Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

До Покровського районного суду Дніпропетровської області із заявою звернулася [PERSON], яка просила встановити факт смерті [PERSON], [INFO]. Свою заяву мотивувала тим, що [INFO] року у селі Бобрикове Антрацитівського району Луганської області померла [PERSON] у віці 79 років внаслідок хронічної серцевої недостатності. Заявниця є невісткою померлої та внутрішньо переміщеною особою згідно довідки від 03 липня 2018 року №0000570487. Заявниця зазначає, що факт смерті її свекрухи на тимчасово окупованій території підтверджується копіями довідки про причину смерті, виданою поліклінікою № 1 АОПСМ с. Бобрикове ГУ «Антрацитівська центральна міська багатопрофільна лікарня» МОЗ Луганської Народної Республіки, свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Бобриковської сільської ради Антрацитівського району Луганської Народної Республіки 02 травня 2018 року, лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] № 10 від [INFO] року, проте вказані вище документи з формальної сторони є незаконними у розумінні статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (а. с. 5). Заявниця посилається на консультативний висновок Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125), в якому зазначено, що держави-члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Також посилається на прецедентну практику Європейського суду, зокрема, справу «Кіпр проти Туреччини», в якій судом констатовано що «Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами та поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих «де факто» органів та інститутів (окупаційної влади)далеко від абсолютного». Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони» (заява, а. с. 5-6). Вважає, що надані нею документи, виходячи з вищезазначеного, є належними та допустимими доказами, які в сукупності є достатніми для підтвердження факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території. Також зазначає, що встановлення смерті свекрухи на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для неї, оскільки дозволить заявниці використати право на реєстрацію смерті та отримання свідоцтва про смерть. В судове засідання з'явилася заявниця, підтримала заяву із зазначених підстав та просила суд її заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - Покровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області до суду не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи належним чином, надав суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що її свекруха, [PERSON], весь час постійно проживала у с. Бобрикове Антрацитівського району Луганської області, одна. Заявниця разом зі своїм чоловіком, рідним сином померлої особи, кожної неділі приїжджали до неї та провідували з м. Антрацит Луганської області, де постійно проживали з чоловіком. 17 квітня 2018 року [PERSON] була госпіталізована до лікарні у м. Антрацит, де і померла [INFO] року від серцевої недостатності. Заявниця також пояснила, що у померлої [PERSON] є два дорослих сини - [PERSON], 1959 року народження (чоловік заявниці) та [PERSON], 1961 року народження. Останній проживає у Житомирі, має двох дорослих дітей, сина 1988 року народження та доньку 1985 року народження, приїзжав на поховання матері, яке відбулося у с. Бобрикове Антрацитівського району Луганської області. Той факт, що вона, невістка, а не сини, онук та онука подає заяву про встановлення факту смерті [PERSON] заявниця пояснила тим, що її чоловік зайнятий, бо працює в ТОВ «Тиса» бурильником в Антрацитівському районі Луганської області, другий син, онук та онука не бажають здійснювати оформлення документів. Необхідність встановлення факту смерті особи заявниця мотивувала тим, що на підставі рішення суду їй буде видане свідоцтво про смерть особи для подачі його до органів пенсійного фонду України, а у подальшому, після стабілізації ситуації в області, можна буде набути спадщину. Суд, заслухавши заявницю, дослідивши наявні письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та правовідносини, які випливають із встановлених обставин. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнані тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» населені пункти, які знаходяться в Антрацитівському районі Луганської області включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Суд встановив, що заявниця [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 03 липня 2018 року №0000570487 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (копія, а. с. 9, оригінал наданий суду для огляду), згідно якої зареєстроване місце її проживання є [ADDRESS], а фактичним місцем проживання (перебування) є [ADDRESS] (копія, а. с. 9, оригінал оглянутий судом). 22.12.2000 року [PERSON] взяла шлюб з [PERSON] (місце реєстрації шлюбу - відділ реєстрації актів громадянського стану виконкому Антрацитівської міської ради Луганської області), прізвище дружини після одруження - «[PERSON]», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про одруження (копія, а.с.11, оригінал оглянутий судом). Чоловік заявниці, [PERSON], є сином померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (копія, а. с. 10, оригінал оглянутий судом). Померла [PERSON], згідно наданої заявницею копії свідоцтва про одруження серія [NUMBER] мала дівоче прізвище «[PERSON]», після укладення шлюбу 09 березня 1959 року дружині було присвоєне прізвище «[PERSON]» (копія, а. с. 22). Згідно наданої заявницею копії посвідки про народження [NUMBER] померла [PERSON] народилася [INFO] року у с. Бобрикове Ворошиловградської області (пізніше - Луганської), а. с. 23. Таким чином, суд встановив, що заявниця приходиться померлій особі невісткою, а померла заявниці, відповідно, свекрухою. Померла [PERSON] також мала статус внутрішньо переміщеної особи згідно довідки від 17 липня 2017 року №0000267911 (копія, а. с. 20). Згідно так званого лікарського свідоцтва про смерть № 10 від [INFO] року та довідки про причину смерті [PERSON] померла у с. Бобрикове Антрацитівського району Луганської області [INFO] року від хронічної серцевої недостатності (а. с. 13). Реєстрацію смерті [PERSON] проведено виконавчим комітетом Бобриковської сільської ради Антрацитівського району так званої Луганської Народної Республіки 02 травня 2018 року (копія, а. с. 12). Згідно чинного законодавства України дане свідоцтво про смерть є недійсним і не створює жодних правових наслідків. Суд встановив, що 22.08.2018 року заявниця звернулася до заінтересованої особи із заявою про державну реєстрацію смерті [PERSON], але отримала письмову відмову в зв'язку з тим, що відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або посадовими особами, передбаченими частиною 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Суд, оцінивши зібрані докази, приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Чинне законодавство України не містить як такого визначення терміну «родичі», однак системний аналіз норм цивільного, сімейного та кримінального права, антикорупційного законодавства, дозволяють зробити висновок, що родичі - це особи, які походять одна від іншої, або від спільного пращура, яких зв'язує кровна спорідненість. Зокрема, стаття 1260 ЦК України прирівнює усиновлювачів та усиновлених з родичами за походженням у разі спадкування за законом; статтями 1261-1265 ЦК України встановлюється п'ять черг спадкування в залежності від ступеню рідства, за виключенням четвертої черги спадкування. В статті 1265 ЦК України зазначається, у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Стаття 2 Сімейного кодексу України «Учасники сімейних відносин» регулює особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім'ї, визначеними у ньому. Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням. Отже, даною нормою Сімейного кодексу непрямо розмежовані поняття «члени сім'ї» та «інші родичі» і це не є тотожні поняття. Згідно статті 3 КПК України близькі родичі та члени сім'ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції» дає визначення терміну «члени сім'ї» та «близькі особи». Згідно даного закону члени сім'ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Близькі особи - особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки із суб'єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких із суб'єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб'єкта. Отже, з системного аналізу вищенаведених правових норм суд робить висновок, що закон розмежовує такі поняття як «родичі», «члени сім'ї» та «близькі особи», ці поняття не є тотожніми і свекруха з невісткою не є родичами. Таким чином, суд встановив, що заявниця не надала належних і допустимих доказів на підтвердження спорідненості з померлою, не є родичкою померлої, отже, й не є особою, яка згідно статті 317 ЦПК України має право подавати заяву про встановлення факту смерті померлої на тимчасово окупованій території особи. Суд також достеменно встановив, що у померлої особи є живі родичі прямої лінії спорідненості (сини, онук та онука), які мають право подати таку заяву; суд не встановив наявності будь-яких об'єктивних перешкод для таких дій, отже, право на реєстрацію смерті та отримання свідоцтва про смерть належить родичам померлої, а не заявниці. Згідно статті 141 ЦПК України судові витрати, а саме, сплачений судовий збір в сумі 352,40 грн. слід покласти на заявницю.

Outcome: dismissed