Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

15.01.2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить спонукати відповідача до виконання мирової угоди у справі №2-83/2008 та зобов`язати її провести продаж житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрований у Валківському БТІ як власність відповідача, і кожній стороні буде належати по 1/3 частині грошової суми, одержаної від продажу домоволодіння, у тому числі 1/3 частина грошової суми належатиме сину [PERSON] , [INFO] , яка буде витрачена на купівлю житлової площі у вигляді квартири на його ім`я. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19.09.2008 року ухвалою Валківського районного суду Харківської області у справі №2-83\\2008 затверджено мирову угоду, за умовами якої сторони домовилися виконати викладені вище дії, проте рішення суду [PERSON] не виконала та не має наміру його виконувати. Примусове виконання можливе при оформленні ухвали суду, як виконавчого документа у відповідності до ст.3 ЗУ «Про виконавче провадження». Як зазначає позивач, 25.06.2019 року судом виправлена помилка, яка тривалий час була перешкодою для виконання ухвали суду від 19.09.2008 року, а саме визнано мирову угоду. Після виправлення помилки 03.10.2019 року звернувся з письмовою вимогою до [PERSON] щодо добровільного виконання ухвали суду, яка залишена нею без задоволення Крім того, 03.10.2019 року звернувся до приватного виконавця Родіна Г.В., який 02.12.2019 року відмовив у відкритті виконавчого провадження, оскільки спірна ухвала суду від 19.09.2008 року не відповідає вимогам виконавчого документа, а саме не містить всіх визначених законом реквізитів та примусових заходів до її виконання щодо боржника [PERSON] . Через вказані недоліки 10.12.2020 року звернувся із заявою до Валківського районного суду Харківської області щодо приведення виконавчого документа - ухвали суду від 19.09.2008 року у відповідність до вимог передбачених ЗУ "Про виконавче провадження", оскільки на момент її постановлення вона відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Але 22.12.2020 року заява залишена без задоволення та запропоновано звернутися до суду із даним позовом. Посилаючись на висновок, викладений у постанові Верховного Суду № 914/2699/15 від 15.06.2018 року, вважає, що як власник порушеного права, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, прямо визначеним спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини. Тому враховуючи передбачений ст.16 ЦПК України перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, визначив спосіб, який відновить його права: зобов`язативідповідача вчинити певні дії, а саме продати житловий будинок з надвірними будівлями. Після виконання вимог ст.187 ЦПК України на підставі ухвали суду від 29.01.2021 року відкрито провадження у цивільній справі, з урахуванням вимог ст.274 ЦПК України судовий розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження та роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу. 17.02.2021 року відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала повністю, просила відмовити в їх задоволенні в зв`язку з відсутністю передбачених нормами ЦПК України підстав. Вказала, що відповідно до умов мирової угоди від 19.09.2008 року сторони вирішили мирним шляхом, за обоюдною згодою провести продаж…, але позивач виїхав з м. Валки у невідомому напрямку та не намагався виконати умови мирової угоди, оскільки, на її думку, злісно уникав сплати аліментів на утримання сина. Зважаючи на розшук позивача працівниками ДВС, останній постійно змінював своє місце проживання. Зазначила про відсутність підстав вважати, що умови мирової угоди протягом 10 років не виконувала саме вона. Таке твердження, на її думку, є умисним введенням суду в оману зі сторони позивача. Вказала, що [PERSON] не зареєстрований в спірному житловому будинку, позбавлений батьківських прав щодо спільного сина. Підставою подання даного позову, на її думку, є велика заборгованість зі сплати аліментів. Враховуючи, що позивач з 09.09.2008 року протягом більше 10 років не виявив бажання виконати умови мирової угоди та прийняти активну участь у її виконанні, незважаючи на взяте зобов`язання, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин. Звернула увагу, що при укладенні мирової угоди сторони не передбачали можливість її примусового виконання за рішенням суду, а припускали лише можливість добровільного її виконання. Ухвалою суду від 17.03.2021 року за клопотанням відповідача розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 16.04.2021 року позивач надав відповідь на відзив, в якому заперечує проти застосування строків позовної давності, оскільки її перебіг, на його думку, розпочався з 25.05.2019 року з дати ухвалення рішення про визнання мирової угоди, яке відповідачем не оскаржено. Твердження відповідача щодо домовленості про добровільне, а не примусове виконання мирової угоди вважає необґрунтованим, так як після ухвалення рішення про визнання мирової угоди судовий процес припинився та справа була закрита, але процес захисту його прав продовжується у формі виконання рішення суду, що може відбуватися у добровільному або примусовому порядку. До того ж, на думку позивача, добровільний порядок виконання мирової угоди, на відміну від примусового, на законодавчому рівні не регулюється. Стверджує, що відповідачу було відоме його місце проживання та реєстрації, зокрема, під час розгляду справ про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав, відкриття виконавчого провадження саме в Московському ВДВС м. Харкова, тобто за місце його проживання. Звернув увагу, що заборгованість зі сплати аліментів на користь сина погашає та у визначені строки повністю погасить. До того ж, ця обставина, на думку позивача, не може бути підставою для вирішення питання про спонукання до виконання мирової угоди. Як зазначає позивач, позбавлення батьківських прав було пов`язане з втратою особистих немайнових прав щодо сина, але він не перестав бути його законним представником. Кровна спорідненість із сином надає позивачу надію та намір поновити батьківські права, підтвердженням чого є даний позов, оскільки позивач робить все, щоб син мав 1/3 частину грошових коштів від продажу спірного будинку, що надасть йому змогу купити своє житло. Посилаючись на абз.9 п.3.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування ГПКУ судами першої інстанції», наполягає на викладених у позові обставинах. Вказав, що звернення з даним позовом надасть можливість усунути ті розбіжності закону, які були допущені раніше при постановленні ухвали суду у справі №2-83/2008. Вирішення спору між сторонами, на його думку, можливе тільки в разі спонукання до виконання мирової угоди, за якою слід зобов`язати [PERSON] вчинити певні дії, а саме продати спірний житловий будинок з надвірними будівлями. Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони не скористалися. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на викладені у позові та відповіді на відзив обставини. Вказав, що поновити його права можливо лише шляхом продажу відповідачем житлового будинку. За клопотанням позивача судове засідання було відкладено для вирішення спору між сторонами мирним шляхом, але в подальшому позивач не з`явився, подав заяву про судовий розгляд справи за його відсутності. В письмових поясненнях наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Звернули увагу, що сторони домовилися в добровільному порядку провести продаж житлового будинку, тобто у разі продажу домоволодіння - 1/3 частину виручених коштів виділити позивачу. Але на даний час відповідач разом із сином продовжують проживати у спірному житловому будинку, за тривалий час проживання суттєво збільшили його вартість шляхом проведення ремонту та сплати всіх витрат на його утримання, що свідчить про безпідставність його продажу. До того ж, позивач має велику заборгованість зі сплати аліментів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Ст.55 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до положень ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ч.1 ст.16 ЦК України, ст.4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При здійсненні правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 ЦПК України) Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Правовий зміст положень ст.ст.12,81,82 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що згідно ухвали Валківського районного суду Харківської області від 19.09.2008 року у справі №2-83/200 р., яка набрала законної сили, суд, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування, затвердив подану сторонами мирову угоду, відповідно до якої сторони за обоюдною згодою проведуть продаж житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований у Валківському БТІ, як власність [PERSON] і кожній зі сторін після продажу буде належати по 1/3 частині грошової суми одержаної від продажу домоволодіння, у тому числі 1/3 частини грошової суми належатиме їх сину [PERSON] , [INFO] . Дана грошова сума, яка виділяється сину буде витрачена на купівлю житлової площі у вигляді квартири на його ім`я. Провадження у цивільній справі закрито. За заявою представника позивача [PERSON] ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 25.06.2019 року виправлено описку в даній ухвалі суду, а саме викладено резолютивну частину із пропущеним словом - визнати. Згідно наданого позивачем повідомлення приватного виконавця Родіна Г.В. № 1047 від 02.12.2019 року щодо примусового виконання ухвали Валківського районного суду Харківської області №2-83/2008 від 19.09.2008 року, на підставі п.7 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, оскільки ухвала не передбачає заходів примусового виконання. Із доданої до позову вимоги про виконання мирової угоди від 03.10.2019 року слідує, що позивач вимагає відповідача провести в строк до 01.11.2019 року продаж спірного житлового будинку з надвірними будівлями, для чого виконати ряд дій. Докази про те, що відповідачем отримано цю вимогу, суду не надано. Ст.41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. (ч.2 ст.369 ЦК України) За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. (ч.1 ст.717 ЦК України) Предметом договору дарування відповідно до положень ст.718 ЦК України може бути, зокрема, нерухомі речі та майнові права, якими дарувальник володіє. Договір дарування нерухомої речі згідно вимог ч.2 ст.719 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, з урахуванням вимог ч.4 ст.334 ЦК України виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України є його особистою приватною власністю. Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету позову (ч.1 ст.175 ЦПК України в редакції, що була чинною на час укладання сторонами та визнання судом мирової угоди). Отже, враховуючи зазначені положення матеріального закону, а також загальні засади цивільного судочинства, визначені у ст.ст.3, 11, 202, 509, 626-628, 638 ЦК України, мирова угода за своєю правовою природою є договором, що укладається сторонами з метою припинення спору на погоджених ними умовах. Мирова угода може бути укладена і на стадії примусового виконання рішення суду з метою врегулювання умов виконання, зміни цих умов, зміни умов зобов`язання тощо (ст.372 ЦПК України), у разі зміни умов зобов`язання застосовуються правила, встановлені ст.ст.651, 653 та інших норм ЦК України щодо реалізації прав учасників договірних правовідносин. Судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим для виконання і держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.124 ч. 5 Конституції України в редакції, що була чинною до 30.09.2016 року та ст.129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016 року). За заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення, що набрало законної сили, звертається до виконання (ст.368 редакції ЦПК України, що була чинною до 15.12.2017, ст.431 редакції цього Кодексу, чинної з 15.12.2017). Реальне виконання відповідно до закону чинного судового рішення є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. Аналізуючи наведені правові норми, суд дійшов висновку, що мирова угода, укладена на стадії судового розгляду справи, та ухвала суду про її визнання, що набрала законної сили, повинні бути виконані у точній відповідності до змісту угоди, її умов, і відповідно до змісту ухвали суду про визнання мирової угоди та формулювання резолютивної частини цієї ухвали суду. Беручи до уваги специфіку процесуального порядку вирішення відповідного питання, ухвала суду про визнання мирової угоди є одночасно і судовим рішенням, і виконавчим документом, у якому викладені умови мирової угоди і, відповідно, визначені умови виконання. В даній конкретній справі, мирову угоду було укладено, а в подальшому було визнано судом із врахуванням вільного волевиявлення сторін, було досягнуто згоди щодо порядку виконання домовленостей стосовно конкретного нерухомого майна, яке було предметом договору дарування. У разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися як до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про визнання мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам щодо виконавчого документа, так і не позбавлена права та можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Стягувач безумовно вправі вимагати й виконання судового рішення і цим правом теж розпоряджається на свій розсуд, проте, не вправі ревізувати судове рішення, що набрало законної сили, змінювати його зміст, спосіб і порядок виконання, виконувати довільно, тощо. Суд приймає до уваги, що сторони врегулювавши відносини між собою у наведений в мировій угоді спосіб, створили ситуацію правової невизначеності щодо зобов`язання, його умов, порядку і строку виконання та відповідальності за порушення зобов`язання. За таких обставин суд вважає, що в даному конкретному випадку безспірною можна вважати лише згоду сторін щодо продажу житлового будинку з надвірними будівлями. Будь-які зобов`язання, порядок їх виконання та відповідальність за не виконання у мировій угоді відсутні. Пред`явленням позову саме про спонукання відповідача до виконання мирової угоди від 19.09.2008 року позивач засвідчив, що беззаперечно визнає цю угоду чинною. Відомості про внесення до угоди будь-яких змін, скасування будь-яких її положень, зокрема, через неналежне виконання її умов, додаткове врегулювання питань щодо змісту і умов мирової угоди із відповідачем в матеріалах справі відсутні і позивачем суду не надано. Тому підлягають виконанню саме мирова угода та чинні судові рішення про її визнання. З огляду на викладене, суд вважає, що вимога позивача не відповідає змісту і умовам мирової угоди, виходить за межі як угоди, так і судових рішень, якими вона затверджена, та не відповідає дійсним обставинам справи і умовам, на яких сторони врегулювали свої правовідносини. Відтак, встановлені в ході судового розгляду наведені обставини в їх сукупності, на думку суду, є достатніми для висновку про відсутність підстав для задоволення позову і виключають можливість ухвалення такого судового рішення, адже, особа не може бути примушена до виконання умов мирової угоди, яких ця угода не містить, поза межами цієї угоди. Оцінюючи доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо пред`явлення до суду позову про спонукання до виконання умов мирової угоди і наявності передумов для відмови в задоволенні позову з цих підстав, суд зауважує, що відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і є необґрунтованими, це свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed