Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

05 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позову зазначив, що з 02.06.2015р. по 15.03.2018р. працював у банку відповідача на посаді головного спеціаліста відділу банківської безпеки філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк». Звільнений з посади за власним бажанням. Графік роботи Позивача був досить змінним і тому часто він виходив на роботу у вихідні та святкові дні. Загалом Позивачу не було оплачено роботу за 108 днів вихідних. За таких обставин Позивач червні 2018 року, звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.08.2019 року заборгованість по заробітній платі за роботу у вказані вище вихідні та ін. дні у розмірі 48969,36 гривень, чим позовні вимоги у даній частині задоволені цілком на 100%. Однак, у позовній заяві, Позивачем не охоплені вимоги, щодо інших «штрафних санкцій», а саме: компенсацію за втрати частини заробітної плати та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача, ПАТ «Державний ощадний банк України», на користь [PERSON] , компенсацію за затримку виплати заробітної плати, у період з 26.09.2015 року-по 16.03.2018 рік, у розмірі 10301,68 гривень. Та середній заробіток за затримку виплати заробітної плати при звільненні за період з 16.03.2018 року - по 16.08.2019 рік у розмірі 117435,78 гривень, а також судові витрати. Відповідач направив на адресу суду відзив у якому просив відмовити у задоволені позову та застосувати строк позовної давності, оскільки до вказаних позовних вимог встановлені строки звернення до суду - три місяці. Сторони в судове засідання не викликались. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Дійсно, судом встановлено, що Позивач працював з 02.06.2015 року по 15.03.2018 року головним спеціалістом у Філії-Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк». Звільнений з посади за власним бажанням. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди задоволені частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 48 969 гривень 36 копійок. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень 00 копійок. Рішення суду набрало законної сили. Отже, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.4, 5 ст.82 ЦПК України). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України). Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. На підставі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Тобто, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - це вирішення трудового спору. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі ВССУ № 367/6233/14-ц від 21 червня 2017 року. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК ( 1501-06 ) і ст.228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи не має. [PERSON] у своїй позовній заяві зазначає, що він працював у відповідача по 15 березня 2018 року, тобто саме 15 березня 2018 року Позивач був звільнений. З даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] звернувся до суду 05 грудня 2019 року, тобто через рік та вісім місяців. Клопотання про поновлення пропущеного строку при звернені до суду з даним позовом [PERSON] не заявляє. Суду не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску тримісячного строку з моменту звільнення та отримання трудової книжки. Між тим, Позивач був обізнаний про порушення його прав, оскільки у визначений законом строк звернувся до суду з попереднім позовом про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, тому суд вважає, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати без поважних причин, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору, в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed