Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що вона 28.08.2013 року отримала Акт від 02.01.2013 року про порушення графіку чергування сторожів на січень 2013 року. Акт складений на основі доповідних завгоспа, сторожів, Комунального позашкільного мистецького навчального закладу "Криворізька міська художня школа №3" (надалі - Художня школа № 3), що «вона повинна була з'явитись на зміну 01.01.2013 року о 06:00 годині, згідно графіку чергування сторожів на січень 2013 року. [PERSON] відкрила особистим ключем вхідні двері школи лише після 09:00 годині, зробила виправлення та розписалась в журналі виходу на роботу і знову покинула своє робоче місце без будь яких пояснень. Так як вона 01.01.2013 року не приступила до своїх безпосередніх обов'язків, про що свідчать доповідні працівників, в табелі відпрацьованого часу 01.01.2013 року їй було поставлено прогул без поважної причини». Викладені обставини у Акті від 02.01.2013 року, згідно якого вона не приступила до виконання своїх безпосередніх обов'язків, не відповідають дійсності, адже 01.01.2013 року у свій робочий час, вона, згідно графіка чергувань на січень та наказу №70 від 17.12.2012 року з'явилася на роботу о 06:00 годині, приступила до своїх безпосередніх обов'язків та не покидала своє робоче місце. Вважає, що обставини викладені в Акті від 02.01.2013 року не відповідають дійсності. Акт від 02.01.2013 року складений адміністрацією школи навмисно щоб ввести в оману, що викладеними обставинами в акті її обмовили, принизили її людську гідність у зв'язку з чим завдали моральної шкоди, завдану у зв'язку з вчиненням цього Акту від 02.01.2013 року, яку вона оцінює у 5000,00 грн. Тому вона просить визнати Акт від 02.01.2013 року недійсним і зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням цього Акту у розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі. А також суду пояснила, що основним доказом того, що 01.01.2013 року вона дійсно була присутня на робочому місці, а саме в Комунальному позашкільному мистецькому навчальному закладі «Криворізька міська художня школа № 3», може бути телефонний дзвінок , здійснений нею з службового телефону № 27-28-63 приблизно з 15:00 -17:00 години на її домашній телефон № 27-26-73. Тому просила, як доказ недійсності Акту від 02.01.2013 року, витребувати роздруківку з ПАТ «Укртелеком» телефонних дзвінків за 01 січня 2013 року з службового телефону відповідача. Ознайомившись, з наданою відповіддю ПАТ «Укртелеком», одержаною судом, вона не згодна. Представник відповідача Сова С.М. проти пред'явлених вимог заперечувала, як безпідставних, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі адже 26.02.2014 року судовою палатою з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області було винесено Ухвалу про відхилення апеляційної скарги [PERSON] на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу №216/6036/13-ц, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до КПМНЗ «Криворізька міська художня школа №3» про визнання бездіяльності незаконною, про зобов'язання виплатити заробітну плату та середній заробіток за час затримки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції встановив, що Позивач виконувала свої обов'язки на підприємстві до 01.01.2013 року, після чого не прийняла зміну з шостої ранку та була відсутня на робочому місці 01.01.2013 року до кінця зміни. Акт, який є предметом даного спору також був предметом судового розгляду при вирішенні справи №216/6036/13-ц, у результаті чого були винесені вищезазначені рішення. Даним Актом встановлено, що Позивач була відсутня на робочому місці 01.01.2013 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що в позові слід відмовити за наступних підстав. За змістом ст. 28, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до своєї гідності та право спростувати недостовірну інформацію про себе, а також на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Підставою свого позову [PERSON] зазначила що відомості, які містяться у Акті від 02.01.2013 року принизили її людську гідність, адже вона працювала 01.01.2013 року, а в оскаржуваному Акті зазначено, що [PERSON] до виконання своїх безпосередніх обов'язків так і не приступила. Як роз'яснив у п.3 Постанови Пленум Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Згідно вимог п. 17 вищевказаної Постанови на позивача покладається обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов. Проте позивач має право подати докази невідповідності дійсності таких відомостей. В судовому засіданні встановлено, що складання Акту 02.01.2013 року, не мало на меті поширення недостовірної інформації, а було лише способом встановлення обставин порушення трудового законодавства. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Акт від 02.01.2013 року, який є підставою позовної заяви також був предметом судового розгляду при вирішенні справи №216/6036/13-ц. Так, 26.02.2014 року судовою палатою з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області було винесено Ухвалу про відхилення апеляційної скарги [PERSON] на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу №216/6036/13-ц, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до КПМНЗ «Криворізька міська художня школа №3» про визнання бездіяльності незаконною, про зобов'язання виплатити заробітну плату та середній заробіток за час затримки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд Апеляційної інстанції встановив, що Позивач виконувала свої обов'язки на підприємстві до 01.01.2013 року, після чого не прийняла зміну з шостої ранку та була відсутня на робочому місці 01.01.2013 року до кінця зміни. Відповідно відповіді ПАТ «Укртелеком» від16.04.2014 року, вбачається , що на виконання Ухвали суду від 31.03.2014 року , щодо надання роздруківки вихідних телефонних дзвінків, здійснених з службового № 27-28-63 Комунальному позашкільному мистецькому навчальному закладі «Криворізька міська художня школа № 3» за 01.01.2013 року ,то « вихідних міських, міжміських, міжнародних телефонних переговорів абонента за вказаний у запиті період не зареєстровано» (а.с. 53). У зв'язку з наведеним суд вважає, що відсутні факти, які б доводили, що обставини викладені у Акті від 02.01.2013 року не відповідають дійсності, а дії відповідача були цілеспрямованою дією з метою принизити честь та гідність позивача. За таких обставин дії відповідача, щодо складання Акту від 02.01.2013 року не можуть розцінюватись ,як поширення неправдивих відомостей. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не довів суду фактів, на підставі яких можливо було б стверджувати про приниження з боку відповідача честі та гідності та наявності неправдивих відомостей у Акті від 02.01.2013 року. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданою моральною шкодою. Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed