Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] акціонерне товариство Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: [PERSON]\~ про усунення перешкод\~ у користуванні власністю та\~ стягнення\~ збитків. Свої позовні вимоги позивач мотивували тим, що 05.10.2006 між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством навчальний заклад «Київський славістичний університет» укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, відповідно до якого Позивач отримали у власність житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером 14, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Лісна, 14. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0530 га за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Лісна, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, яку відповідно до договору купівлі-продажу від 18.10.2006 було придбано Позивачем у власника - [PERSON]. Відповідно до технічного паспорту частина житлового будинку розташована на земельній ділянці площею 0,0969 га, яка розташована за адресою: с. Тарасівка. вул. Лісна, 14а, Києво-Святошинський район Київська область цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки -3222486601:01:004:0057, яка до 2015 року належала на праві приватної власності [PERSON]. 03 липня 2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0969 га, кадастровий номер 3222486601:01:004:0057. Між позивачем та Відповідачами на сьогоднішній день, жодних угод щодо відчуження частини житлового будинку та/або договору про порядок володіння та користування майном не складалося. У вересні 2015 року членом наглядової ради Університету, під час поточної перевірки приміщень було виявлено сторонніх осіб, а саме відповідача та членів його сім»ї, з приводу чого Університет звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів для встановлення підстав та обставин перебування та користування означеними особами майном позивача. На підставі вищевказаного просили суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: Київська область Києво-Святошинський район вул. Лісна, 14, шляхом виселення [PERSON] та членів його сім»ї. Стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства Вищий навчальний заклад «Київський славістичний університет» суму завданих збитків у розмірі 50\~465, 22 грн. та судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання зявилася, позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. 3-тя особа без самостійних вимог [PERSON]\~у судове засідання не з»явилась, про день, час та місце слухання справи судом належним чином повідомлена, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства\~ Вищий навчальний заклад Київський славістичний університет до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: [PERSON]\~ про усунення перешкод\~ у користуванні власністю та\~ стягнення\~ збитків задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.10.2006 між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством навчальний заклад «Київський славістичний університет» укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, відповідно до якого Позивач отримали у власність житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під номером 14, що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Лісна, 14. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0530 га за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Тарасівка, вулиця Лісна, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, яку відповідно до договору купівлі-продажу від 18.10.2006 було придбано Позивачем у власника - [PERSON]. 03 липня 2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0969 га, кадастровий номер 3222486601:01:004:0057. Позивач не є власником забудови, а саме, як він вказує «частини житлового будинку», що розташована на належній йому на праві власності земельній ділянці. Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок, станом на 28.09.2015 р., загальна площа будинку порівняно з площею будинку, в якому він існував на момент відчуження за договорами купівлі-продажу від 18.10.2006 р. збільшена з 397,9 кв.м. до 479, 4 кв.м. за рахунок перепланування та, в тому числі, добудови частини житлового будинку, а саме - прибудови під літ. а-3 загальною площею 65,1 кв.м. Саме ця добудова, як видно зі Схематичного плану земельної ділянки, який є додатком до технічного паспорту на житловий будинок, знаходиться на спірній земельній ділянці та зі слів позивача побудована за рахунок коштів [PERSON] та ПрАТ «Вищий навчальний заклад Київський славістичний університет». Як зазначено в технічному паспорті, прибудова під літ. а-3 була здійснена в 2008 році, після придбання позивачем сусідньої земельної ділянки та є самочинним будівництвом. Відповідно п. 33 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав», а саме, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Системний аналіз норм Цивільного законодавства дозволяє зробити висновок, що самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об'єктом права власності. Оскільки, статус спірного майна - самочинно збудоване в якому постійне проживання, реєстрація особи за постійним місцем проживання не передбачена діючим законодавством, то відповідно таке майно не може бути предметом судового розгляду, щодо усунення перешкод у його користуванні та виселення з нього. Позивачем не надано жодного доказу на підставі якого можна було б встановити вину відповідача у заподіянні позивачу збитків на суму 50\~465, 22 грн. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)\~свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Право власності на дану прибудову до житлового будинку, як на самочинно збудоване нерухоме майно, не виникло у жодної із сторін, які зі слів позивача її побудували, в тому числі і у ПрАТ «Вищий навчальний заклад Київський славістичний університет». Крім того доказів на підтвердження того, що прибудову здійснено за спільні кошти з [PERSON] позивачем не надано. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ч. 1,4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідач систематично руйнує або псує житловий будинок, який знаходиться за адресою: с. Тарасівка, вул. Лісна, 14, Києво-Святошинського району Київської області, а також, що відносно нього вчинялись попереджувальні заходи запобігання, які виявились без результатними. Також позивачем не доведено, що діями відповідача їй завдано майнової та шкоди. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На даний позивачем лист про те, що заява зареєстрована в Журналі під № 22888 від 16.10.2015 року, на підтвердження обставин вчинення кримінального правопорушення відповідачем, не знайшла свого підтвердження у зв»язку з тим, що у [PERSON] було встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення. А відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 50 465, 22 грн., завданої в результаті завдання майнової шкоди у вказаному будинку не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Системний аналіз вказаних норм вказує на те, що здійснена самочинна добудова до житлового будинку, що знаходиться на сусідній земельній ділянці не може вважатися частиною вказаного будинку до моменту юридичного оформлення поліпшень будинку. Оскільки самочинне будівництво не є об'єктом цивільного права, а відповідно і об'єктом права власності, не має необхідності давати правовий аналіз іншим доводам позовної заяви з цього питання. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.\~61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed