Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності та стягнення грошової компенсації. В обґрунтування власної позиції та підстав звернення до суду позивач [PERSON] пояснював, що знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період перебування в якому подружжя набуло у спільну власність певне майно. Однак за станом на теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, шлюб розірвано у судовому порядку. Оскільки в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно поділу спільного майна подружжю не вдалося, [PERSON] звернувся з позовом в суд, в якому просив стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] та припинити його право власності на частку спільного майна - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог із клопотанням розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ЦПК України. [PERSON] у відкрите судове засідання неодноразово не з'явилась, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у зв'язку з неявкою повідомленої відповідача по даній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги виниклі обставини та пояснення сторін, дослідивши представлені та забезпечені письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог [PERSON] належить відмовити - виходячи з наступного. Під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 1997 року. Однак в подальшому вказаний шлюб було розірвано в судовому порядку на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2011 року. В силу договору купівлі-продажу від 09 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №1194, квартира [ADDRESS], загальною площею 39,5кв.м., належить [PERSON] на праві приватної власності. Таким чином, право власності на вказане спірне майно було набуте у власність сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу між сторонами було укладено договір про поділ спільного майна подружжя від 18 листопада 2011 року, посвідчений приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], під реєстровим №1470, згідно положень якого сторонами визначено та поділено спільне майно, набуте за період шлюбу, - в тому числі квартира [ADDRESS]. Згідно п.5 договору, в особисту приватну власність [PERSON] зокрема перейшла 1/2 ідеальна частка [ADDRESS]. Як наводить ст. 368 ч.3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, суд переконаний, що заявлене до поділу стороною позивача майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачає ст. 69 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі ст. 70 ч.ч.1,2,3 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Й водночас, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 ч.1 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як чітко регламентує ст. 365 ч.ч.1,2 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Разом з тим, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Викладене вказує, що [PERSON] має право на отримання від [PERSON] грошової компенсації за належну йому ідеальну частку в спільному майні із одночасним вирішенням питання про припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку спірної квартири. Однак в подібному випадку таке волевиявлення має виходити саме від [PERSON] по відношенню до [PERSON] із попереднім визначенням та внесенням вартості відповідної частки на депозитний рахунок суду. Відтак, вимоги [PERSON] не відповідають ст. 14 ч.2 ЦК України, за якою особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Як зобов'язує процесуальний закон, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, виключно в межах заявлених вимог та не вправі на власний розсуд виходи за рамки цих вимог чи змінювати осіб, до яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України). Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак в силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення вимог сторони позивача. При цьому, у зв'язку із висновком суду щодо відмови у задоволенні даного позову, стягнення понесених та документально підтверджених судових витрат сторони присудженню не підлягає.

Outcome: dismissed