Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позиція сторін у справі У травні 2020 року позивач [PERSON] (далі-Позивач) звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] (далі-Відповідач) про стягнення суми боргу за договором позики. Мотивував свої вимоги тим, що 17.11.2013 року він передав у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США з строком повернення 17.11.2017 року, а [PERSON] зобов`язався повернути позику у строк до 17.11.2017 року. Станом на 17.11.2017 року, тобто у термін вказаний у розписці, [PERSON] не виконав взятих на себе зобов`язань перед Позивачем та не повернув зазначені кошти, як і не повернув їх на момент пред`явлення позову. Загальна сума не повернутої позики складає: 5 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ (1 долар США = 27, 80 грн.) станом на 23.03.2020 року складає: $5000 * 27.80 грн. = 139 000 грн. Також позивач у позовній заяві посилається на відкрите щодо [PERSON] кримінальне провадження у Російській Федерації за привласнення грошових коштів, в рамках якого, показами свідків [PERSON] та [PERSON] по протоколах пред`явлення для впізнання по фотографії було встановлено, що [PERSON] це не інакше як [PERSON] , крім того, є відповідь Національного центрального бюро Інтерполу Росії з якої вбачається, що запитуюча сторона ідентифікувала [PERSON] , як розшукуваного [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, належним відповідачем в спорі є [PERSON] . Від відповідача у справі [PERSON] 03.06.2020 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому він заперечує проти вимог позову, зазначає про те, що боргову розписку було складено іншою особою, а твердження позивача про тотожність його особи з [PERSON] є наслідком вчиненого відносно нього протиправного діяння третіх осіб. На підтвердження своєї правової позиції, відповідач додав до відзиву копію Постанови Верховного Суду Латвійської Республіки, якою він вважає встановлено недоведеність наданих у кримінальному провадженні прокурором доказів, що [PERSON] [INFO] і [PERSON] , [INFO] є однією і тією особою, довідку з Центру генетичної експертизи про виключення можливості генетичного зв`язку між відібраними пробами [PERSON] та [PERSON] , яка є матір`ю позичальника за договором. Крім того, відповідач зазначає про факт втрати [PERSON] правоздатності в зв`язку із смертю, яка мала місце [INFO] у місті Донецьк, підтвердженням чого є відповідний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян про смерть. Процесуальні дії Ухвалою суду від 20.05.2020 року у справі відкрито провадження та розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити, позов вважає таким, що пред`явлений до неналежного відповідача. Вислухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача та доводи сторони позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, судом були встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини справи Відповідно до наданої стороною позивача копії розписки, 17 грудня 2013 року гр. [PERSON] отримав від позивача у справі [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 5 000.00 доларів США та зобов`язався повернути суму в повному обсязі в строк до 17 листопада 2017 року. Станом на момент звернення позивача до суду вказана сума боргу [PERSON] йому повернута не була, тому він був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Також позивач у позовній заяві посилається на відкрите щодо [PERSON] кримінальне провадження у Російській Федерації за привласнення грошових коштів, в рамках якого, показами свідків [PERSON] та [PERSON] по протоколах пред`явлення для впізнання по фотографії було встановлено, що [PERSON] це не інакше як [PERSON] (відповідач у справі), крім того, є відповідь Національного центрального бюро Інтерполу Росії з якої вбачається, що запитуюча сторона ідентифікувала [PERSON] , як розшукуваного [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, належним відповідачем в спорі є [PERSON] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими знаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Таким чином, між сторонами, відповідно до ст.1046 ЦК України, був укладений договір позики, зобов`язання за якими сторони повинні виконувати належним чином відповідно до ст.1049 ЦК України. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Надаючи оцінку доводам позивача в частині твердження про те, що саме відповідач [PERSON] є тією особою, яка повинна відповідати у зобов`язанні [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст.28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Згідно ч.2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тобто до відповідальності має притягуватись саме та особа, яка вчинила правопорушення. Відповідно до ч.1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідач у своєму письмовому відзиві на позовну заяву не визнав себе стороною правовідносин у борговому зобов`язанні, а саме за розпискою від 17.11.2013 року. Оглянувши в судовому засіданні надані позивачем копії протоколів для впізнання по фотографії відповідача [PERSON] як [PERSON] , суд вважає, що такі не можуть підтверджувати те, що відповідач [PERSON] є тією особою, яка повинна відповідати у зобов`язанні відповідача [PERSON] , а свідчать лише про здійснення правоохоронними органами Російської Федерації досудового розслідування в рамках відкритого кримінального провадження, є документами фіксації процесуальної дії і лише елементом діяльності органу, спрямованої на збирання доказів вини гр. [PERSON] , надані позивачем суду копії протоколів допиту в якості свідків [PERSON] та [PERSON] цього факту також не підтверджують. Крім того, від представника позивача до суду не надходило і в судовому засіданні не заявлялося клопотання про виклик в якості свідків [PERSON] та [PERSON] для допиту їх безпосередньо в судовому засіданні. Позивачем також не надано для дослідження у судовому засіданні рішення суду, яким було б обґрунтовано встановлено вищевказані обставини чи визнано винним саме [PERSON] у вчиненні будь якого кримінального правопорушення, а також не надано для огляду оригіналу відповідної боргової розписки. Виходячи з статті 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованою Законом України N240/94-ВР від 10.11.1994 року, встановлено, що на території однієї з Договірних Сторін документи виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції у справі до письмового відзиву на позовну заяву суду було подано наступні копії документів. Згідно інформації, що міститься у свідоцтві про народження виданого відділом РАГС адміністрації Пермського муніципального району Пермського краю Російської Федерації, [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Відповідно до довідки виданої Центром генетичної експертизи 21 березня 2020 року, біологічний зразок [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] ) було проаналізовано і порівняно з результатами експертизи ДНК, що містить ДНК-профіль [PERSON] . Виходячи з лабораторного звіту № 33184-1 було зроблено висновок, що ймовірна мати [PERSON] на 100% виключається як біологічна мати дитини [PERSON] , що означає, що [PERSON] не є матір`ю [PERSON] Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть вбачається зареєстровану [INFO] смерть громадянина [PERSON] , [INFO] , яка мала місце [INFO] у місті Донецьк. Рішенням Наурського районного суду Чеченської Республіки від 27.06.2019 року було встановлено факт прийняття спадщини батьком померлого. Також, відсутність переконливих доказів тотожності особи [PERSON] з [PERSON] була констатована постановою Верховного Суду Латвійської Республіки від 27.07.2016 року в справі SKS-IP-5/2016, під час розгляду у судовому засіданні скарги адвокатів відповідача на постанову прокурора відділу Міжнародної співпраці департаменту аналізу і управління діяльністю Генеральної прокуратури Латвійської Республіки від 20 серпня 2015 року, про екстрадицію [PERSON] до Російської Федерації, яка також була надана до суду. З огляду на викладене, надані сторонами суду докази у своїй сукупності, свідчать про безпідставність тверджень позивача щодо ідентичності особи [PERSON] з особою відповідача [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного Відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного Відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки факти викладені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не були спростовані доказами сторони позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed