Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про виселення останнього з житлового приміщення, а саме - з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з народження, а саме з 1987 року постійно проживала в спірній квартирі. Там також проживали за життя її брат [PERSON], її батьки - [PERSON] та [PERSON], а також її бабуся - [PERSON]. За зазначеною адресою до 1978 року також проживав брат її батька - відповідач по справі [PERSON] Проте останній в зв'язку з одруженням 27.07.1978 року виписався із спірної квартири і вибув на постійне проживання до своєї дружини в квартиру [ADDRESS], де по даний час проживає його сім'я. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], а [INFO] помер її батько - [PERSON] Після смерті матері рішенням виконкому Ковельської міської ради від 18.02.1999 року № 32 позивачу було призначено опікуна, її бабусю - [PERSON], яка проживала в [ADDRESS]. Рішенням виконкому Ковельської міської ради від 21.05.2004 року № 216, за позивачем, як неповнолітньою дитиною-сиротою, закріплено житло за адресою [ADDRESS]. Позивачу пізніше стало відомо, що її дядько - відповідач [PERSON], після смерті її батька [INFO] без згоди її опікуна та згоди органу опіки та піклування прописався на житлову площу, яку вона займала разом з бабусею, хоча продовжував проживати зі своєю сім'єю у власній приватизованій квартирі по [ADDRESS]. Після реєстрації відповідача в спірній квартирі останній в період з 2008 по 2010 рік регулярно навідувався до бабусі з метою її догляду, оскільки бабуся захворіла і потребувала стороннього догляду. В період навчання позивача в Національному університеті "Львівська політехніка", [INFO] померла її бабуся [PERSON] Позивач зазначає, що після смерті її бабусі відповідач у спірній квартирі не проживав, а перетворив її на склад твердих відходів та сміття. В квітні місяці 2013 року відповідач звернувся в суд з позовом до неї про встановлення порядку користування спірною квартирою. Позивач, в свою чергу, подала зустрічний позов до відповідача про визнання його таким, що не набув права користування квартирою, зняття його з реєстраційного обліку та виселення з підстав неможливості сумісного проживання. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 24 квітня 2013 року позов [PERSON] задоволено в повному об'ємі, у задоволенні її зустрічного позову відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржила його до Апеляційного суду, який в своєму рішенні від 02 липня 2013 року її апеляційну скаргу задовольнив частково, а в позові [PERSON] відмовив з тих підстав, що вселення останнього в спірну квартиру відбулось з порушенням встановленого порядку, а відтак самостійного права на займане ним спірне приміщення він не набув, у зв'язку з чим у нього відсутнє право вимагати встановлення порядку користування цією квартирою. В решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін. Крім цього позивач зазначила, що відповідач вселився в спірну квартиру тимчасово, лише на період догляду за своєю хворою матір'ю [PERSON], яка померла [INFO], бо на час реєстрації та вселення в квартиру був забезпечений житлом (був співвласником іншої трикімнатної квартири [ADDRESS]), тобто він є тимчасовим мешканцем і згідно діючого законодавства повинен виселитися на вимогу позивача, як члена сім'ї наймача квартири. Позивач є повноправним членом сім'ї квартиронаймача - покійної бабусі [PERSON], так як вона проживала і проживає на даний час і спірній квартирі з народження, зареєстрована за цією адресою, і рішенням виконкому Ковельської міської ради від 21.05.2004 року № 216 за нею, як неповнолітньою дитиною сиротою, закріплено це житло. Позивач стверджує, що вона на даний час виконує всі обов'язки квартиронаймача, а саме оплачує комунальні послуги, саме з нею укладено договір з РЖКП-2 м. Ковеля щодо утримання будинку. Покликаючись на норми чинного цивільного законодавства, та враховуючи ту обставину, що відповідач [PERSON], будучи тимчасовим мешканцем спірної квартири, відмовляється за її зверненням, як члена сім'ї наймача, добровільно виселитись із займаного приміщення, позивач просить суд виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS], як тимчасового мешканця, без надання іншого житлового приміщення. Крім цього, просить понесені судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, покласти на відповідача /а.с. 2-5/. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Вказували на те, що відповідач вселився в спірну квартиру як тимчасовий мешканець на час догляду за хворою матір'ю, його вселення відбулось з порушенням встановленого порядку, оскільки не було дозволу опікуна та органу опіки та піклування, а тому він підлягає виселенню з даної квартири. Крім цього, вказували на те, що відповідач має у власності квартиру в [ADDRESS] та продовжує проживати зі своєю сім'єю за цією адресою, в зв'язку з чим розірвання його шлюбу вважають фіктивним. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак, скориставшись своїм процесуальним правом, подав заяву про розгляд справи у його відсутності в зв'язку з незадовільним станом здоров'я /а.с. 82/. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю. Заперечуючи проти позову вказували на те, що відповідач правомірно вселився в 2002 році в спірну квартиру як член сім'ї наймача - своєї матері [PERSON] Був змушений вселитись в спірну квартиру для догляду за хворою матір'ю та в зв'язку з фактичним розпадом сім'ї, а відтак - неможливістю проживати в [ADDRESS]. При вселенні в цю квартиру опікун позивача [PERSON] надавала усний дозвіл на вселення. Відповідач, починаючи з 2002 року по даний час зареєстрований в цій квартирі, сплачує комунальні платежі, а тому вважає, що має право користування цією квартирою. Крім цього, представник відповідача [PERSON], зробивши відповідну заяву, наголошував на тому, що строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом закінчились. За сукупністю зазначених обставин, представники відповідача просили відмовити в задоволенні даного позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Ремонтного житлово-комунального підприємства № 2 м. Ковеля - Ярмолюк Я.І. в судовому засіданні пояснив, що оскільки на даний час між РЖКП № 2 та позивачем укладено договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та при будинкової території, то позивач має право на користування даною квартирою. При вирішенні спору покладався на розсуд суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - виконавчого комітету Ковельської міської ради - Назарчук А.Г. вважає, що відповідач вселився у спірну квартиру як член сім'ї наймача, а тому має право на користування цією квартирою. Підтримав позицію представника відповідача щодо спливу строків позовної давності, однак при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представників, пояснення представників відповідача та представників третіх осіб, показання свідків, дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази та з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позов є підставним, однак в його задоволенні слід відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності. Суд прийшов до такого висновку виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 02 липня 2013 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: Ковельське ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2, Ковельська міська рада, про встановлення порядку користування житлом, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: Ковельське ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2 та Ковельська міська рада, про визнання особи такою, що не набула права користування квартирою, зняття з реєстрації та виселення встановлено ряд обставин та фактів, які мають визначальне значення для вирішення даної справи /а.с. 24-27/. Зазначене рішення суду набрало законної сили, що визнано сторонами по справі та підтверджується копією ухвали Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2013 року /а.с. 90/. Зокрема вказаним рішенням встановлено, що наймачем спірної квартири [ADDRESS] була [PERSON] - мати відповідача [PERSON], а баба позивача [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Позивач [PERSON] зареєстрована в вказаній квартирі з часу її народження - з [INFO], а відповідач [PERSON] зареєстрований у цій квартирі з 26.11.2002 року. Рішенням виконкому Ковельської міської ради від 18 лютого 1999 року № 32 неповнолітній [PERSON] було призначено опікуна [PERSON], яка проживала за адресою [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 21.05.2004 року № 216 за позивачем, як неповнолітньою дитиною-сиротою закріплено житло за адресою: [ADDRESS]. Зазначені обставини підтверджуються наявними матеріалами даної справи, не оспорюються сторонами по справі, а тому не підлягають доказуванню в силу вимог ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України. Як вбачається з того ж рішення та встановлено в ході судового розгляду даної справи, право позивача на користування спірною квартирою відповідачем та його представниками не оспорюється. Тим же рішенням Апеляційного суду Волинської області від 02 липня 2013 року, з посиланням на вимоги ч. 1 ст. 65 ЖК України, констатовано, що вселення відповідача [PERSON] у 2002 році у спірну квартиру відбулося з порушенням встановленого порядку, а відтак самостійного права на займане ним спірне жиле приміщення він не набув. До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов виходячи з того, що вселення відповідача [PERSON] відбулось без згоди опікуна неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила ту обставину, що будь-якої згоди, як опікун неповнолітньої, на вселення відповідача в спірну квартиру вона не надавала, а про те, що відповідач зареєстрований в цій квартирі дізналась лише в 2005 році при отриманні в РЖКП довідки про склад сім'ї [PERSON] та прописку. Зазначеними показаннями свідка спростовуються твердження представників відповідача про те, що така згода на вселення опікуном надавалась. При цьому суд не приймає до уваги як доказ існування такої згоди письмову заяву [PERSON] /а.с. 189/, оскільки останній не допитувався в судовому засіданні в якості свідка, не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а тому така заява не може розцінюватись як допустимий доказ. Згідно вимог ст. 98 ЖК України, наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Позивачем стверджується, що відповідач вселився в спірну квартиру як тимчасовий мешканець, оскільки на момент вселення був співвласником квартири в [ADDRESS], а його вселення було зумовлене тимчасовою необхідністю догляду за хворою матір'ю. В той же час представниками відповідача та самим відповідачем в письмовому запереченні проти позову /а.с. 187-188/ стверджується, що останній вселився в квартиру як член сім'ї наймача - [PERSON], а вселення в цю квартиру було зумовлено як необхідністю догляду за останньою, так і погіршенням стосунків з дружиною та розпадом його сім'ї. Проте суд вважає, що в даному випадку питання про те, в якості кого вселявся відповідач (вселявся як член сім'ї наймача, чи як тимчасовий мешканець) не має суттєвого значення, оскільки вселення відповідача в спірну квартиру в будь-якому випадку відбулось з порушенням встановленого порядку через відсутність згоди на вселення опікуна неповнолітньої [PERSON] Така згода вимагається і при вселенні особи в якості члена сім'ї наймача (ч. 1 ст. 65 ЖК України), і при вселенні особи в якості тимчасового мешканця (ст. 98 ЖК України). Решта доводів сторін та докази, якими вони підтверджуються, щодо вказаних вище обставин не спростовують зазначеного висновку суду, а тому суд не приймає їх до уваги. Таким чином суд прийшов до переконливого висновку про підставність позовної вимоги позивача про виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого приміщення як такого, що був вселений з порушенням встановленого порядку. Однак представником відповідача [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача. Дана заява обґрунтована тим, що позивач як на підставу своїх вимог, вказує на вселення відповідача в спірну квартиру як тимчасового мешканця. По смерті баби позивача [PERSON] [INFO] позивачу, очевидно, стало відомо, що відповідач, як тимчасовий мешканець підлягає виселенню, однак вперше звернулась до суду з вимогою визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою та про його виселення з цієї квартири лише в серпні 2013 року. Позивач, звертаючись до суду, не просила поновити строк позовної давності, а тому представник відповідача наполягав на застосуванні в даному випадку строків позовної давності. З приводу вказаної заяви представника відповідача суд прийшов до таких висновків. Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності для звернення в суд вимогою про порушення своїх прав починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч. 4 ст. 261 ЦК України). В судовому засіданні позивач визнала ту обставини, що на момент досягнення нею повноліття в 2005 році їй вже було відомо, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі без дозволу її опікуна, а відтак - з порушенням її житлових прав та інтересів. Цю ж обставину підтвердила й свідок [PERSON], яка вказувала, що в тому ж 2005 році їй стало відомо, що відповідач зареєстрований в спірній квартирі без її згоди. Крім цього, остаточною датою початку перебігу строку позовної давності для звернення позивача за захистом своїх порушений прав є [INFO], тобто день смерті її баби [PERSON], про що, як ствердила сама позивач, їй було відомо. Саме з починаючи з цього дня позивач мала повне право на звернення до суду з вимогою виселення відповідача зі спірної квартири як тимчасового мешканця. Згідно відмітки Ковельського міськрайонного суду на позовній заяві [PERSON] в даній справі, позивач звернулась до суду з позовом лише 04 вересня 2013 року, тобто пізніше ніж через три роки від 03 червня 2010 року та набагато пізніше від 11 липня 2005 року (день досягнення позивачем повноліття). Суд відхиляє доводи позивача та його представника щодо поважності пропуску цих строків через відсутність тривалий час грошових коштів, необхідних для отримання кваліфікованої правової допомоги та подальшого звернення до суду, оскільки позивач мала право звернутись до прокуратури за захистом своїх прав та інтересів, яка, в даному випадку, безкоштовно здійснює захист прав та інтересів особи. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника позивача та представника відповідача, сторони у встановленому порядку не домовлялись про збільшення позовної давності. Письмовий договір про збільшення позовної давності, передбачений вимогами ч. 1 ст. 259 ЦК України, відсутній. Пояснення позивача в судовому засіданні щодо усних звернень до відповідача з вимогою про виселення з квартири не може прийматись судом як підстава переривання перебігу чи зупинення перебігу позовної давності, оскільки такі звернення не підтверджено жодним доказом. Інших підстав зупинення чи переривання перебігу позовної давності, передбачених ст.ст. 263, 264 ЦК України, судом не встановлено. Будь-яких клопотань про поновлення строків позовної давності з обґрунтуваннями причин пропущення позовної давності, суду не надходили, а тому відсутні підстави застосування вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України. Вимога позивача про виселення не відноситься до вимог, передбачених ст. 268 ЦК України, на які позовна давність не поширюється. Таким чином суд визнає, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про виселення відповідача зі спірної квартири без поважних на те причин. Згідно вимог ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Представником відповідача в судовому засіданні в усній формі до винесення судом рішення заявлено про застосування позовної давності. З огляду на все викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови представнику відповідача у задоволенні його заяви про застосування позовної давності, а відтак - про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені нею судові витрати п даній справі.

Outcome: dismissed