Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської державної адміністрації (далі - відповідач 1) третя особа: житлово-експлуатаційна контора «Кийградсервіс» (далі - третя особа), згідно якого просила визнати за позивачем право на кориснування квартирою [ADDRESS] Протокольною ухвалою суду від 06.09.2018 року судом було залучено до участі в справі в якості відповідача Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію (далі - відповідач 2). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON] [INFO] року помер рідний брат позивача [PERSON] [INFO] року померла матір позивача [PERSON] За життя батьки та рідний брат [PERSON], були прописані та проживали в квартирі [ADDRESS] 30 грудня 1980 року [PERSON] отримав Ордер № В15020, на житлове приміщення (квартиру) [ADDRESS] загальною площею 31,51 м.кв. Дане житлове приміщення (квартира) була отримана з урахуванням членів сім'ї, у кількості 4-х чоловік: [PERSON] ([INFO] р.н.); [PERSON] (дружини); [PERSON] (сина); [PERSON] (дочки) - позивача по справі. [PERSON] в період з 15.08.1980 року по 25.09.1986 року була прописана в спірній квартирі як член сім'ї. Після того, вступу у шлюб 18 вересня 1982 року, за [PERSON] позивач по справі змінила прізвище на [PERSON]. Позивач вказує, що з моменту вступу у шлюб та станом на сьогодні вона прописана/зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Після смерті [PERSON] позивач фактично проживала у спірній квартирі [ADDRESS] та доглядала її до її смерті у зв'язку з постійними хворобами та похилим віком. [PERSON] звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця свого проживання в кв. [ADDRESS] за результатами розгляду якої у її задоволенні було відмовлено. Проте, [PERSON] дбайливо ставиться до квартири, бере участь витратах по утриманню квартири. У зв'язку з тим, що позивачу відмовлено в реєстрації місця проживання та визнання права користування кв. [ADDRESS] посилаючись на норми ст. 106 ЖК УРСР, вимушена звертатися до суду за захистом свої прав. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 зазначає, що позивачем не надано до суду доказів того, що вона вселилася у спірну квартиру в установленому законом порядку як і не надано підтвердження її постійного проживання, тривалості проживання у спірній квартирі, що проживала у зазначеній квартирі на правах члена наймача, несла фактично обов'язки члена сім'ї наймача, зокрема, здійснювала плату за комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 вказує, що позивач не надала суду доказів проживання у спірній квартирі а також того, що вона брала участь у витратах по утриманні спільної квартири, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у його задоволенні відмовити. Представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 27.03.2018 року відкрито провадження по даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 06.09.2018 року судом було залучено до участі в справі в якості відповідача Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію. Ухвалою суду від 13.11.2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 30 грудня 1970 року [PERSON] видано Ордер № В150205 на жиле приміщення на сім'ю, яка складається із чотирьох чоловік на право на зайняття двох кімнат 31,51 кв.м. у кв. [ADDRESS] Склад сім'ї: [PERSON], [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). 18.09.1982 року після укладення шлюбу з [PERSON], [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 16-17). [INFO] року помер батько позивача [PERSON] (а.с. 8). [INFO] року помер брат позивача [PERSON] (а.с. 9). [INFO] року померла матір позивача [PERSON] (а.с. 10). [PERSON] в період з 15.08.1980 року по 26.09.1986 року мала зареєстрована місце проживання у кв. [ADDRESS] (а.с. 15). Станом на даний час, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] 09.11.2017 року [PERSON] звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації місця проживання (а.с. 22) та про про реєстрацію місця свого проживання в [ADDRESS] (а.с. 24). 10.11.2017 року у реєстрації місця проживання відмовлено на підставі п. 11 Постанови КМУ від 02.03.2016 №207, особа не подала відповідних документів, а саме: згідно ст. 67 Житлового кодексу України, підставою для реєстрації місця проживання у неприватизовану квартиру є згода усіх членів сім'ї, зареєстрованих за даною адресою. Зі змісту ст. 6 ЖК УРСР вбачається, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. У відповідності до положень ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Як визначено ст. 10 ЖК УРСР громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ч. 1, 2 ст. 106 ЖК УРСР). Встановлено, що ордер було видано на ім'я батька позивача [PERSON]. Як вбачається із довідки від 20.09.2018 року №20/109, станом на день надання відповіді, за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [INFO] з 22.01.1971 року по теперішній час. Документи щодо зняття з реєстрації місця проживання не надходили (а.с. 67). Згідно положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України. У відповідності до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо обліку громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності та делеговані повноваження щодо надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій. У відповідності до ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у м. Києві (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Згідно з ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в м. Києві, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (ст. 107 ЖК УРСР). Як вказано в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначила, що доглядала матір до її смерті у зв'язку з постійними хворобами та похилим віком, а після її смерті позивач фактично проживала у спірній квартирі [ADDRESS]. На даний час вона дбайливо ставиться до квартири, бере участь витратах по її утриманню Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із копії паспорту позивача вбачається, що з 13.01.1987 року вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-20). У той же, позивачем не надано до суду доказів того, що вона вселилася у квартиру [ADDRESS] в установленому законом порядку як і не надано доказів, що після її вибуття із спірної квартири вона в ній постійно проживала, що проживала у зазначеній квартирі на правах члена наймача, несла фактично обов'язки члена сім'ї наймача, зокрема, здійснювала плату за комунальні послуги. У той же час, згідно Довідки від 28.09.2018 року №02/10/07-39, виданої Комунальним підприємством «Центр комунального сервісу», за адресою: [ADDRESS] заборгованість по послузі утримання будинків і споруд та прибудинкової території станом на 01.09.2018 року складає 21 331,55 грн. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів її вселення у квартиру [ADDRESS] в установленому законом порядку, як і не надано доказів її постійного проживання, тривалості проживання у спірній квартирі, а твердження позивача її належного утримання квартири не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed