Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті [INFO] його дружини [PERSON] відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] . Інша Ѕ частина будинку перебуває в його власності, як частина у спільному майні подружжя. Спадкоємцями першої черги є він та сини - відповідачі по справі. Спадщину вони прийняли у встановленому законом порядку. Отримати свідоцтво про право на спадщину на свою 1/6 частину майна в нотаріальній конторі не може, оскільки в нього відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. Вказав також, що у даному будинку відбулось збільшення площі будинку, яке здійснено на підставі рішення ради, а тому є не самочинним. Також є рішення суду про визнання права власності за [PERSON] в порядку спадкування на 1/6 частину будинку. Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає захисту в судовому порядку. Просив суд визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 169,4 кв.м, житловою площею 106,7 кв.м, в порядку спадкування після смерті [PERSON] [INFO] та 27 серпня 2020 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] . Вказав, що після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку, сторони є спадкоємцями першої черги, кожний по 1/6 частині. Даний житловий будинок був придбаний його батьками у 1967 році як незакінчений будівництвом будинок з загальною площею 39,5 кв.м. У 1969 році його батьки добудували будинок, який став: загальною площею 55,4 кв.м, прибудовою площею 30,1 кв.м. У подальшому він за згодою своїх батьків та за свої особисті кошти в 1988 році здійснив будівництво мансарди, де він проживає і на даний час. На даний час згідно технічного паспорту у будинку є самочинні будови, які не могли входити до складу спадщини. А тому спадкування 1/6 частини має виходити з площі будинку - 85,5 кв.м. Просив суд визнати право власності за [PERSON] на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85,5 кв.м, в порядку спадкування після смерті [PERSON] . У судовому засіданні 26.03.2021 позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити подану заяву. 26.03.2021 представник відповідача в судове засідання з`явився, проти позову заперечував з врахуванням поданого відзиву. Просив позов задовольнити частково. В судовому засіданні 26.03.2021 було оголошено перерву до 15 год. 30 хв. В подальшому учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданого Боярським міськвиконкомом Києво-Святошинського району Київської області. Померла [PERSON] була дружиною [PERSON] (свідоцтво про одруження № [NUMBER] , видане В.Вільшанською сільською радою Васильківського району Київської області), та матір`ю [PERSON] та [PERSON] (рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2011 року, свідоцтво про народження). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інша Ѕ частина належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 1967 року (як майно придбане в шлюбі). Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими новий ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, тобто правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За ст.. 548 ЦК України, 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] №164/2001 встановлено, що із заявами про прийняття спадщини до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області звернулись [PERSON] (11 липня 2001 рік), [PERSON] (15 серпня 2001 рік), [PERSON] (28 жовтня 2015 рік, але фактично проживав з померлою на час відкриття спадщини та фактично вступив в управління спадковим майном). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2011 року встановлено факт, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину будинку та надвірних будівель по [ADDRESS] . За ст.548 ЦК, 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.560 ЦК 1963 року, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави. П. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року передбачено, що при розгляді спадкових справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної нотаріальної контори Київської області №1435/02-31 від 21 червня 2017 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на житловий будинок не зареєстровано у встановленому законом порядку за померлою, відсутній правовстановлюючий документ на нього, у свідоцтві про одруження містяться виправлення у прізвищі, яке не застережене у встановленому порядку. При розгляді справи факт того, що померла [PERSON] була дружиною [PERSON] не оспорювався жодною стороною, а також підтверджено копією паспорту позивача, свідоцтвом про одруження № [NUMBER] , виданого В.Ввльшанською сільською радою Васильківського району Київської області, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00018338484 від 11 липня 2017 року, експертним висновком Українського бюро лінгвістичних експертиз №056/1007 від 04 вересня 2017 року, будинковою книгою. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що померла [PERSON] була дружиною [PERSON] . Посилання позивача, що ним подані всі документи, що підтверджують відсутність самочинно збудованого майна, суд до уваги не бере. В узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вказано, що у судовій практиці поширеними є випадки звернень до суду громадян, яким у встановленому законом порядку надано земельні ділянки для будівництва житлових будинків. Фактично збудувавши їх до 1992 року, громадяни своєчасно не оформили право власності на них. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року, є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Зазначена постанова втратила чинність 02 червня 2011 року. Законом України від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об`єктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Згідно з п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (затверджено наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 р. № 127; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773), не є самочинним будівництвом, зокрема: для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків: зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд, навісів, альтанок, теплиць, вбиралень, погребів та ін.; для квартир багатоквартирних житлових будинків, гуртожитків: перепланування, пов`язані зі збільшенням житлової або підсобної площі за рахунок демонтажу перегородок без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок за рахунок площ коридорів та допоміжних приміщень, влаштування чи закриття дверних (віконних) прорізів у внутрішніх некапітальних стінах; демонтування або влаштування шаф, антресолей, комор тощо. Отже, для переобладнання, перепланування, перебудови чи добудови належного на праві власності нерухомого майна, крім переобладнань, які не вважаються самочинним будівництвом, його власнику достатньо попередньо звернутися до органу місцевого самоврядування за одержанням дозволу на проведення конкретних робіт і в разі отримання відмови оскаржити її до суду. Суди не повинні заміняти органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України. У постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК). До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (частини четверта, сьома статті 376 ЦК). Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Також суд зазначає, що відповідно до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, чинної на час виникнення правовідносин, будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Якщо один з власників спільного будинку з дозволу місцевого органу влади зробив прибудову або перебудову, внаслідок чого належна йому частка в загальній власності змінилась, і ніхто з співвласників цього не оспорює, орган комунального господарства, а де його немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, за письмовою заявою співвласників і після належної перевірки, на підставі рішення виконкому про зміну часток, які належали співвласникам, і про оформлення права власності в нових розмірах, видає кожному з них замість правовстановлюючих документів, які вони мають, свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку будинку (домоволодіння). Матеріали справи не містять доказів виконання такої вимоги співвласників житлового будинку. Так, рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради №86/27 від 16 травня 1988 року надано дозвіл на обладнання в мансарді житла, житлова площа будинку не повинна перевищувати 80 кв.м. Разом з тим, дане рішення не підтверджує прийняття в експлуатацію даного житла. Крім того, у листі КП БТІ №816 від 21 травня 2019 року вказано, що за результатами технічної інвентаризації станом на 21 січня 2013 року загальна площа збільшена на 81,0 кв.м. за рахунок самочинно збудованих приміщень та становить 169,4 кв.м, житлова збільшена на 51,3 кв.м за рахунок самочинно збудованих приміщень становить 106,7 кв.м. При цьому надати актуальні дані щодо технічних показників є не можливим, оскільки для технічної інвентаризації замовником не було забезпечено доступ до приміщень об`єкту нерухомого майна. Матеріали справи не містять відомостей чи надавався дозвіл щодо перебудов на дану площу будинку, відповідність побудованого встановленим нормативам, чи вчиняв дії спадкодавець щодо прийняття об`єкту в експлуатації. Суд враховує наявність спору між [PERSON] та [PERSON] щодо самочинного будівництва. Посилання позивача на рішення суду, яке набрало законної сили, суд до уваги не бере, оскільки з даного рішення не можливо встановити які саме документи подавались на підтвердження своїх вимог позивачем. Сам по собі факт належності Ѕ частині будинку спадкодавцю [PERSON] не заперечувався сторонами при розгляді справи. З поданої суду копії технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами станом на 21 січня 2013 року, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що на поверховому плану житлового будинку літ.А є самовільно збудовані та переобладнані приміщення (в тому числі загальна площа будинку збільшена на 81,0 кв.м, житлова площа збільшена на 51,3 кв.м). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Такий висновок викладено у поставі Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 166/942/18 (провадження № 61-1320св19). Враховуючи те, що матеріали справи не містять даних щодо дотримання позивачем та спадкодавцем визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації та оформлення права власності на нього, а також виділення земельної ділянки для будівництва об`єктів нерухомого майна, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог, оскільки суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed