Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований її чоловік [PERSON] , який, як зазначає позивач, більше семи років не проживає за місцем своєї реєстрації. Відповідач не сплачує комунальні платежі та участі в утриманні житла не бере, його особисті речі відсутні, а тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 18.08.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 24.09.2020 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю, просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб (копія на а.с. 10) [PERSON] та [PERSON] 18.07.1982 зареєстрували шлюб, прізвища подружжя після укладення шлюбу - [PERSON] . Рішенням постійно діючого третейського суду при товарній біржі "Хмільницька регіональна земельна біржа" від 03.09.2008 (копія на а.с. 7) визнано дійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2008 укладений між продавцем [PERSON] та покупцем - [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно довідок Уланівської сільської ради № 2184 та 2185 від 11.08.2020 (а.с. 9, 11) [PERSON] , [INFO] зареєстрований в [ADDRESS] , але за даною адресою з березня 2013 не проживає. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. З матеріалів справи встановлено, що квартира [ADDRESS] набута у 2008 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Отже, відповідач в розумінні вказаних норм закону є співвласником цієї квартири. Доказів протилежного в ході судового розгляду позивачем не надано. Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутнім в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт незвернення особи до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 в справі № 647/1683/15-ц. Зазначені представником позивача обставини щодо непроживання спільно позивачем і відповідачем на час укладення договору та набуття у власність квартири [ADDRESS] , не підтверджені в ході судового розгляду належними і допустимими доказами, відтак судом відхиляються. Інші докази висновків суду по суті спору не спростовують. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких обставин, підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed