Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області з зазначеним вище позовом, у якому просила: визнати незаконним та скасувати розпорядження Новомиргородського міського голови [PERSON] № 251 від 21 липня 2016 року «Про звільнення [PERSON]А.»; поновити її на посаді завідуючого дошкільним навчальним закладом № 3 «Сонечко» м. Новомиргорода Кіровоградської області та надати дозвіл працювати вихователем у вказаному ДНЗ з навантаженням 10 годин на тиждень з 21 липня 2016 року; стягнути на її користь з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 липня 2016 року до дня поновлення її на роботі; стягнути з Новомиргородської міської ради Кіровоградської області на її користь моральну шкоду, завдану їй незаконним звільненням в розмірі 20 000 грн; зобовязати Новомиргородську міську раду Кіровоградської області виключити відомості про її звільнення з трудової книжки. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] зазначила наступне. Позивач вказала, що працювала в ДНЗ № 3 «Сонечко» у м. Новомиргороді Кіровоградської області з 2009 року по 21 липня 2016 року. Розпорядженням Новомиргородського міського голови № 835 від 30 серпня 2013 року позивачу надано дозвіл працювати вихователем у ДНЗ № 3 «Сонечко» з навантаженням 10 годин на тиждень з 02.09.2013 року. Розпорядженнями Новомиргородського міського голови від 15.01.2014 року № 910 за погодженням з відділом освіти Новомиргородської районної державної адміністрації з 15.01.2014 року [PERSON] призначено завідувачем ДНЗ № 3 «Сонечко». Розпорядженням міського голови м. Новомиргорода [PERSON] за № 251 від 21 липня 2016 року її було звільнено з 21 липня 2016 року з посади завідуючої ДНЗ № 3 «Сонечко» за прогули (в тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, а саме за часткове самовільне продовження щорічної основної відпустки. 17 березня 2016 року [PERSON] звернулася з заявою до міського голови [PERSON] із заявою про надання щорічної основної відпустки. В наданні вказаної відпустки їй було відмовлено, а заяву було повернено у звязку з тим, що в ній не зазначено період надання відпустки та кількість днів відпустки (як було зазначено у відповіді Новомиргородської міської ради № 434 від 05.05.2016 року). 19.04.2016 року [PERSON] вдруге звернулася з заявою до міського голови [PERSON] про надання щорічної основної відпустки за 2015-2016 роки (вказана заява зареєстрована за вх. № 228 від 19.04.2016 року). З 21.04.2016 року позивач перебувала на лікарняному. Про перебування на лікуванні вона по телефону повідомила керівництво міської ради (а саме секретаря міської ради [PERSON] та заступника міського голови по фінансовій частині [PERSON]Б.). Під час перебування на лікарняному, зокрема 22.04.2016 року, [PERSON] було повідомлено по телефону спеціалістом 1 категорії відділу з питань економіки інвестицій та бухгалтерського обліку апарату виконавчого комітету міської ради [PERSON], про те що цього дня їй було надано розпорядження міського голови від 20.04.2016 року про надання щорічної основної відпустки строком на 42 календарні дні з 25.04.2016 року. У звязку з тим, що табель обліку робочого часу за квітень 2016 року нею було здано в бухгалтерію 20.04.2016 року, [PERSON] запропонувала [PERSON] приїхати до міської ради та внести зміни до табелю з урахуванням її відпустки. Натомість [PERSON] їй повідомила, що з 21.04.2016 року перебуває на лікарняному. До цього часу вказаного розпорядження про надання відпустки надано не було. На лікарняному в КЗ Новомиргородський ЦПМСД вона перебувала з 21.04.2016 року по 06.05.2016 року, тобто всього 16 днів, з них 12 днів у період відпустки (з 25.04. по 06.05.2016 року). Листок непрацездатності [PERSON] зданий в бухгалтерію Новомиргородської міської ради 11.05.2016 року, про що свідчить запис на листку непрацездатності. З врахуванням перебування на лікарняному, позивач повинна була приступити до роботи після відпустки (з вирахуванням святкових днів 02, 03 та 09 травня 2016 року), 09 червня 2016 року. В звязку з тим, що згідно ст.11 Закону України «Про відпустки» [PERSON] мала право на продовження щорічної основної відпустки, в період відбування якої, вона перебувала на лікарняному, та в звязку з тим, що [PERSON] по телефону їй було розяснено, що час перебування на лікарняному автоматично продовжує відпустку, з урахуванням 12 днів перебування на лікарняному під час відпустки, вона приступила до роботи 21 червня 2016 року. Прийшовши на робоче місце 21.06.2016 року, позивачу стало відомо, що в.о. завідуючої ДНЗ № 3 «Сонечко» [PERSON] 16.06.2016 року вже здано табель обліку роботи за червень 2016 року. Крім того, під час перебування в щорічній основній відпустці позивач ще раз перебувала на лікарняному з 26.05.2016 року по 13.06.2016 року (листок непрацездатності серія АГХ № 307637, зданий до бухгалтерії міської ради 21.06.2016 року). Так як вона виявила бажання продовжити щорічну відпустку на строк перебування на лікарняному, 23.06.2016 року звернулася з відповідною заявою про продовження щорічної основної відпустки з 24.06.2016 року (вказана заява зареєстрована за вх. № 339 від 23.06.2016 року). До часу її звільнення вказана заява керівником міської ради розглянута не була. Згідно доручення Новомиргородського міського голови Кіровоградської області (вих. № 656 від 24.06.2016 року) позивачу було запропоновано пояснити причину відсутності на робочому місці з 14 червня 2016 року по 17 червня 2016 року включно. На підставі вказаного доручення, на вимогу Новомиргородського міського голови [PERSON], на адресу останнього 15.07.2016 року позивачем було надано письмове пояснення щодо своєї поведінки, яке не було прийнято до уваги. Крім того, позивач вважає, що у звязку з незаконними діями Новомиргородського міського голови стала частіше хворіти, порушився її нормальний життєвий ритм, змінилося ставлення знайомих щодо неї, а тому вважає, що діями вказаної посадової особи їй заподіяно моральну шкоду. Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 24.02.2017 року замінено двох первісних відповідачів на належного відповідача Новомиргородську міську раду Кіровоградської області (т.1 а.с.125). У судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги. Представники відповідача позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позову, вважаючи, що він є необґрунтованим. Представниками відповідача надано заперечення та відзив на позов. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за таких підстав. Відповідно до ст.233 ч.1 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень у судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник просили суд поновити строк звернення з вище згаданим позовом до суду, оскільки пропустили місячний строк з поважної причини. Так, позивач вказує на те, що 12.08.2016 року звернулася у Новомиргородський районний суд Кіровоградської області з аналогічним позовом, помилково поданим до суду в порядку адміністративного судочинства. У подальшому згаданим судом 26.09.2016 року провадження в адміністративній справі було закрито та розяснено право звернення до суду у порядку цивільного судочинства. Вказані обставини свідчать про те, що позивач пропустила строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору у порядку цивільного судочинства з поважних причин, а саме, у звязку з тим, що суд помилково відкрив провадження з приводу згаданих правовідносин в адміністративній справі, а тому є підстави для поновлення строку звернення з вище згаданим позовом до суду. Судом встановлені наведені нижче обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] працювала в Новомиргородському дошкільному навчальному закладі № 3 «Сонечко» загального типу Новомиргородської міської ради Кіровоградської області з 2009 року до 21 липня 2016 року. Розпорядженням Новомиргородського міського голови №835 від 30.08.2013 року [PERSON] надано право працювати вихователем у ДНЗ «Сонечко» з навантаженням 10 годин на тиждень з 02.09.2013 року. Розпорядженням Новомиргородського міського голови № 910 від 15.01.2014 року з 15.01.2014 року позивача призначено завідувачем вказаного навчального закладу. 17 березня 2016 року [PERSON] звернулася з заявою до міського голови [PERSON] про надання їй щорічної основної відпустки. В наданні вказаної відпустки їй було відмовлено, а заяву було повернено у звязку з тим, що в ній не зазначено період надання відпустки та кількість днів відпустки (відповідь Новомиргородської міської ради № 434 від 05.05.2016 року). 19.04.2016 року [PERSON] вдруге звернулася з заявою до міського голови [PERSON] про надання щорічної основної відпустки за 2015-2016 роки. Розпорядженням Новомиргородського міського голови №135 від 20.04.2016 року позивачу надано щорічну основну відпустку тривалістю 42 календарні дні. З 21.04.2016 року по 06.05.2016 року позивач перебувала на лікарняному, тобто всього 16 днів, з них 12 днів у період відпустки. Крім цього, під час перебування в щорічній основній відпустці позивач ще раз перебувала на лікарняному з 26.05.2016 року по 13.06.2016 року. Листок непрацездатності серія АГХ № 307637, як зазначила позивач, з чим погодилися представники відповідача, зданий до бухгалтерії вказаної міської ради 21.06.2016 року. Дорученням Новомиргородського міського голови Кіровоградської області позивачу було запропоновано пояснити причини відсутності на робочому місці з 14 червня 2016 року по 17 червня 2016 року включно (т.1 а.с.90). На підставі вказаного доручення, на вимогу Новомиргородського міського голови [PERSON], на адресу останнього 15.07.2016 року позивачем було надано письмове пояснення щодо причини відсутності на роботі у вказаний вище період (т.1 а.с.91). Зазначені вище обставини не потребують доказування згідно до ст.82 ч.1 ЦПК України, оскільки визнаються сторонами. 21.07.2016 року розпорядженням Новомиргородського міського голови [PERSON] за № 251 (а.с.9) за погодженням з відділом освіти Новомиргородської районної державної адміністрації (т.1 а.с.93) позивача з 21.07.2016 року звільнено з посади завідувача ДНЗ № 3 «Сонечко» на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно до ст.80 ч.2 п.1 КЗпП України, ст.11 ч.2 п.1 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Відповідно до ст.80 ч.4 КЗпП України, ст.11 ч.4 Закону України «Про відпустки» у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України "Про відпустки". З наведених вимог закону вбачається, що продовження невикористаної частини щорічної відпустки через хворобу працівника під час відпустки не відбувається автоматично, а необхідно звернутися з відповідною заявою та надати листки непрацездатності, що підтверджують перебування на лікуванні під час відпустки й вирішити питання щодо продовження відпустки. Тобто, невикористана частина щорічної відпустки після закінчення цих причин не використовується працівником за своїм розсудом, а повинна бути надана працівникові шляхом видання власником про це наказу; при цьому необхідно враховувати, що сторони мають право погодити і питання про перенесення відпустки в подібних випадках на інший період. Згідно до ст.36 ч.1 п.4 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Відповідно до ст.40 ч.1 п.4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З урахуванням наведених вище обставин вбачається, що позивач повинна була приступити до роботи 14 червня 2016 року після закриття лікарняного (останній день тимчасової непрацездатності 13 червня 2016 року). Натомість, позивач приступила до роботи лише 21 червня 2016 року і в цей день надала лікарняний у Новомиргородську міську раду, тобто офіційно підтвердила поважну причину своєї відсутності на роботі по 13.06.2016 року. З 14 по 17 червня 2016 року будь-яких документів, які б підтверджували перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності не надходило до відповідача, із заявою про перенесення залишку невикористаної відпустки [PERSON] на вказаний період також не зверталася, що свідчить про те, що позивач без законних підстав та без поважних причин була відсутня на роботі 14,15,16,17 червня 2016 року, чим допустила дисциплінарний проступок. Відсутність позивача на робочому місці у вказані дні підтверджується показаннями свідка [PERSON], відповідними актами (т.1 а.с.86-89), а також поясненнями самої [PERSON] у судовому засіданні, в яких вона вказує, що з 14 по 17 червня 2016 року знаходилася у щорічній основній відпустці, яка, на її думку, продовжилася у звязку з перебуванням на лікарняному під час щорічної відпустки. Таким чином, відповідач законно, а саме відповідно до ст.36 ч.1 п.4, ст.40 ч.1 п.4 КЗпП України, припинив трудовий договір з [PERSON] шляхом його розірвання у звязку з допущеним останньою дисциплінарного проступку, а саме прогулу без поважних причин. У звязку з вище наведеним, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в частині скасування розпорядження Новомиргородського міського голови [PERSON] № 251 від 21.07.2016 року «Про звільнення [PERSON]А.» та поновлення на роботі позивача. Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди з відповідача на користь позивача, виключення відомостей про звільнення позивача з її трудової книжки, то суд, враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що такі позовні вимоги є похідними від вимоги про поновлення на роботі позивача, вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні перелічених позовних вимог. Що стосується позовної вимоги з приводу надання дозволу позивачу працювати вихователем у вказаному ДНЗ з навантаженням 10 годин на тиждень, то суд вважає її безпідставною. Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України №43 від 28.06.1993р. визначено перелік робіт, які не є сумісництвом. Згідно до пункту №8 вказаного Переліку педагогічна робота керівних та інших працівників учбових закладів виконується разом з основною роботою, проте не є роботою за сумісництвом. Судом встановлено, що розпорядженням Новомиргородського міського голови №835 від 30.08.2013 року [PERSON] надавалося право працювати вихователем у ДНЗ «Сонечко» з навантаженням 10 годин на тиждень з 02.09.2013 року (т.1 а.с.194), яке повязане з основною роботою у навчальному закладі згідно трудової книжки на посадах завгоспа і в подальшому завідувача закладу. Таким чином, робота вихователем у вказаному ДНЗ не відноситься до роботи за сумісництвом і відповідно таке право позивача припинилося разом зі звільненням з посади завідуючого ДНЗ №3 «Сонечко». Враховуючи положення ст.4 ч.1 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, згідно яких кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, дотримуючись принципу змагальності сторін, згідно з яким саме позивач повинен довести порушення своїх прав, суд вважає, що позивач та її представник не довели порушення відповідачем прав [PERSON] у сфері трудових правовідносин, у звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, у задоволені позову відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави. Що стосується розподілу судових витрат, повязаних з відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу, то суд приймає до уваги заяву представника відповідача адвоката [PERSON], яка подана нею після дослідження всіх доказів по справі, та вважає за необхідне вирішити таке питання згідно до ст.246 ЦПК України не пізніше двадцяти днів після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Outcome: dismissed