Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом та мотивувала його тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON] Після смерті матері відкрилась спадщина на все належне їй майно та спадкоємцями першої черги є вона та її рідна сестра - третя особа по справі - [PERSON] 22.01.2013 року вона разом із сестрою подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини та дізнались, що 20.02.1992 року їх мати [PERSON] склала заповіт на квартиру на користь свого онука - відповідача по справі [PERSON] Вважає, що вказаний заповіт слід визнати недійсним, оскільки [PERSON] за життя страждала на психічну хворобу, перебувала на психіатричному обліку за місцем проживання , постійно приймала ліки, поведінка її була неадекватною. Тобто, на час складання заповіту [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, звертали увагу суду на те, що медична документація, яка долучена до матеріалів справи, підтверджує факт того, що [PERSON] постійно з 1976 року лікувалась в обласній психіатричній лікарні, була психопатичною особою, у зв»язку з чим їй прописувались седативні ліки. Останні роки свого життя [PERSON] не зверталась до лікарів, а тому документи, які б свідчили про погіршення її стану здоров»я в медичних картках відсутні. В той же час, про неадекватність поведінки розповідали допитані судом свідки, які повідомляли, що [PERSON] за 3 роки до своєї смерті перестала пускати сторонніх в свою квартиру, перестала спілкуватись з сусідами та близькими, що свідчить про погіршення її стану здоров»я. За таких обставин, вважали, що суд повинен віднестись критично до висновку експерта, який міститься в матеріалах справи, а рішення прийняти з урахуванням всіх доказів у справі. Крім того, на думку позивача, її сестра - третя особа по справі - мала вплив на мати, а тому остання, піддавшись умовлянням [PERSON] склала заповіт на відповідача - сина [PERSON] Відповідач та його представник в судовому засіданні та в наданих письмових поясненнях проти позову заперечували, вважали, що підстав для визнання заповіту недійсним немає, оскільки згідно з висновком експерта [PERSON] на час складання заповіту розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. На їх думку вказаний висновок підтверджується іншими доказами по справі, з яких вбачається, що [PERSON] весь час проживала сама та самостійно вчиняла побутові дії, працювала, отримувала пенсію, розпоряджалась грошима, здійснювала приватизацію квартири тощо. Доказів на спростування вказаних обставин стороною позивача не надано. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію сторони відповідача, просила в позові відмовити. Від третіх осіб у справі - приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та Першої Маріупольської державної нотаріальної контори надійшли заяви про можливість слухання справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що [INFO] року померла [PERSON], яка постійно мешкала за адресою: [ADDRESS], та після її смерті відкрилась спадщина (а.с.45,46). 22.01.2013 року до приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] звернулись із заявами доньки померлої: [PERSON] та [PERSON] (а.с.43-44,50-55), а 19.06.2013 року - онук померлої - [PERSON] (а.с.56). Крім того, як вбачається з матеріалів спадкової справи, 20.02.1992 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS], [PERSON] Як зазначалось вище, позивач просила визнати вказаний заповіт недійсним, оскільки вважала, що [PERSON] хворіла на психічну хворобу, через яку не розуміла значення своїх дій та не керувала ними. Вважала, що вказані обставини підтвердились в судовому засіданні показами свідків, яких за дорученням суду було допитано в м.Маріуполі (а.с. 124-125). Так, свідок [PERSON] розповіла про те, що психічний стан здоров'я [PERSON] у лютому 1992 року їй не відомий; її спілкування з [PERSON] було пов»язано з виконанням нею своїх обов»язків як голови житлового кооперативу «Велтон» де проживала [PERSON], оскільки в квартирі останньої була антисанітарія та [PERSON] неодноразово затоплювала сусідів. Також вказує, що з 90-х років до самої смерті поведінка та стан [PERSON] погіршувався, а в 2000-2001 роках вона начебто розмовляла сама з собою, тягла в квартиру різне сміття, заперечувала, що в неї є доньки. Свідок знає, що [PERSON] знаходилася на лікуванні в психіатричній лікарні. Останні 4 роки [PERSON] дуже змарніла, належного догляду за нею не було. Свідок [PERSON] розповіла, що проживала в одному будинку з [PERSON], але особисто з нею знайома не була, ніяких відносин не підтримувала, лише один раз вона спілкувалась з [PERSON] , бо та затопила її з верхнього поверху. Ніяких дивацтв за нею не помічала. Про стан здоров'я [PERSON] в 1992році не знає, про заповіт нічого їй невідомо. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що свідок [PERSON] про психічний стан [PERSON] на час складання правочину нічого не знає, а свідок [PERSON] охарактеризувати психічний стан [PERSON] на час складання заповіту не може. Тобто, ці докази сторони позивача не підтверджують факт того, що [PERSON] на час складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Будь-які інші докази про неадекватну чи невпорядковану поведінку підекспертної на час складання заповіту в матеріалах справи відсутні. З наявної в матеріалах справи медичної документації вбаччається, що [PERSON] з 1976 року виявляла ознаки дисоціативного (конверсійного ) розладу, що по міжнародній кваліфікації психічних хвороб відповідає діагнозу - « Істеричний невроз». Але, як вбачається з акту посмертної судово-психіатричної експертизи №701 від 30.12.2013 року, при істеричному неврозі констатують вегетативні, рухові, сенсорні та психічні розлади. Вегетативні порушення спостерігаються у вигляді спазму гладкої мускулатури (ком у горлі), відчуття непрохідності стравоходу, почуття нестачі повітря. Можливі також істерична блювота, інші вегетативні прояви (збліднення шкіри і т.д.). Рухові розлади фіксують частіше як істеричні припадки (супроводжуваними криками і сльозами), але можуть бути і істеричні паралічі (відмова перебувати в положенні стоячи при зберіганню опорно-руховому апараті), істеричні афонії (втрати голосу), істеричний відмова від мови (німота при схоронності розуміння мови оточуючих і відсутності ураження центрів мови в головному мозку). Проте слід зазначити, що при неврозах не страждає інтелект і це не є психотичний розлад. Людина як і раніше працює, поводить себе адекватно, живе в сім'ї, виконує свої звичайні функції та може усвідомлювати свої дії і керувати ними. (а.с. 159-168). Вказані висновки експерта підтверджуються наданими стороною відповідача документами (а.с. 88-105, 134-137,151), з яких вбачається, що [PERSON] протягом всього зазначеного періоду укладала договори, заявляла виготовлення технічної документації на земельну ділянку та квартиру, займалась підприємницькою діяльністю, зверталась до органів ПФУ з питаннями перерахунку призначеної пенсії, в 1992 році відкривала рахунок в Ощадбанку та в подальшому поповнювала його, здійснювала проплати, в тому числі за складання заповіту. Згідно роз'яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування", за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до положень ст. 255 ЦК України, правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За змістом зазначеної норми для визнання правочину недійсним необхідно достовірне встановлення факту, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, тощо). У зв'язку з тим, що предметом судового дослідження є психічний стан особи в момент вчинення правочину, судом за клопотанням сторони позивача по справі була призначена посмертно судово-психіатрична експертиза відносно [PERSON], проведення якої було доручено експертам Полтавської обласної психіатричної лікарні ім.Малишева. Як вбачається з акту № 701 від 30.12.2013 року посмертної судово-психіатричної експертизи, [PERSON] могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час підписання заповіту, тобто станом на 20.02.1992 року. Таким чином, експертом надано категоричний висновок стосовно психічного стану [PERSON] на час складання заповіту, інших переконливих доказів на підтвердження нездатності [PERSON] розуміти значення своїх дій не надано. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивачі не довели ті обставини, на які посилалися як на підставу своїх позовних вимог, а встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази свідчать про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання заповіту недійсним відповідно до ч.1 ст. 255 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховучи те, що в задоволенні позову було відмовлено, суд вважає за можливе у відповідності до положень ст. 154 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 05.07.2013 року щодо арешту квартири.

Outcome: dismissed