Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, покликаючись на те, що ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідач [PERSON] 24.09.2008 року уклали договір № б/н (заява позичальника). Згідно з умовами договору банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 10/10 з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 7\~000,00 грн. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконала договірних зобов'язань, тому її заборгованість по відсотках за договором від 24.09.2008 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 31.01.2013 року по 21.01.2016 року становить 6\~409,45 грн. Просить стягнути в відповідача на його користь 6\~409,45 грн. заборгованості за кредитним договором та понесені судові витрати.\~ Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 24.09.2008 року між ПАТ\~ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений Договір б/н (заява позичальника). Згідно з умовами договору банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 10/10, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 7 000,00 грн., в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Згідно з умовами кредитного договору від 24.09.2008 року позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.06.2015 року у задоволенні позову ПАТ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 24.09.2008 року, відмовлено. Судом при ухвалені рішення встановлено, що 24.09.2008 року між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Тобто, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тим ж кредитним договором, заборгованість по відсотках якого розглядається Галицьким районним судом м. Львова. Суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позивачем для звернення із позовом до суду. Як вбачається із мотивів позову, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості по відсотках, суми комісії та пені. Згідно Постанови Верховного Суду України від 29.05.2013 року у справі №6-39цс13, правильним є стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за банківськими вкладами за прострочений час до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3% річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч.2 ст.625 ЦК. Проценти, визначені ст.ст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК України, є платою за користування чужими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін сплачується боржником за весь період користування грошима, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд із цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК України, яка полягає в приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового обовязку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст.ст.536, 1048, 10561, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст.625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата 3% річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Разом з тим, одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК України, виключає застосування ст.625 ЦК України в тому випадку, коли ст.536 ЦК України застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобовязання. Така вказівка, зокрема, міститься в ч.3 ст.693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару в разі прострочення продавцем передання товару), ч.4 ст.694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), ч.2 ст.1214 (у разі безпідставного одержання чи збереження грошей) ЦК України. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України, «зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом». Ці підстави зазначені в ст.ст.599, 600, 604609 ЦК України, відповідно до яких зобовязання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України); належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання; 2) за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст.600 ЦК України); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги (ст.601 ЦК України); 4) за домовленістю сторін (ст.604 ЦК України); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст.605 ЦК України); 6) поєднанням боржника та кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України); 7) неможливістю його виконання у звязку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає (ст.607 ЦК України); 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою й у звязку із цим не може бути виконане іншою особою (ч.1 ст.608 ЦК України); 9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно повязаним з особою кредитора (ч.2 ст.608 ЦК України); 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобовязання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобовязаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю (ст.609 ЦК України). Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, у разі виникнення заборгованості та прострочення її виплати, суд зобовязаний стягнути з боржника штрафні санкції за прострочення повернення або сплати коштів. Однак, як встановлено в судовому засіданні, стягнення з боржника відсотків за користування кредитом є неможливим, оскільки сама кредитна заборгованість в даний час, відповідно до рішення суду, яке вступило в законну силу, не підлягає до стягнення. Таким чином стягнення відсотків за користування кредитом неможливо провести через відсутність обовязку відповідача повернути кредитну заборгованість.

Outcome: dismissed