Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON] приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Гарапко Х. М., про визнання права на спадкування в порядку другої черги за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування на частину спадкового майна. Позов мотивований тим, що позивач [PERSON] був племінником [PERSON], яка померла [INFO] року у віці 79 років, відомості про що внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 31 травня 2011 за [NUMBER]. На підставі ст. 1265 ЦК України вын є спадкоємцем п'ятої черги за законом. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру за адресою [ADDRESS] яка належала на праві власності померлій згідно свідоцтва про право власності від 05 грудня 1997 року. За життя [PERSON] заповіт не склала, тому спадщина відкривалась за законом. З огляду на те, що у [PERSON] у спільному шлюбі з чоловіком [PERSON], який помер у 1993 році спільних дітей не було, першим спадкоємцем другої черги виступив рідний брат померлої тітки [PERSON]. Згаданий спадкоємець за законом другої черги відмовився від прийняття спадщини на користь свого сина (та іншого племінника померлої тітки) [PERSON], який згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 грудня 2011 року є спадкоємцем майна померлої [PERSON]. У зв'язку з тим, що за життя померла тітка позивача своїх дітей не мала, починаючи з 1993 року він проживав разом з нею, матеріально, морально та іншим чином підтримував її, вів спільно з нею господарство. Так, поточні ремонти в квартирі за адресою [ADDRESS] проводив самостійно за власні кошти. Святкування яких-небудь подій та свят завжди проводили разом, оскільки намагались зберегти хоч якісь родинні зв'язки з іншими родичами. У подальшому впродовж 2008-2010 років [PERSON] захворіла на важку хворобу - злоякісне новоутворення лівої молочної залози, від якої згодом померла. Перебуваючи у важкому безпорадному стані неодноразово отримувала медичну допомогу. За 2 роки важкої хвороби позивач знаходився поряд з нею та намагався допомагати ліками, доглядом за нею тощо. Через безпорадний стан тітки в період хвороби, домашнє господарство позивач вів сам, займався прибиранням, приготуванням їжі та придбанням ліків. Через велику кількість грошей, які потрібно було використовувати на придбання ліків, - змушений був самостійно сплачувати комунальні послуги, щоб уникнути можливих випадків припинення їх надання, у зв'язку з чим займався власним підробітком. Через невиліковну хворобу тітка [PERSON] [INFO] року померла, а у позивача погіршився стан здоров'я, через що тривалий час перебував в лікарні (діагноз - "інсульт"). Після повернення з лікарні 04 листопада 2013 року звернувся до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу щодо прийняття спадщини та отримав відмову, у зв'язку з чим вважає, що його права на отримання спадщини порушені. Просив визнати за ним право на прийняття спадщини, яка відкрилася [INFO] року після смерті [PERSON] разом з спадкоємцями другої черги за законом; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу за №9346 від 15 грудня 2011 року в частині визнання [PERSON], єдиним спадкоємцем майна, зазначеного в свідоцтві, а саме, - квартири по [ADDRESS]; визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частини квартири по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та уточнив, що разом з померлою тіткою проживав з 2000 року, а не з 1993 року. З 1993 року він лише приходив часто в гості. За два місяці до смерті [PERSON] він дізнався про те, що наявний заповіт, за яким вона все своє майно заповіла брату [PERSON]. А через 2 місяці після її смерті позивач звернувся до приватного нотаріуса Мирончук Оксани, однак заяв про вступ до спадщини не подавав. До 1997 року працював в УСБ «Закарпаття», після звільнення періодично до 2001 року їздив на заробітки в Угорщину, де заробляв неофіційно тим, що лагодив різні механізми на фермі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у запереченні та доповненні до нього, і пояснив, що позивач є п'яницею, тітка його з свого дому часто виганяла; з останньою він жив 9 місяців, як і у багатьох інших людей, зокрема, і у батька відповідача. Позивач багато чого з дому тітки попродавав. Відповідач Гарапко Х. М. у судове засідання не з'явилась, згідно поданого листа, просила справу розглянути за її відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він тривалий період часу був сусідом померлої [PERSON]. по будинку. Крім [PERSON], до неї приходив лише брат. [PERSON] заради неї навіть залишав свою роботу; проводжав її до церкви. Отілло приходив лише обрізати та забирати виноград. Не може точно сказати, відколи [PERSON] проживав разом з померлою тіткою. Не знає, чи був у покійної чоловік, з таким її не бачив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона з 1983 року жила в одному будинку з померлою [PERSON]; остання нормально поводилася, однак у неї останнім часом була манія переслідування. [PERSON] жив разом з нею, доглядав, водив її до церкви, готував, прибирав. З церкви та соцлужби по два рази на тиждень приходили, приносили різні речі. Отілла майже не бачила з померлою тіткою. [PERSON] відкладала кошти, всього зібрала 6000 грн., їх дали брату [PERSON]. [PERSON] проживав з нею близько 5 років. Чоловік покійної помер десь за 10 років до того, як вона померла. Свідок [PERSON]. у судовому засіданні показала, що відколи вона поселилась у будинку, де жила і померла [PERSON]., а це 12 років тому, [PERSON] вже жив там, він вів домашнє господарсво померлої, доглядав за нею. Він ремонтував машини. Свідок ходила до [PERSON] поспілкуватись. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що з 1949 року проживає у будинку навпроти будинку [PERSON]., з її вікна за 1,5-2 м. знаходяться двері квартири померлої. Восени 2010 року у померлої почав жити позивач [PERSON]. Його тітка казала, що у того безвихідне становище, мама і брат в Угорщині, з дружиною розійшовся. Жив по [ADDRESS] у квартирі разом зі співмешканкою, однак вона його вигнала. Тому покійна «пригріла» його. До неї щовівторка та щоп'ятниці приходили соцпрацівники, мили та прибирали, однак по великому рахунку, [PERSON] і сама могла за собою доглядати. [PERSON] щоранку водив її до церкви «під ручку», поки вона могла ходити (за 1,5 міс до смерті вона вже ходити не могла та лише лежала). Після смерті [PERSON] її брат [PERSON] пустив його до свого житла, де той жив 4-5 місяців разом зі співмешканкою, яку привів. [PERSON] весь час отримувала пенсію, соціальну допомогу та церковну допомогу. Коли треба було якусь сторонню допомогу, телефонували Отіллу або його батьку. Представник відповідача Пуканич Е. В. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з мотивів його безпідставності. Зазначив, що наявні суперечності між показами позивача та тим, що викладено у позовній заяві, зокрема, щодо часу початку його проживання разом з покійною. Разом з тим, свідки позивача є нещирими, адже жоден з них не міг чітко повідомити, коли позивач почав проживати разом з покійною. Також повідомив, що так як позивачем у позові не заявлена вимога про встановлення факту спільного проживання з покійною, тому всі інші вимоги, які є від неї фактично похідними, не підлягають до задоволення. Заявив про застосування строку позовної давності, адже як убачається із показів навіть самого позивача, він за 2 місяці до смерті тітки знав про наявність заповіту на відповідача, а через 2 місяці після її смерті звернувся до нотаріуса. Доказів того, що позивач мав власний заробіток під час спільного проживання з покійною, а отже, мав можливість та надавав їй матеріальне забезпечення, не надано; також, нема доказів того, що померла була у безпорадному стані. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, і додала, що строк звернення до суду позивачем не пропущено, стосовно цього у матеріалах справи є пояснення нотаріуса Мирончук. Так як брат покійої [PERSON] відмовився від спадкування за заповітом, тому спадкування відбулось за законом. Стосовно розбіжностей у показах свідків, то вважає, що більш вірними є покази свідків, які жили у одному будинку з померлою, а не свідок, яка проживає у будинку навпроти. Реформатська церква не є державним органом, тому може надати будь-яку довідку, у неї також виникають сумніви стосовно того, що працівники соцслужб надавали померлій певну допомогу. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, заслухавши покази свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України). Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ст. 1259 ЦК України). За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто (ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Втім, як вбачається з поданої позовної заяви та доданих до неї документів (зокрема, з листа приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О. В. від 04 листопада 2013 року № 765/01-16), позивач пропустив строк для прийняття спадщини після смерті своєї тітки. Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до змісту статті 1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснив, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому статтею 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до частини п'ятої статті 1268, статей 1296 - 1299 ЦК України. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У свою чергу, в пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. У даному випадку, як вбачається з фотокопії паспорта громадянина України [PERSON] [NUMBER] від 17 травня 2012 року, такий зареєстрований за адресою: [ADDRESS], тобто в останнього наявна відмітка про реєстрацію його місця проживання, яка є відмінною від адреси місцезнаходження спірної квартири, що виключає можливість задоволення заявленого позову з тих підстав, що позивач проживав разом з своєю тіткою на час відкриття спадщини після її смерті. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця (п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 5.2. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Суд критично відноситься до показів свідків [PERSON]., [PERSON] та [PERSON]. стосовно того, що позивач тривалий час проживав разом з [PERSON]., адже кожен з них або не міг взагалі приблизно зазначити час початку такого спільного проживання, або вказано приблизний час, стосовно якого наявні суттєві розбіжності з часом, вказаним самим позивачем. Суд також критично ставиться до т.зв. «пояснювальної записки» [PERSON], адже така викладена на папері, і не є нотаріально засвідченою, а за таких обставин, суд позбавлений можливості встановити, чи дійсно вказана особа написала відповідного листа. Крім того, відповідач та свідок [PERSON]. у судовому засіданні дали чіткі пояснення, з яких вбачається, що позивач зовсім нетривалий час (менше року) проживав з покійною. Посилання позивача на те, що він один піклувався та доглядав за покійною спростовуються довідкою про смерть релігійної громади реформатської церкви м. Берегово за реєстраційним номером 142/2015 від 27.11.2015 року, з якої вбачається, що член їх громади [PERSON]. була членом програми «Бабуся», що означає, що вона регулярно отримувала благодійну допомогу у вигляді продуктів харчування та одягу; а також довідкою Берегівського міського територіального центру соціального обслуговування Берегівського міськвиконкому № 160 від 27.11.2015 року, з якої видно, що [PERSON]. знаходилась на обслуговуванні у відділенні соц.допомоги вдома Берегівського МТЦСО (нсп) БМ з 12.08.1996 року до дня смерті [INFO] року. Суд не сприймає критичне ставлення представника позивача до зазначених документів, як належним чином не аргументоване. Таким чином, підсумовуючи все вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що він протягом тривалого часу опікувався, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу померлій [PERSON]., яка через похилий вікта тяжку хворобу булав безпорадному стані і потребувала сторонньої допомоги. На підставі вищевикладеного, позов є недоведеним. Крім того, відповідачем заявлено про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, адже такий позивачем пропущено, а саме, як убачається із його власних пояснень, він за 2 місяці до смерті тітки знав про наявність заповіту на відповідача, а через 2 місяці після її смерті звернувся до нотаріуса. Тітка померла [INFO] року, а позов подано до суду 09 жовтня 2015 року, після спливу 3-річного строку загальної позовної давності (ст. 257 ЦК України). Посилання позивача та його представника не непропуск позовної давності із-за того, що у позивача діагностовано «інсульт», адже із виписки з медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] видно, що він ішемічний інсульт переніс у травні 2012 року та лікувався амбулаторно, і це не можна вважати належним доказом того, що він протягом більше двох років перебував на стаціонарному лікуванні, і тому суд заявлене клопотання задовільняє, застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності. Підсумовуючи вищевикладене, слід відмовити у позові у зв'язку з його недоведеністю та пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed