Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

04.11.2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи служби у справах дітей Костянтинівської районної міської Ради Донецької області про визначення місця проживання та надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] [INFO] без згоди матері, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини В обґрунтування вимог позивач зазначає, що у березня 2010 року в місті Костянтинівка Донецької області у позивача та відповідача народилася спільна донька - [PERSON], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівка Костянтинівського міськрайонного управління юстиції Донецької області в Книзі реєстрації народжень 17 березня 2010 року зроблено відповідний запис № 157, що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 17 березня 2010 року, а згідно Рішення суду - [PERSON]. Позивач вказує, що вони спільно з відповідачем вирішили, що місцем проживання їхньої доньки буде в Японії, проте під час перебування позивача у відрядженні, відповідач без згоди позивача разом з дитиною [PERSON] в червні 2014 року виїхали до України, чим обмежила позивача у спілкуванні та побаченнях з донькою. Позивач вказує, що відповідач переклала відповідальність по вихованню та догляду за донькою на свою матір, а сама доглядом дитини не займається, що негативно впливає на розвиток дитини. Проте, коли [PERSON] проживала в Японії з позивачем та відповідачем в період з вересня 2010 року по червень 2014 року, позивач проводив весь вільний час разом з донькою. Крім того, донька спілкується японською мовою, позивач постійно відводив дитину до дитячого садка, що не можна сказати про відповідача, адже остання вкрай рідко відводила доньку до садка, куди протягом двох років ходила їхня донька. Позивач вказує, що протягом всього часу проживання він здійснював повне утримання, включаючи і медичне обслуговування [PERSON] та спільної доньки. Відповідач не мала сталого постійного заробітку в Японії та станом на день звернення до суду, відповідач не має офіційного заробітку ні в Україні, ні в Японії, вихованням доки не займається. На противагу відповідачу, позивач позитивно характеризується за місцем своєї роботи та проживання, як людина, батько та бізнес-партнер, має дружню родину, хороший стан здоров'я, шкідливих звичок не має, любить спорт. Крім того, позивач є законослухняним громадянином, який сплачує податки та внески на обов'язкове страхування. Для проживання [PERSON] в Японії позивач має всі належні житлово-побутові умови. На підставі викладених обставин позивач просить суд: - визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON], громадянином Японії, [INFO], - надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], у супроводі батька [PERSON], громадянина Японії, [INFO] та без згоди матері [PERSON] до Японії; - надати дозвіл [PERSON], громадянину Японії, [INFO], на виготовлення проїзного документа для виїзду за кордон [PERSON], [INFO], без згоди (дозволу) матері [PERSON], - стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 10% від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини щомісячно. У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали позов та його підстави, просили задовольнити. Сторона позивача підтримує свою позицію про визначення місця проживання доньки [PERSON] разом з батьком, адже він взмозі створити для неї всі необхідні умови для духовного, матеріального, психологічного та соціального розвитку дитини. Відповідач у судовому засіданні заперечувала протии задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не здатний належним чином виховани дитину з урахуванням його доходів, які фактично незначно перевищують нижчий рівень проживання в Японії, що він не має власного житла, що фактично він мешкає один та посилання його на допомогу його батьків до уваги не можуть бути прийняті, оскільки батьки похилого віку, самі потребують догляду, крім того, мешкають в іншому місті. Крім того, слід врахувати і вік пеозивача. Донька вже довгий час мешкає в Україні, є громадянкою України, після проживання в Японії вона вже адаптувалась, має друзів. Вона не заперечувала проти учас ті батька у вихованні дитини у будь-який спосіб, але він ніколи не ставив про це питання, вона взагалі не заперечує у будь-який спосіб спілкуватися позивачеві з донькою, але ці питання мають бути вирішені офіційно. На даний час вона боїться викрадення її доньки позивачем. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначили, що в інтересах дитини все ж таки залишитись проживати з матір'ю на своїй Батьківщини, виокремлення дитини з її звичного середовища та перевезення її до іншої країни може нанести непоправну травму дитячій хиткій психіці. Представник органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи у його відсутність. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд також враховує, що дане судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Частиною 3 статті 61 ЦПК України до обставин, що не підлягають доказуванню відносить преюдиційні факти, тобто такі, які встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Вони не доказуються по іншій цивільній справі, якщо у даній справі беруть участь ті ж самі особи. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу, оскільки за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин. Положення цієї статті також спрямовані на запобігання ухваленню різних судових рішень щодо однієї й тієї самої обставини. Так, під час судового розгляду даної справи встановлено, що рішенням суду № 757/15261/15-ц від 14.07.2015 р. встановлено, що з лютого 2009 року позивач та відповідач перебували у фактичних сімейних відносинах. З вересня 2010 року по червень 2014 року відповідач з донькою постійно проживали разом з позивачем в Японії. Позивач та відповідач вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, спільно виховували дитину, що свідчить про існування між ними фактичного шлюбу (а.с. 27-30 том 1). [INFO] в місті Костянтинівка Донецької області у позивача та відповідача народилася спільна донька - [PERSON], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівка Костянтинівського міськрайонного управління юстиції Донецької області в Книзі реєстрації народжень 17 березня 2010 року зроблено відповідний запис № 157, що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] від 17 березня 2010 року, а згідно Рішення суду - [PERSON](а.с. 27-32 том 1). Батьки в шлюбі не перебувають, з липня 2014 року проживають окремо один від одного, згоди з визначення місця проживання малолітньої доньки не дійшли. Батько [PERSON] - [PERSON], [INFO], являється громадянином Японії, який має там власний бізнес та є директором компанії Акціонерне товариство «Радік», так як він же вказує, є матеріально забезпеченим, а його доходи в Японії та джерело їх походження мають офіційний характер. Позивач придбав нову квартиру, загально площею 58,33 кв.м., для проживання. Під час судового розгляду встановлено, що річний дохід позивача незначно перевищує прожитковий мінімум в Японії, виходячи з курсу НБУ вартість одної єни складає 0,25 гривні. До того ж, позивачем не надано жодних відомостей стосовно його особистих доходів за 2016 рік, до чого суд ставиться критично. Позивачем надано сертифікат балансу рахунку 010427 станом на 31 серпня 2016 року / том 3 а.с. 66; та лист структури вкладів та заощаджень за різними рахунками ТОВ «PADIX» /том 3 а.с. 68/, але посилання відповідача [PERSON] у судовому засіданні на те. що вказані грошові кошти особисто позивачеві неп належать і рух коштів пов,язаний саме з приватною діяльністю позивача, останнім у судовому засіданні не спростовані. Заслуговують на увагу і виявлепні під час розгляду справи такі обставини: Слідчим відділом Костянтинівського ВП Бахмутовського ВП ГУНП Донецької області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12016050380000470 від 07 квітня 2016 року. Досудовим розслідуванням встановлено, що 11 січня 2016 року до Костянтинівського ВП Бахмутовс ького ВП ГУНП в Донецькиій області з заявою звернулася [PERSON] про те, що 06 березня 2015 року її онучці [PERSON] [INFO] її батько - [PERSON], перебуваючи у приміщенні квартири будинку [ADDRESS] спричинив легкі тілесні ушкодження. Постановою Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області від 03 серпня 2016 року / том 3 а.с. 6/ визначено підслідність кримінального правопорушення у кримінальному провадженні номер 12016050380000470 від 07 квітня 2016 року за Приморським ВП ГУНП в Одеській області. Постановою слідчого Слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області капрала поліції Костюка Є.В. від 13 вересня 2016 року було закрито вищевказане кримінальне провадження за недостатністю доказів для встановлення та доведення в суді винуватості особи, яка скоїла кримінальне правопорушення /том 3 а.с. 50/. Також, на протязі всього судового розгляду позивач стверджував про свій достатній рівень матеріального забезпечення, який надасть можливість належним чином утримувати доньку та сприяти її духовному та соціальному розвитку, проте в прохальній частині позову позивач просив стягнути на його користь аліменти на утримання доньки, тобто дане твердження приводить суд до висновку, що матеріальний стан позивача не є достатнім. Також судом встановлено, що позивач, за весь час який донька проживає окрема від нього, жодних коштів на її утримання не надає. Позивач стверджує, що в догляді за дитиною допомагатимуть його батьки, проте під час судового розгляду встановлено, що батьки є особами похилого віку, тобто такі, що самі потребують догляду, і проживають від позивача на великій відстані, що свідчить про те, що його батьки не матимуть змоги часто бачити онуку, а тим паче приймати участь у її вихованні. Враховуючи викладені обставини, суд негативно відноситься до твердження позивача, що у вихованні доньки йому будуть допомагати батьки, оскільки за вказаних обставин це є неможливим. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім,ю роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON], [INFO], є матір'ю [PERSON], які проживають за адресою: [ADDRESS], разом з [PERSON], яка являється бабусею [PERSON] (а.с. 36 том 2). Відповідно до «Акта проверки жилищних условий» від 30.05.2015 КП «Служба єдиного замовника» № 5 житлові умови відповідають санітарним нормам для проживання дітей, де наявна окрема кімната для дитини (а.с. 38-39 том 2). Згідно акту обстеження умов проживання дитини, складеного 04.12.2015 року, фахівцями служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Костянтинівської міської ради, у дитини є окрема кімната, з місце для сну та відпочинку, достатньо іграшок та книжок, згідно віку та статі дитини, яка забезпечена всім необхідним для виховання та розвитку. Дитина має прихильність до родини матері, в розмові згадувати батька не хоче (а.с. 100 том 2). Також, даним актом встановлено, що відповідач отримує орендну плату за нерухомість у сумі 4000 грн., також отримує дохід від надання послуг перекладача в середньому 4000 грн. на місяць (а.с. 100 том 2). Позивач стверджував, що відповідач не має офіційного заробітку ні в Україні, ні в Японії, що свідчить про її неналежне матеріальне забезпечення, тобто не можливість утримувати доньку, проте дані твердження були спростовані стороною відповідача та наданими доказами. Так, [PERSON] має у приватній власності магазин, що знаходиться в [ADDRESS], а отже має джерело доходу, (а.с. 43-44 том 3). Також варто зазначити, що про достатній матеріальний стан відповідача свідчать рахунки в банках, як в Україні, так і за кордоном, що підтверджується копіями виписок з банківських рахунків (копії наявні в матеріалах справи), має власне житло в м. Бердянську (а.с. 42 том 3), нею придбано квартиру у місті Одеса, про що у судовому засіданні надано докази. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] відвідувала дошкільний навчальний заклад № 13 «Топольок», та як зазначено у довідці № 7 від 02.11.2015, яка видана вказаним закладом, дитина має гарний емоційний стан(а.с. 37 том 2). Доньку до садка приводить і забирає [PERSON] (а.с. 148 том. 2) Довідкою від 17.06.2015 № 83, яка видана Петропавлівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів, підтверджується, що дитина відвідувала підготовчі заняття для майбутніх першокласників під час роботи пришкільного табору відпочинку на базі зазначеної школи том (а.с. 40 том 3). Також, як вбачається з наданих доказів відповідач разом з донькою часто подорожують, що сприяє позитивному розвитку дитини (а.с. 131-147 том. 2). Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини,позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, згідно висновку органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області від 11.03.2016 №376/12 відділом опіки проведено слухання на комісії з питань захисту прав щодо можливості визначення місця проживання дитини та прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO]. разом з матір'ю [PERSON] (а.с.96-97 том. 2). Представник позивача по справі [PERSON] подала органу опіки та піклування заяву від 17.06.2016 про перегляд вказаного висновку. За результатами перегляду вказаного висновку, органом опіки та піклування висновок від 11.05.2016 р. № 276/12 скасовано та питання щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] залишено на розсуд суду. При дослідженні вказаних висновків, судом встановлено їхнє протиріччя одне одному, які побудовані на одних і тих же доказах, а відтак суд не може прийняти їх як належні та допустимі докази при розгляді даної справи, адже суд вважає, що вони були прийняті без врахування об'єктивних обставин даної справи. Разом з тим, що стосується акту обстеження умов проживання дитини, складеного 04.12.2015 року, суд приймає його до уваги, так як вважає це належним та допустимим доказом у даній справі. Крім того, суд приймає до уваги посилання позивача на наявність у його власності квартири, що в ній є належні умови для проживання дитини, надав квітанції про сплату суми вартості квартири номер 507, в якій він мешкає, за договором купівлі-продажу без номеру та дати, без зазначення особи, якій належить вказана квартира та відсутності документа, що підтверджує право власності. Будь-який документ, що вказана квартира на праві власності належить позивачеві, суду не надано. До матеріалів справи позивачем надано контракт про придбання квартири площею 58,33 кв. метрів будинку номер 507, який розташований за адресою: [ADDRESS] загальною житловаою площею 1935,55 метрів у п,ять поверхів. За вказаним контрактом, частина будинку, що переходить до володіння площею 58,33 кв. метрів знаходиться на 5 поверсі. Відповідно до п.7 вказаного контракту передбачає обов,язкову процедуру реєстрації нотаріусом, якого призначив продавець /том 1 а.с. 130/, але ані контракт, ані договір нотаріально не посвідчені. Крім того, у відповідності до данного контракту день передачі нерухомості покупцю до 10 липня 2015 року, але суду не надано будь-який документ про передачу покупцеві вказаної У контракті частини житлового будинку /том 2 а.с. 123-125/. Тому заслуговують на увагу показання відповідача про те. Що позивач орендує житло. Судовим розглядом встановлено, що матір'ю дитині створено всі необхідні умови для проживання, кімната обладнана з усім необхідними для забезпечення належного виховання та розвитку дитини. Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Згідно зі ч.2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статі 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов'язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган:упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. З урахуванням віку дитини, судом не ставилося на обговорення питання щодо доцільності заслуховування дитини в суді. Також, суд приходить до висновку, що відповідач є освіченою людиною, яка закінчила школу з золотою медаллю та отримала диплом з відзнакою про закінчення Севастопольського національного технічного університету за напрямом підготовки "Менеджмент" (а.с. 46-47 том 3), а відтак критично відноситься до відомостей, які вказує позивач, що негативно характеризують особу відповідача, оскільки такі пояснення не узгоджуються з письмовими доказами наявними у справі. Як вбачається з наданих відповідачем у судовому засіданні документів про освіту, в 2000 роцу вона закінчила середню загальноосвітню шкоду з відзнакою; в 2005 році закінчила Севастопольський національний технічний університет і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Менеджмент олрганізацій та здобула кваліфікацію менеджера-економіста, отримала диплом з відзнакою /том 3 а.с. 46, 47/. Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна. крім випадків. коли є виняткові обставини. бути розлучена зі своєю матір'ю. За вказаних обставин суд не констатує наявності виняткових обставин для розлучення дитини зі своєю матір'ю, оскільки наявні письмові докази у справі свідчать про те, що [PERSON] в змозі створити для доньки всі необхідні умови для духовного, матеріального, психологічного та соціального розвитку дитини, так як виокремлення дитини з її звичного середовища та перевезення її до іншої країни може нанести непоправну травму для дитини. Оцінюючи виконання батьківських обов'язків кожним з батьків, їх майновий стан, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт порушення інтересів дитини з боку відповідача. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом з батьком не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Що стосується інших вимог позивача, то дані вимоги задоволенню не підлягають, адже в даному випадку є похідні від вимоги щодо визначення місця проживання дитини. На підставі ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини, Закону України «Про порядок виїзду з України і в,їзду в Україну громадян України», Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст.7, 11, 18, 141, 150, 151, 153, 154, 155,161,180,181,182 Сімейного Кодексу України,

Outcome: dismissed