Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

згідно вимог позовної заяви позивач просить позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням в будинку 36 по вул.Миру в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою. В аргументацію своєї вимоги покликається на те, що реєстрація відповідачів створює йому як власнику перешкоди, при тому, що вони більше року не проживають за зазначеною адресою. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони просять справу слухати у їх відсутність, позивач позов підтримує, відповідачі позов визнають. Зважаючи на те, що явку сторін не було визнано обов'язковою, а також враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З»ясувавши обставини та дослідивши подані письмові докази, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом, підтверджується дослідженими доказами, а саме свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04 листопада 2010 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями №36 по вул.Миру в с.Бармаки Рівненського району Рівненської області. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є бувшим подружжям, шлюб між яким розірвано 30 січня 2007 року. [PERSON] є їх донькою. 27 серпня 2007 року позивач придбав квартиру в м.Євпаторія АР Крим, де відповідачі з того часу проживають, що вони підтверджують у своїх заявах. Згідно відповіді з адресного бюро, довідки з місця реєстрації відповідачі залишаються зареєстрованими в [INFO]. Факт непроживання у вказаному будинку відповідачів з 2007 року підтверджується актом про проживання, зі слів односельчан відповідачі проживають в [INFO]. Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб. Норми ст.ст.15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Судом з'ясовано, що відповідачі більше року не проживають за вказаною адресою, однак в добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімаються, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідачів створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном. Грунтуються на матеріалах справи доводи позивача про те, що відповідачі добровільно переїхали проживати в іншу його квартиру, забравши при цьому всі свої речі з вказаного будинку. Протягом всього часу всі витрати по догляду за будинком несе позивач. Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Враховуючи те, що відповідачі визнали те, що вони більше восьми років тому добровільно виселилися і припинили мешкати у вказаному житловому будинку, а позивач є його титульним власником, в якому відповідачі залишаються зареєстрованими й на час розгляду справи, чим порушується право власності позивача, тому позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житлом ґрунтується на вимогах закону і підлягає до задоволення. Щодо позовної вимог у частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то відповідно до ст.ст.7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про, зокрема, позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Таким чином, самі по собі вимоги позивача про зняття з реєстрації відповідачів ґрунтуються на обов'язках державного органу, який здійснює реєстрацію місця проживання особи, тому є зайвими, хоча це є правовим наслідком первісної вимоги і додатковою гарантією судового захисту суб'єктивних цивільних прав позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, дане питання не було предметом судового розгляду, тому в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.11 ЦПК України, вказані витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed