Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

10.08.13 р. цей позов заявлено до суду. Представник позивача позов підтримав та пояснив, що відповідно до рішення 4 сесії 5 скликання від 19.01.2007 р. Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області позивачеві надана земельна ділянка 0.10 га у приватну власність в садовому товаристві «Політехнік», № 47, однак, згідно розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації №217 від 12.05.2010 року без його згоди про відмову від даної земельної ділянки та без вилучення її було передано у власність [PERSON] та видано державний акт серії ЯК № 014822 на право власності. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.11.2012 року визнано протиправним та скасовано розпорядження [PERSON] РДА № 217 від 12.05.2010 року про передачу земельних ділянок у власність, а тому такі обставини є підставою для задоволення позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] РДА [PERSON] позову не визнала, обґрунтовуючи це тим, що адміністративним судом скасовано розпорядження РДА щодо передачі земельної ділянки [PERSON] , то це тягне за собою скасування державного акта. Однак вважає, що позивачка не набула права власності на земельну ділянку, тому в частині поновлення її права власності позов не підлягає до задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоч неодноразово про час розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому суд, погодивши питання з іншими учасниками судового розгляду, ухвалив розглянути справу за її відсутності, на підставі доказів, які містить справа, відповідально до ст. 169 УПК України. Представник третьої особи - відділу Держземагенства у [PERSON] районі [PERSON] заперечив проти задоволення позову та пояснив, що вимоги позивача незаконні. Представник третьої особи Дашківецької сільської ради на неодноразові виклики не з'явилася, хоч неодноразово про час розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому суд, погодивши питання з іншими учасниками судового розгляду, ухвалив розглянути справу за його відсутності, на підставі доказів, які містить справа, відповідально до ст. 169 УПК України. З»ясувавши позиції учасників судового розгляду, дослідивши докази, що містяться у справі, суд вважає, що позов слід задовільнити частково з таких міркувань. Відповідно до рішення Дашковецької сільської ради від 19.01.2007року (а.с.6) [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку 0.10 га в садовому товаристві «Політехнік» № 47 на території Дашковецької сільської ради, яке станом на час розгляду справи не скасоване. Розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації №217 від 12.05.2010 року (а.с. 8, 9 ) земельну ділянку № 47 на території Дашковецької сільської ради передано у власність [PERSON] та на підставі цього видано державний акт серії ЯК № 014822 . Відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.11.2012року (а.с. 4-5 ) розпорядження [PERSON] РДА № 217 від 12.05.2010 року визнано протиправним та скасовано. Відповідно до ч. 1 ст. 116, 126 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону; право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 8 червня 2011 р. та ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2.07.12 р. 3.12. 2012 року, постановлених у справах з подібних правовідносин щодо застосування ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України зазначається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано. В судовому засіданні беззаперечно доведено, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду розпорядження [PERSON] РДА № 217 від 12.05.12 р., на підставі якого видано оскаржуваний Державний акт скасовано, що відповідно є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ст. 19, 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень "державна реєстрація прав проводиться на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав., що є підставою задоволення позову у цій частині. Позов в частині відновлення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку слід відмовити, так як відповідно до вимог ст. 125 ЗК України в редакції, що діяла до 2 травня 2009 р., право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку (ст. 126 ЗК). Ураховуючи, що [PERSON] не отримав державного акту на спірну земельну ділянку та не зареєстрував його у встановленому порядку, а відтак, у нього не виникло права власності на неї. Крім цього, абзацом 1 п. 12 р. Перехідних положень ЗК (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Отже, Дашківецька сільська рада, приймаючи рішення про передачу у власність позивачеві вказану земельну ділянку діяла поза межами наданих їй повноважень, що також стверджує відсутність підстав щодо поновлення за позивачем права власності на спірну земельну ділянку, хоч таке, з урахуванням того, що позивач нею користувався певний час, не позбавляє його права отримати ї у приватну власність чи користування у спосіб, визначений Законом. Ураховуючи, що позивач не порушує питання про стягнення на його користь судових витрат та визначити розмір задоволених вимог у цьому позові не є можливим, то вирішити питання про судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, то суд вважає, що судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed