які докази того, що за життя [PERSON] набула саме право власності на земельну ділянку, а не право користування. Надана позивачкою довідка виконавчого комітету Губиниської селищної ради від 22.01.2015 року про те, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, виділена [PERSON] рішенням Губиниської селищної ради №16 від 22.02.2000 року, знаходиться в обробітку у гр. [PERSON] (а.с.77), не спростовує висновків суду, оскільки не підтверджує право власності [PERSON] на цю земельну ділянку і, більш того, вказує на інший розмір земельної ділянки - 0,80 га. Також, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, з наведених положень законодавства випливає, що судовому захисту підлягають права, свободи чи інтереси особи лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання з боку інших осіб. З матеріалів справи суд вбачає, що позивачка не зверталась до нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай) чи земельну ділянку, яку, як вважає позивачка, вона має право успадкувати після смерті матері, і нотаріальна контора не відмовляла позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на це майно. Отже, на переконання суду, без використання позивачкою позасудового способу оформлення своїх прав - звернення до нотаріальної контори, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові і захисту не підлягають, оскільки відсутні факти порушення, невизнання або оспорювання цього права з боку інших осіб. Посилання ж позивачки на положення ст. 392 ЦК України щодо можливості визнання права власності у разі втрати правовстановлюючого документу суд вважає помилковим, оскільки вони не стосуються визнання права власності в порядку спадкування та відсутні докази втрати правовстановлюючого документу на спірне майно. Зазначене є додатковою підставою для відмови у позові. Що стосується інших позовних вимог. Позивачка також просить зобов'язати Губиниську селищну раду Новомосковського району Дніпропетровської області видати їй сертифікат на право на спірну земельну частку (пай) та виділити її в натурі. Вимога про видачу сертифікату на право на земельну частку (пай) має похідний характер від наявності такого права в особи. Однак, навіть за наявності такого права в особи, чинне законодавство України не передбачає можливість та порядок видачі такого сертифікату спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай). Належним способом захисту прав спадкоємців у випадку втрати, пошкодження чи неотримання сертифікату спадкодавцем є визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Також, виходячи з положень Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) була покладена на відповідні районні (міські) державні адміністрації, а не органи місцевого самоврядування, яким є відповідач. Вимога про виділення земельної частки (паю) в натурі також має похідний характер від наявності права на земельну частку (пай) в особи і, за його наявності, може бути задоволена лише у разі попереднього звернення особи згідно Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» до компетентного органу з цього приводу. За таких обставин у позові в цій частині також слід відмовити. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed