Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, за участю третьої особи на стороні відповідача про визнання заповіту недійсним. Посилається на те, що [INFO] року помер її батько [PERSON], [INFO]. Останній до смерті проживав в своєму будинку в с.Велика Буда Герцаївського району Чернівецької області. Після досягнення ним 80-річного віку за ним доглядав її син [PERSON] з період з 07.08.2014 року по 15.07.2016 року. Після смерті її батька вона звернулася до нотаріуса для прийняття спадщини, їй останній повідомив, що батько склав заповіт на користь відповідача, заповівши йому все своє майно. Відповідно до Реєстру заповітів їй стало відомо, що її батько [PERSON] 12 липня 2012 року склав заповіт на користь відповідача, затвердженого приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С.О. Просить суд визнати даний заповіт недійсним з таких підстав. Її покійний батько проживав з нею в будинку і вона не бачила щоби хтось до нього приходив. Батько казав їй що після смерті залишить все їй. За національністю він був румуном та не міг розуміти українську мову, якою складено заповіт нотаріусом, остання не познайомила батька зі змістом заповіту. Також вважає, що підставою недійсності заповіту є недодержання у момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Вважає, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, у зв'язку з чим слід визнати його недійсним. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі та пояснила суду, що її батько перебував у неприязних відносинах з [PERSON] та не міг скласти на його користь заповіт. Її батько хотів оформити субсидії. Для цього він дав свій паспорт сільському голові [PERSON], яка дві неділі тримала його у себе, чим скористалась для оформлення заповіту. Її батько не міг їхати аж в селище Глибока Чернівецької області для укладання заповіту, так як його стан здоров'я йому не позволяв, він пережив три інсульти, у зв'язку з чим міг вийти лише з дому сісти на дворі на лавочку та зайти назад в дім. Позивачка постійно доглядала за ним, купляла ліки, готувала істи, годувала, після смерті поховала та вважає, що її батько ніколи в житті не міг скласти заповіт на сторонню особу, яку за життя ненавидів. Просила визнати заповіт недійсним. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі та пояснив суду, що як підтвердив в судовому засіданні свідок, заповідач за життя не розумів українську мову та не мав наміру її вивчити. На момент підписання заповіту йому не було роз'яснено суть даного документа, не були застосовні всі методи, які б довели до заповідача зміст оскаржуваного заповіту, у зв'язку з чим заповіт не відповідає його внутрішньому волевиявленню. Сам позивач стверджував, що покійний заповідач мав намір оформити субсидію а не скласти заповіт. Коли йому виповнилось вісімдесят років, його донька-позивачка постійно доглядала за ним як за пристарілою особою. Суперечок між ними не виникали, які б спонукали передати майно іншій сторонній особі на підставі заповіту, з якою заповідач не перебував ні в родинних, ні в дружніх стосунках. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що сторона позивача ґрунтується лише на припущеннях. Жодного доказу на підтвердження підстав наведених у позові позивачем суду надано не було. Позивач не оскаржував заповіт з підстав, що підпис заповідача у заповіті підроблений, у зв'язку з чим немає підстав сумніватися у волевиявленні заповідача. Те, що заповідач не володів українською мовою спростовується самою стороною позивача, які зазначили, що [PERSON] працював в органах міліції а потім водієм, що підтверджує те, що він був освіченою особою. На спростування наведеного факту також слугує заповіт складений [PERSON] в 2010 році, який так само був складений на українській мові та про цей заповіт було відомо і позивачці, тобто в 2010 році частину свого майна він заповів своїй сестрі, де він конкретно зазначає склад майна охопленого заповітом - свої заощадження, конкретно зазначає кому заповідає - ініціали сестри, дату та місце її народження. Дані факти стверджують про те, що [PERSON] на момент складання спірного заповіту в 2012 році володів українською мовою, знав що таке заповіт та розумів його наслідки. Спірний заповіт складений у приватного нотаріуса в селища Глибока, однак особа має право скласти заповіт у будь-якого нотаріуса, не обов'язково у сільській раді за місцем проживання, що не є підставою для визнання заповіту недійсним. Нотаріусом були перевірені анкетні дані заповідача, також було зазначено на користь кого складений заповіт - [PERSON], який в свою чергу прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з відповідною заявою. Враховуючи наведене, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст.317 ЦК України). Власник згідно до ч.1 ст.319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ( ч.2 ст.319 ЦК України ). Право власності відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається із свідоцтва про смерть [PERSON], батько позивачки, помер [INFO] року у віці 81 років (а.с. 11). Після смерті заповідача позивач звернулася до нотаріуса про заведення спадкової справи (а.с. 9). Спадкодавець 12 липня 2010 року заповів право на вклади, що зберігаються у ВАТ «Державний Ощадбанк України» своїй сестрі [PERSON], [INFO] ( а.с. 12 ). Як вбачається із заповіту від 12 липня 2012 року [PERSON] заповідав все своє майно відповідачу [PERSON], [INFO] ( а.с. 13 ). Померлому [PERSON] належить ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] на підставі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 13 березня 2012 року ( а.с. 22 ). Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст.ст. 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Як встановлено з самого заповіту в судовому засіданні, спірний заповіт, складений в 2012 році, у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, особисто підписаний заповідачем, що відповідає ст. 1247 ЦК України. Заповіт записаний зі слів [PERSON] нотаріусом селища Глибока Чернівецької області Бреславською-Григорчак С.О. приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, та до підписання прочитаний у голос [PERSON], підписаний останнім власноручно у присутності нотаріуса, що відповідає ч.2 ст. 1248 ЦК України. Нотаріусом було встановлено його особу та перевірено дієздатність. Спірний заповіт не змінений та не скасований. Пояснення свідка [PERSON] та сторони позивача в частині того, що заповідач [PERSON] в 2012 році на момент складання заповіту не розумів та не знав української мови не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та спростовуються тим, що заповідач в 2010 році склав інший заповіт на користь своєї сестри, який складений українською мовою, в якому чітко зазначено склад майна охопленого заповітом, вказане волевиявлення самого заповідача, дані особи, на користь якого складено заповіт тощо, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що [PERSON] в 2012 році на момент складення спірного заповіту володів українською мовою, йому були відомі наслідки укладання заповіту та до моменту смерті не скористався правом змінити або скасувати заповіт. Як вбачається зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, стороною позивача в судовому засіданні не наведені жодні обґрунтовані докази на підтвердження факту недійсності заповіту, сам заповіт укладений без порушення вимог щодо його форми та посвідчення, суду не надані докази, які б підтвердили факт, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі, у зв'язку з чим слід відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed