Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом (остання редакція т.1 а.с.76-79) щодо виділення йому в натурі належну йому 2/3 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], від загальної площі 0,0620 га згідно державного акту (кадастровий номер [NUMBER]), [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №10-7-95964, цільове призначення - ведення садівництва, з урахуванням належного позивачу будинку що розташований на зазначеній вище земельній ділянці, відповідно до висновку експертизи. В обґрунтування позовних вимог у позові, зокрема зазначено, що позивачу належить 2/3 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], від загальної площі 0,0620 га згідно державного акту (кадастровий номер [NUMBER]), [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №10-7-95964, цільове призначення - ведення садівництва, на якій розташований належний позивачу будинок. Враховуючи викладене, положення ч.2 ст.64 ЦПК України, проаналізувавши наведені дані, всі інші матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Вказаний розумний строк для справи даної категорії визначено згідно з національним законодавством, а саме у ч.1 ст.157 ЦПК України, згідно з імперативними вимогами якої - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (яке було відкрито згідно з ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Парамонова М.Л. ще 15 квітня 2016 року - а.с.52та справу було передано в провадження судді Вовка Є.І. 07.08.2017 року а.с.3 №1193). Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права. До Дарницького районного суду м. Києва було подано клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача (т.1 а.с.232, 233). При цьому, судом було враховано, що стороною позивача (в тому числі, з вказаної дати відкриття провадження по справі) не було гарантовано оплату проведення відповідної експертизи, як не були конкретизовані і вищевказані позовні вимоги - щодо відсутності конкретного посилання у них на бажане для позивача розташування належної йому частини земельної ділянки - в межах земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Отже, судом було також враховано, що з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду УкраїниN8 від 30.05.97 року "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" вбачається, що у разі відсутності згоди сторони, яка порушила відповідне клопотання оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів . У відповідності до п.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Зі ст.9 Земельного кодексу України вбачається, що розпорядження землями на території м. Києва належить до повноважень Київської міської ради. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 Земельного кодексу України). При цьому, ст.126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, позивачем не доведено існування жодного конкретного варіанту щодо виділення йому в натурі 2/3 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], від загальної площі 0,0620. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, які фактично стороною позивача не конкретизовані, в тому числі, щодо відсутності достатніх, зазначених судом складових, необхідних для конкретизації предмету судового розгляду. Судом також враховано, що Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Крім того, судом враховано, що відсутні перешкоди для належного захисту відповідних прав позивача в подальшому, в тому числі, у випадку належної конкретизації його вимог та зверненню із відповідною заявою до суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed