Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом в Ленінський районний суд м. Кіровограда, в обґрунтування якого вказала, що відповідно до договору купівлі - продажу від 27.02.2002 року вона придбала житловий будинок [ADDRESS]. 30.12.2003 року між нею та відповідачкою було укладено договір купівлі - продажу 9/25 часток зазначеного будинку. У зв'язку з тим, що відповідач придбала зазначену вище частину житлового будинку, до неї перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщена частка її житла та яка необхідна для обслуговування. Разом з тим, позивач вказала, що оскільки між нею та відповідачкою не досягнуто згоди на визначення порядку користування земельною ділянкою в добровільному порядку, а відповідач на теперішній час користується значно більшою частиною земельної ділянки, ніж та яка може бути їй виділена пропорційно площі будинку, позивач з урахуванням вказаних обставин з даним позовом звернулася до суду. Позивач та її представник у судове засідання з'явилися, надали пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з`явилася, надала пояснення, згідно з якими заявлений позов не визнала, в його задоволенні просила відмовити. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися. З урахуванням думки сторін суд ухвалив провести розгляд справи за даної явки. Заслухавши пояснення позивача та її представника, а також пояснення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.05.2004 року (а. с. 6) 30.12.2003 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу за умовами якого [PERSON] продала [PERSON] 9/25 частин житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 560, 0 кв. м., про що свідчить ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року (а. с. 44), згідно з якою було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10.10.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Кіровоградської міської ради, Управління Держземагенства у Кіровоградському районі Кіровоградської області про виділ земельної ділянки в натурі та ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області від 27.11.2014 року у цій же справі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 4 ст. 30 Земельного Кодексу України, в редакції до 01.01.2002 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Отже, після 31.12.2001 року, згідно з ч. ч. 1, 2, 4, 5 та 6 статті 120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У відповідності до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України). Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», У справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Разом з тим, відповідно до п. п. «г» пункту 18 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31.12.2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України на підставі цивільно - правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Виходячи з вищевикладеного, в даному випадку право користування земельною ділянкою могло виникнути у позивача лише після одержання нею документа, що посвідчував би право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (частина перша статті 125, стаття 126 ЗК України). Крім того, будь -- яких доказів щодо наявності правовстановлюючих документів про право власності чи право користування на спірну земельну ділянку, позивачем під час розгляду справи надано не було. Під час розгляду справи, за клопотанням позивача та її представника також було досліджено висновок експерта від 30.07. 2014 року № 1039, 1040 судової будівельно - технічної та земельно - технічної експертизи по цивільній справі № 405/489/14ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Кіровоградської міської ради, Управління Держземагенства у Кіровоградському районі Кіровоградської області про виділ земельної ділянки в натурі, як об'єкту права спільної часткової власності, з якого вбачається, що вказаний у висновку експерта розмір земельної ділянки не співпадає з розміром земельної ділянки стосовно якого позивач та її представник надавали пояснення, в обгрунтування позовних вимог. Таким чином, з урахуванням з'ясованих обставин справи та досліджених у судовому засіданні фактичних даних суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed