Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

У травні 2021 року ЖБК «Ізумруд-3» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги у розмірі 13 194,42 грн., з яких: 10 430,85 грн. заборгованість за житлово-комунальні послуги, 1943,88 грн. інфляційних втрат, 819,69 грн. процентів річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати житлово-комунальних послуг. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 753/9314/21 за цим позовом за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено розгляд справи на на 14 липня 2021 року. 14 липня 2021 року розгляд справи відкладено на 07 вересня 2021 року. 07 вересня 2021 року розгляд справи відкладено на 05 жовтня 2021 року. 29 вересня 2021 року відповідач у поданій заяві повідомила, що боргів перед ЖБЕ «Ізумруд-3» у неї немає на підтвердження додає платіжні документи за період з липня 2021 року по 20 вересня 2021 року на суму 13 тис.грн. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, а відтак є споживачем житлово-комунальних послуг за даною адресою, які надаються позивачем. Відповідно до п.1.5. статуту ЖБК «Ізумруд-3» є обслуговуючим кооперативом. Згідно з п. 3.1. статуту ЖБК «Ізумруд-3», члени кооперативу та інші власники квартир та/або нежитлових приміщень в будинку кооперативу є співвласниками на праві спільної сумісної власності, допоміжних приміщень будинку, його конструктивних елементів і технічного обладнання. Позивач є балансоутримувачем та здійснює утримання та обслуговування житлових будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . Згідно п.п.8.2,-8.3. статуту визначено, що для забезпечення належного утримання і ремонту будинку та утримання прибудинкової території, правління кооперативу складає та затверджує кошторис, в якому передбачаються планові витрати на утримання і ремонт будинку та утримання прибудинкової території, розмір цільових внесків членів кооперативу та планований загальний розмір грошових коштів, які формуються за рахунок таких внесків, а також розмір грошових коштів необхідний для покриття існуючих планових витрат. Цільові внески здійснюються членами кооперативу у порядки та в строки, що визначаються правлінням кооперативу. Частка члена кооперативу у загальному обсязі цільових внесків встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності. 21 грудня 2016 року рішенням загальних зборів членів ЖБК «Ізумруд-3», оформленим протоколом №1/12/1, було встановлено з 01.01.2017 розмір оплати на житлово-комунальні послуги (послуги на утримання будинку та прибудинкової території) на першому поверсі - 3,60 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири, з 2 по 16 поверхи - 4,11 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири. 30 березня 2017 року рішенням загальних зборів членів ЖБК «Ізумруд-3», оформленим протоколом №30/3, було встановлено з 01.04.2017 розмір оплати на житлово-комунальні послуги (послуги на утримання будинку та прибудинкової території) на першому поверсі - 4,60 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири, з 2 по 16 поверхи - 5,11 грн. за 1 кв.м. загальної площі квартири. 17 травня 2018 року рішенням загальних зборів членів ЖБК «Ізумруд-3», оформленим протоколом №17/1, вирішено створити спеціальний фонд та накопичувати за рахунок щомісячного внеску у розмірі 50,00 грн. з кожної квартири. 15 листопада 2018 року рішенням загальних зборів членів ЖБК «Ізумруд-3», оформленим протоколом №15/11, було встановлено з 01.01.2019 розмір витрат на послуги з управління будинками ЖБК «Ізумруд-3» Дарницького району м. Києва (вул. Анни Ахматової буд.23, буд.25) на першому поверсі - 6,00 грн. за 1 кв.м. площі квартири, з 2 по 16 поверхи - 7,00 грн. за 1 кв.м. площі квартири. Згідно ст. 6 Закону України «Про кооперацію», кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків та може мати печатки. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 20 Закону України «Про кооперацію», для забезпечення статутної діяльності кооператив у порядку, передбаченому його статутом, формує пайовий, резервний, неподільний та спеціальний фонди. Спеціальний фонд створюється за рахунок цільових внесків членів кооперативу та інших передбачених законом надходжень для забезпечення його статутної діяльності і використовується за рішенням органів управління кооперативу. Згідно до п.2.1. статуту ЖБК «Ізумруд-3», метою діяльності кооперативу є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативу на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, а також зокрема виконання членами кооперативу та іншими власниками квартир та/або нежитлових приміщень в будинку кооперативу вимог «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» ЖК УРСР та Закону України «Про кооперацію». Отже, позивач здійснює реалізацію своєї статутної діяльності направленої на утримання будинків та прибудинкової території в межах передбачених законом. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Як визначено абз. 6 пункту 5 статті 13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласники багатоквартирних будинків, утримання яких до дня набрання чинності цим Законом здійснювали житлово-будівельні (житлові) кооперативи, продовжують відшкодовувати витрати на утримання відповідних будинків і споруд та прибудинкових територій таким кооперативам до моменту створення в багатоквартирному будинку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (у тому числі шляхом реорганізації кооперативу) або прийняття співвласниками рішення про форму управління багатоквартирним будинком. Матеріали справи не містять відомостей про створення співвласниками багатоквартирних будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (у тому числі шляхом реорганізації кооперативу) або прийняття ними рішення про форму управління багатоквартирним будинком. Отже Кооператив продовжує здійснювати утримання та обслуговування вказаного багатоквартирного будинку на підставі встановлених тарифів (розміру витрат) на такі послуги. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Як слідує з матеріалів справи, 12 вересня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, відповідно до умов якого Кооператив надав розстрочку у погашенні заборгованості терміном на 24 місяці, а відповідач визнала заборгованість в сумі 8429,40 грн., яка утворилася станом на 01 вересня 2019 року та зобов`язалася щомісячно сплачувати 351,23 грн. Строк дії договору - до 31 серпня 2021. Як передбачено частинами першою, другою статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). У випадках, передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань. Таким чином, уклавши договір про реструктуризацію від 12 вересня 2019 року, сторони за взаємною згодою припинили зобов`язання, які виникли до 01 вересня 2019 року у сумі 8 429,40 грн., погодивши інший розмір та строки щомісячного платежу, а тому звернення позивача у травні 2021 року з позовом про стягнення цієї суми боргу до спливу передбаченого договором реструктуризації строку є передчасним. Крім цього відповідач зобов`язана була сплачувати щомісячні платежі по сплаті житлово-комунальних послуг. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. З урахуванням викладеного, відповідач, починаючи з вересня 2019 року зобов`язана була сплачувати щомісяця 724,33 грн., а також внески у спеціальний фонд. Згідно з наданим позивачем розрахунком відповідач у період з вересня 2019 року по лютий 2021 року сплатила 6037,45 грн. Виходячи з вказаних обставин, з урахуванням періоду, заборгованість за який позивач просить стягнути з відповідача, у результаті неналежного виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території згідно з розрахунком суду станом на березень 2021 року у неї утворилася заборгованість в розмірі 6 982,49 грн., яка частково складається з платежів за договором реструктуризації (щодо суми заборгованості станом на 01 вересня 2019 року) та заборгованості за період з вересня 2019 року за поточними платежами. Таким чином, у стягненні заборгованості у сумі 3448,36 грн. слід відмовити, оскільки строк її оплати на момент звернення з позовом до суду не настав. У зв`язку із невиконання відповідачем грошових зобов`язань, позивач також заявив вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних, які ґрунтуються на приписах частини другої статті 625 ЦК України, згідно яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов про його невідповідність вимогам законодавства, оскільки позивачем не враховані у розрахунку інфляційних втрат ті місяці, у яких інфляція була менше 100%, та встановленим у цій справі обставинам новації первісного зобов`язання, у зв`язку із чим позивач безпідставно нараховує суми, передбачені статтею 625 ЦК України у період до жовтня 2019 року, а також на суму боргу строк оплати якого на дату звернення з позовом не настав, розмір яких за розрахунком суду складає - 669,93 грн. інфляційних втрат та 312,31 грн. 3% річних. За таких обставин у задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Як визначено пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. З огляду на викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зробила висновок, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення. Як свідчать матеріали справи після звернення позивача з позовом у цій справі, відповідач 21 липня, 09 та 17 серпня, 16 та 20 вересня 2021 року сплатила 13 000 грн., що підтверджується наданими відповідачем платіжними квитанціями. Таким чином, провадження у справі в частині вимог про стягнення 6982,49 грн. основного боргу, 1 276,95 грн. інфляційних втрат та 507,38 грн. процентів річних підлягає закриттю. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору може бути повернута за клопотанням особи, яка його сплатила, у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. З огляду на закриття провадження у справі в частині вказаних вище вимог, позивачеві підлягає поверненню сума сплаченого судового збору у сумі 1508,26 грн. пропорційно розміру вказаних вимог. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 та частин першої-третьої статті 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як визначено частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження розміру витрат на надання професійної правничої допомоги позивач надав: - договір про надання правничої (адвокатської) допомоги від 5 березня 2021 року, укладений між Житлово-будівельним кооперативом «Ізумруд-3» та адвокатом Єркіним Максимом Миколайовичем, та Додаток № 1 до цього Договору, яким встановлені види правової допомоги, одиниця виміру (година), попередній об`єм правової допомоги, ціна за одиницю та попередня загальна вартість правової допомоги. - акт виконаних робіт (наданих) послуг надання від 31 березня 2021 року, відповідно до пункту 9 якого Адвокат надав, а Клієнт отримав правову допомогу відповідно до умов Договору про надання правничої (адвокатської) допомоги від 05 березня 2021 року, а саме підготовка та написання позовної заяви про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з [PERSON] у сумі 3500 грн.; - платіжні доручення: від 09 березня 2021 року, 13 липня 2021 року, 06 вересня 2021 року та 05 жовтня 2021 року, згідно з якими сплачено адвокату 12500 грн. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Як передбачено ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Беручи до уваги, що спір у цій справі виник внаслідок несвоєчасної і не у повному обсязі сплати відповідачем належних з неї платежів, що свідчить про неналежне виконання нею своїх обов`язків, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати у цій справі слід покласти на боржника. Водночас оцінивши надані позивачем документи на підтвердження понесення витрат на правову допомогу та визначаючи суму відшкодування в цій частині, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності та співмірності їхнього розміру і, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, складність справи, час, витрачений на підготовку документів та обсяг виконаних робіт, непропорційність розміру витрат сумі позову, суд вважає, що за обставинами цієї справи відповідатиме наведеним критеріям розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 500,00 грн.

Outcome: approved