Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди завданої несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання до відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області в якій зазначає, що в квітні 2013 року відповідач призначив позивачу щомісячне довічне грошове утримання на основі довідки управління судової адміністрації про заробітну плату судді за 2009 рік і виплатив заборгованість по виплаті щомісячного довічного грошового утримання починаючи з липня 2009 року по квітень 2013 року. Однак за період тривалих судових спорів через невизнання відповідачем за позивачем права на отримання щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] поніс значні збитки. Позивач посилається на вимоги ст. 625 ч. 2 ЦК України відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач також вказує, що за чотири роки судових спорів ним було витрачено 492,04 грн. на телефонні розмови та почтові витрати на пересилку пошти і транспортні витрати на відвідування ним судових засідань. На підставі викладеного просив стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області на його користь в відшкодування шкоди завданої несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання кошти в розмірі 17950,25 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач - [PERSON] підтримав позовні вимоги на тих підставах які викладені в позовній заяві, надав суду відповідні пояснення. Представник відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області позовні вимоги не визнав, вказавши, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, з посиланням на те, що після набрання законної сили постановою Вінницького Апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року в справі № 2а-31/13/2407 позивачу було в повному обсязі сплачена сума грошового утримання, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши показання сторін, вивчивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до постанови Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 липня 2013 року в справі № 2-а-31/13 адміністративний позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області про визнання неправомірною відмову у здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці було задоволено та зобов'язано відповідача - Управління Пенсійного фонду України у Новоселицькому районі Чернівецької області провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - [PERSON], відповідно до ст.ст. 129, 138 ч. 3 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи із заробітної плати працюючого судді місцевого (районного) суду загальної юрисдикції та провести відповідні виплати на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області від 19 квітня 2013 року № 36 та довідки від 19 квітня 2013 року № 35. Відповідно до постанови Вінницького Апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року в справі № 2а-31/13/2407 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області задоволено частково та прийнято нову постанову відповідно до якої вимоги адміністративного позову [PERSON] задоволено частково та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Новоселицькому районі Чернівецької області провести перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання з 01.05.2013 року. Відповідно до оглянутих в судовому засіданні матеріалів пенсійної справи № 161299 встановлено, що після набрання постановою Вінницького Апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2013 року в справі № 2а-31/13/240 законної сили відповідачем було здійснено перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання позивачу з 01.05.2013 року, чого в судовому засіданні не заперечував сам позивач. Таким чином, згідно зі ст. 107 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом, тобто мається на увазі відповідальність УПФ України на умовах та в порядку, встановленому законом. На даний час такий закон не прийнято. Тому вимоги позивача про відповідальність відповідача у справі задоволенню не підлягають. Посилання позивача на обставини, щодо стягнення матеріальної шкоди понесеної ним відповідно до вимог ст. 625 ЦК України є безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству. Так ст. 625 ЦК України регулює питання відповідальності між кредитором та боржником за порушення строку виконання грошового зобов'язання. Відносини між позивачем та відповідачем не є цивільними, так як між сторонами по справі не укладались будь-які договори (угоди) щодо виконання грошових зобов'язань. Отже, ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин між відповідачем та позивачем. Згідно ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин застосованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових відносин цивільне законодавство не застосовується. У вказаних правовідносинах органи Пенсійного Фонду України виступають як суб'єкти владних повноважень, дані спори розглядаються судами в порядку Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, посилання позивача на те, що ним понесені певні витрати під час розгляду судами його позову до УПФ України про зобов'язання призначення йому пенсії за ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» розглядався місцевим судом, апеляційним судом за нормами Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати за рахунок Державного бюджету України. Тобто мається на увазі, що питання про розподіл судових витрат повинен вирішуватися судом, який ухвалив рішення по суті спору. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування з відповідача шкоди завданої несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання не підлягає задоволенню, оскільки спірні правовідносини по вказаній справі регулюються Законом України "Про судоустрій та статус суддів", а тому дія ст. 625 ЦК України, на яку посилається позивач в своєму позові, на неї не розповсюджується, оскільки регулює зобов'язальні правовідносини, що виникають за договором між боржником та кредитором. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому в позові відмовлено. Суд розглянувши в судовому засіданні всі обставини справи, оцінивши досліджені докази, вважає доцільним в позові [PERSON] - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed