Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] 05 березня 2014 року звернулась до суду із вказаним позовом, у якому зазначала, що вона до недавнього часу працювала прибиральницею на автостанції с.Коблеве Березанського району Миколаївської області. У грудні 2013 року відповідачі надіслали на ім»я директора Миколаївського обласного підприємства автостанцій (ПрАТ «НОПАС») скаргу, на підставі якої позивачку було звільнено з роботи. Зазначена скарга, на думку позивачки, містить недостовірну інформацію, а саме про те, що позивачка «просиділа 2 роки вдома, не виходячи на роботу, але отримувала заробітну плату. Цим літом почала ходити на роботу, але свої обов»язки не виконує : вікна брудні, коридор не миється, підмітаються тільки пороги автостанції, а територію примушують прибирати бабусь, які торгують пиріжками, а якщо вони відмовляться, вони погрожують сміття вивернути на товар або виживають, не дозволяють торгувати. Прибиральниця склоками та сварками відсиджує свій робочий час». Крім того, відповідачі поширили інформацію серед мешканців с.Коблеве та пасажирів автобусів с.Коблеве, а саме [PERSON] та [PERSON] Позивачка вважає, що поширені відповідачами відомості про неї не відповідають дійсності та ганьблять її гідність і честь, а тому просила суд зобов»язати відповідачів спростувати в суді перед нею поширені ними недостовірні відомості про те, що позивачка не виконує свої трудові обов»язки та даремно отримує свою заробітну плату, утворює склоки та скандали, примушує їх виконувати свої трудові обов»язки, та стягнути з відповідачів на свою користь по 1000 грн. з кожної в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки через неправомірні дії відповідачів було порушено звичайний спосіб життя позивачки, з нею перестали спілкуватися знайомі, вона втратила роботу, погіршився стан здоров»я, на даний час відповідачі продовжують поширювати недостовірну інформацію про неї. У судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та пояснила, що вона протягом двох років займала 0.5 ставки посади прибиральниці на автостанції с.Коблеве Березанського району, проте фактично виконує свої обов»язки з 16 квітня 2013 року. Звільнилась з посади у вересні 2013 року за власним бажанням. Відповідачі просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що скарга, подана відповідачами та ще 13 особами, до яких позов не заявлено, стосувалась якості роботи працівників автостанції с.Коблеве [PERSON] та [PERSON], викладена у ній інформація була загальнодоступною, відповідала дійсності та є оціночним судженням щодо поведінки вказаних працівників. Пояснили, що до літа 2013 року позивачка не виконувала свої посадові обов»язки, замість неї територію автостанції прибирали жінки, які там торгували; позивачка забороняла їм торгувати, погрожувала. Зазначали, що відповідь від керівництва ПрАТ «НОПАС» про те, що викладені у скарзі факти не підтвердились, відсутня, а подальше звільнення позивачки з роботи підтверджує правдивість викладеної інформації. Також зазначали, що будь-якої інформації щодо позивачки іншим особам не повідомляли і посилались на недоведеність завдання позивачці моральної шкоди та на невідповідність обраного позивачкою способу захисту своїх прав. Пояснили суду, що скарга підписана ними у вересні 2013 року з метою припинення вказаних у скарзі дій позивачки. Хто направляв скаргу до ПрАТ «НОПАС», їм невідомо. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, і сторонами не оспорюється, що позивачка [PERSON] протягом декількох років працювала прибиральницею автостанції с.Коблеве Миколаївського обласного підприємства автостанцій (ПрАТ «НОПАС»), проте фактично виконувала свої обов»язки з 16 квітня 2013 року, до цього часу прибирання автостанції здійснювалось іншими особами. Позивачка звільнена з посади у вересні 2013 року за власним бажанням. У вересні 2013 року до ПрАТ «НОПАС» було направлено скаргу, підписану не менш як 16 особами, серед яких є відповідачі, які здійснювали торгівлю на території автостанції с.Коблеве, на поведінку працівників вказаної автостанції, у тому числі на поведінку позивачки (а.с.6). Зокрема, у скарзі зазначено про те, що позивачка, яка працювала прибиральницею, «протягом двох років не виходила на роботу, отримуючи заробітну плату, почала виходити на роботу влітку 2013 року, проте свої обов»язки не виконує, вікна грязні, коридор не миється, підмітаються лише пороги автостанції, а територію заставляють прибирати бабусь, які продають пиріжки, а якщо вони не хочуть, вони погрожують сміття вивернути на товар або виганяють, не дають торгувати. Виходить, за прибирання території здають в оренду торгові місця. Прибиральниця склоками, скандалами відсиджує свій робочий час». Крім пояснень сторін, зазначені обставини підтверджено також поясненнями свідка [PERSON] про те, що позивачка близько року з вересня-жовтня 2012 року фактично не працювала, територію автостанції прибирали жінки, які там продавали пиріжки, а потім позивачка почала прибирати сама, провокувала свідка на скандали. Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Разом з тим, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Статтею першою Закону України «Про звернення громадян», який регулює питання практичної реалізації конституційного права громадян на звернення, передбачено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. За положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Як встановлено у судовому засіданні, зазначена у скаргах інформація направлялась відповідачами з метою захисту своїх прав та інтересів від порушень з боку позивачки, перевірки уповноваженою посадовою особою та вжиття відповідних заходів. Таким чином, у даному випадку відповідачі, звернувшись із скаргою до ПрАТ «НОПАС», реалізували своє конституційне право на звернення та висловили оціночне судження щодо невиконання позивачкою посадових обов»язків. Відповідно до позиції Верховного суду України, викладеної у п.19 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. У судовому засіданні не доведено посилання позивачки на поширення відповідачами інформації щодо неї мешканцям с.Коблеве та пасажирам автобусів с.Коблеве, а саме [PERSON] та [PERSON] Так, позивачка пояснила суду, що такі факти їй невідомі, [PERSON] вона розповідала про скаргу сама, а свідок [PERSON] зазначила, що вона у серпні-вересні 2013 року торгувала на автостанції с.Коблеве, територію прибирала позивачка. Ніякої негативної інформації про позивачку свідкові не повідомлялось, про скаргу вона довідалась від позивачки після звернення її до суду. Крім того, як пояснила позивачка, з посади її було звільнено у вересні 2013 року за власним бажанням, а стан її здоров"я погіршився ще у червні 2013 року. Суд не бере до уваги медичну довідку про стан здоров"я позивачки, оскільки зазначена довідка не містить інформації щодо предмету доказування, зокрема, щодо динаміки захворювань. Виходячи з викладеного, суд вважає недоведеними викладені у позовній заяві обставини щодо поширення відповідачами неправдивої інформації щодо позивачки у грудні 2013 року. Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Так, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст.277 ЦК). Тому вимога позивачки зобов»язати відповідачів спростувати в суді перед нею поширені ними недостовірні відомості не є належним способом захисту, оскільки інформацію було поширено шляхом направлення листа до ПрАТ «НОПАС». Оскільки факт порушення відповідачами немайнового права позивачки на спростування недостовірної інформації не доведено, передбачених законом підстав для відшкодування їй моральної шкоди, завданої порушенням цього права, немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed