Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

06.11.2014 року позивач звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати фіктивним договір дарування ? частки квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий №1835, зареєстрований 14.08.2008 року в КП "ОМБТІ та РОН" за №6500053; повернути сторони недійсної угоди в попередній стан; зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що 02.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування ? частки квартири [ADDRESS]. Проте позивач зазначає, що насправді, відчуження частки квартири відбулося фіктивно, без наміру створення дійсних наслідків договору дарування. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, 01.12.2014 року надала до суду письмові заперечення проти позову, в яких також просила розглянути справу в її відсутність. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 липня 2003 року позивач [PERSON] є власником ? часини квартири [ADDRESS] (а.с. 6-7). На підставі договору дарування частини квартири, посвідченого 17 липня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] належала ? часина квартири [ADDRESS] (а.с. 8). 02 серпня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ? частину квартири під номером 3, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS], та складається в цілому з одної житлової кімнати і підсобних приміщень, загальною площею 34,3 кв.м., тому числі житловою площею 17,4 кв.м (а.с. 8). Відповідно до ст. 6, ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це зокрема: його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, згідно вимог ч. 1 ст. 205 ЦК України, може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин є вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (частина 2). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Укладений договір дарування від 02 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] на думку суду, відповідає зазначеним вимогам закону. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином або взагалі можуть не мати правової мети. Ознака фіктивності має бути властива діям обох сторін правочину. У випадку, коли одна сторона діяла лише для вигляду, а друга - мала за мету досягти правового результату, такий правочин не являється фіктивним. Тягар доказування фіктивності правочину покладається на особу, яка звернулася до суду із позовом про визнання такого фіктивного правочину недійсним, тобто, саме на позивача законом покладено обов'язок доведення відсутності наміру у сторін на створення правових наслідків на момент вчинення правочину. Це також визначено частиною 3 ст. 10 ЦПК України, яка покладає на сторін обов'язок по доведенню тих обставин, на які кожна із них посилається як на підставу своїх вимог або заперечень На підтвердження своїх доводів позивач посилається на те, що не маючи можливості проживати у спірній квартирі, що пов'язана з ухвалою суду касаційної інстанції від 20.08.2007 року (а.с.10-12), [PERSON] уклав нотаріально посвідчений договір дарування з [PERSON], але після цього фактично продовжує реалізовувати свій намір набути право володіння та користування їх спільною квартирою, що підтверджує фіктивність укладеного з [PERSON] правочину. Однак, суд не враховує дані твердження в якості належного та допустимого доказу по справі, так як позивачем не надано жодних доказі на підтвердження цього, а голослівні твердження не можуть бути основою рішення. У судовому засіданні достовірно встановлено, що між власниками квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] склались напружені стосунки стосовно порядку володіння та користування квартирою, про що свідчать неодноразові звернення до правоохоронних органів. Також, при вирішенні питання по суті, суд бере до уваги, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 12.12.2013 року [PERSON], була вселена в квартиру [ADDRESS], після чого остання неодноразово намагалась виконати зазначене судове рішення, а позивач усіляко їй у цьому перешкоджала. Зазначене підтверджується матеріалами цивільної справи 2-7432/11, що була оглянута у судовому засіданні. Також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні твердження представника позивача щодо того, що саме [PERSON] був присутній при здійсненні виконавчих дій по вселенню [PERSON] у якості понятого, так як з актів держвиконавця від 24.02.2016р., 04.03.2014р., вбачається, що понятими були геть інші особи (135-138). Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вищевказаних вимог закону позивач не надав суду належних доказів, які би свідчили, що при укладенні оскарженого договору дарування, сторони уклали його без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Більш того, суд враховує той факт, що укладаючи договір дарування [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди, що підтверджується п. 5 спірного договору. Таким чином правочин, вчинений сторонами, на думку суду не може бути визнаний фіктивним, оскільки їх дії свідчать про намір набути, змінити чи припинити цивільні права та обов'язки, як це передбачено п. 5 ст. 203 ЦК України. Також відповідно до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Як вбачається із оспорюваного договору, нотаріусом роз'яснювався сторонам зміст договору та правові наслідки, які настануть. В момент їх укладення сторони договору мали на меті реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме - перехід права власності на квартири; сторонами договору було додержано усіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, який посвідчується нотаріально (ст.203 ЦК України), тому в задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, на думку суду, оспорюваним договором права [PERSON] не порушені, а відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає лише порушене право особи у спосіб, встановлений законом, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Крім того, суд погоджується з твердженням представника відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, так як про існування оспорюваного договору позивачеві було відомо ще у 2008 році під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення (а.с.15). Також суд вважає, що приватний нотаріус [PERSON] не може бути належним відповідачем у даній справі, так як жодних вимог до неї заявлено не було, а дії нотаріуса під час посвідчення зазначеної угоди не оскаржуються. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, від так законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed