Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в якій просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 18 березня 2016 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Турченко Т.П., реєстраційний номер № 7-117 та скасувати його реєстрацію, витребувати зазначену квартиру у відповідача [PERSON] , припини право власності останньої на зазначену квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 18 березня 2016 року між нею та її сином, відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування вказаної квартири, посвідчений нотаріусом. Вказаний договір був укладений після лікування позивача в КЗ «Маріупольська міська лікарня № 1» в місті Маріуполі з діагнозом «Гострий ішемічний інсульт в лівому каротидному басейні з регресивним неврологічним дефіцитом (моторна дисфазія та правосторонній гемипарез), як слідство церебрального атеросклерозу 2 ступеню, період лікування з 11 лютого 2016 року до 22 лютого 2016 року. Після лікування позивачка була слабка та потребувала продовження лікування, при цьому отримуючи маленьку пенсію потребувала у догляді, та її син пообіцяв їй допомагати. Договір дарування квартири позивачка уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що укладала договір довічного утримання, за умовами якого син буде за нею доглядати. Після укладення договору позивач залишилась проживати у квартирі, де проживає до теперішнього часу та зареєстрована за зазначеної адресою. Зазначена квартира є її єдиним житлом. В момент укладення договору позивач знаходилась у хворому стані, будучи особою похилого віку, укладаючи договір, мала на меті отримати від сина необхідну допомогу і догляд, і не мала наміру дарувати квартиру. Вважала, що зазначені обставини свідчать про укладення договору під впливом помилки. Весь час після укладення договору комунальні послуги сплачує позивачка. Сам договір позивачка не отримувала на руки та не знала змісту угоди. Після виписки з лікарні у 2016 році, син часто відвідував позивачку, допомагав їй, однак пізніше почав приходити все рідше, перестав спілкуватись та відповідати на дзвінки. Позивач стала побоюватись за своє житло, тому звернулась за юридичною консультацією у вересні 2019 року, де і дізналась, що уклала договір дарування а не договір довічного утримання. Пізніше дізналась, що син подарував зазначену квартиру своїй донці, у зв`язку із чим позивач просила визнати договір дарування квартири недійсним та витребувати квартиру у відповідачки [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду відзив на позовну заяву в якому зазначили, що з позовною заяву не згодні та просили відмовити у її задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень посилались на те, що позивач після хвороби почувала себе добре, обслуговувала себе самостійно, прибиралась у квартирі, ходила за продуктами. Позивач сама ініціювала дарування квартири, оскільки посварилась зі своєю донькою [PERSON] та дітьми. [PERSON] погодився прийняти в дар квартиру від матері, при цьому завжди підтримував добрі стосунки з матір`ю, як до дарування квартири, так і після цього. На час укладення договору дарування позивачка почувалась добре, з часу її стаціонарного лікування пройшов майже місяць. Про укладення договору довічного утримання мови не йшло, оскільки відповідач і так завжди допомагав матері на її прохання. Під час оформлення договору дарування нотаріус роз`яснював його наслідки. Також зазначає, що позивачка не є безграмотною, до виходу на пенсію працювала завідуючим складом готової продукції кондитерської фабрики, завжди уважно ставилась до документів. Вважав, що позивачка не навела ніяких доказів наявності помилки з її боку при укладенні спірного договору. Крім того зазначає, що ще 05.10.1994 року позивачка склала заповіт лише на користь дочки та її сина, а після сварки у 2016 році вирішила подарувати квартиру відповідачу. А коли знову змінила свою думку, вирішила забрати свій дарунок. Також посилався на сплив строку позовної давності, оскільки договір дарування був укладений 18 березня 2016 року, таким чином строк позовної давності сплинув 18 березня 2019 року, а до суду позивачка звернулась лише 03 жовтня 2019 року. Відповідач [PERSON] зазначила, що її батько завжди допомагав бабусі, та бабуся сама вирішили подарувати батькові квартиру. Твердження про те, що квартира вибула із володіння позивачки не з її волі не відповідає дійсності, оскільки позивачка самостійно подарувала квартиру, а тепер вирішила її забрати, у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Представник позивача надала до суду відповідь на відзив в якому зазначила, що відповідачі не заперечують той факт, що позивачка у лютому 2016 року проходила лікування, однак після виписки з лікарні позивачка не могла в повній мірі обслуговувати себе самостійно, до теперішнього часу має проблеми зі здоров`ям. Укладення договору дійсно ініціювала позивачка, однак не після сварки з донькою, а після перенесеної хвороби, та не мала наміру дарувати квартиру, оскільки це її єдине житло. Щодо твердження відповідача про те, що право на проживання позивачки у квартирі зберігається за нею, то зазначені обставини не зазначені в договорі дарування. Сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачка після хвороби не могла в повній мірі усвідомлювати свої дії. Також зазначила підстави витребування майна у добросовісного набувача, яким є відповідач [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 жовтеня 2019 року позовну заяву залишено буз руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 жовтеня 2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 січня 2020 року залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині припинення права власності [PERSON] , закрито підготовче провадження у цивільній справі, справи призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні пояснила, що у кінці 2018 року на початку 2019 року їй стало відомо, що вона помилилась з укладеним договором дарування. Її син перестав до неї приходити та піклуватись про неї, обіцяв найняти жінку, яка буде її доглядати, однак так і не найняв. Договір уклала, бо позивач обіцяв піклуватись про неї, іншого житла вона не має. Позивач та представник позивача надали до суду про закінчення розгляду справи у їх відсутність, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідачі надали до суду відзив на позовну заяву, в подальшому у судові засідання не з`являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка позивачки. [PERSON] є сином позивачки, та вона давно його не бачила. У 2016 році позивачка потрапила до лікарні з інсультом, коли її виписали, вона була дуже слабка, [PERSON] їй допомагав. Потім позивачка розповідала, що син запропонував їй найняти жінку, яка буде за нею доглядати а також розповіла, що вона дала згоду на переоформлення квартири. Жінку для догляду за позивачкою відповідач так і не найняв, а сам перестав з`являтись. Пізніше позивачка казала, що у неї зникли документи на квартиру, позивачка пішла до нотаріуса та дізналась, що син передарував квартиру своїй донці. Про це їй стало відомо приблизно через рік. У позивачки іншого житла не має, вона постійно проживає у цій квартирі. Після хвороби позивачки, син допомагав їй на протязі одного року. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши докази по справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правові відносини. Судом встановлено, що 18 березня 2016 року позивачка [PERSON] уклала договір дарування квартири [ADDRESS] , на користь відповідача [PERSON] , посвідчений 18 березня 2016 року державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Турченко Т.П., реєстраційний номер № 7-117 (а.с.7). 27 вересня 2019 року відповідач [PERSON] уклав договір дарування квартири [ADDRESS] , на користь своєї дочки [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Гердвіліс О.В. зареєстрований за № 10-245 (а.с.55). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 183129886 від 01.10.2019 року, за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору дарування № 10-245 від 27.09.2019 року (а.с.12). Позивач зазначає, що на час укладення договору дарування від 18 березня 2016 року вона мала поганий стан здоров`я, напередодні перебувала на стаціонарному лікуванні. З виписки з медичної карти амбулаторного хворого неврологічного відділення № 1429/119 вбачається, що позивач [PERSON] у період часу з 11.02.2016 року по 22.02.2016 року перебувала на лікуванні з діагнозом: гострий ішемічний інсульт в лівому каротидному басейні з регресивним неврологічним дефіцитом (моторна дисфазія та правосторонній гемипарез), як слідство церебрального атеросклерозу 2 ступеню (а.с.10). Із зазначеної виписки вбачається, що позивачка поступила зі скаргами на: погіршення мови, слабкість та оніміння правої руки та ноги, загальна слабкість, запаморочення. З відділення виписана з покращенням, лікування медикаментозне, рекомендації: продовження прийому ліків. Позивачка також зазначає, що після укладення договору дарування продовжує сплачувати комунальні послуги за квартиру, на підтвердження чого надала до суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг з утримання будинку за 2017, 2018, 2019 роки (а.с.11). Згідно із ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним\~позивачка зазначила, що уклала зазначений договір під впливом помилки, оскільки вважала, що укладала договір довічного утримання, за умовами якого син буде за нею доглядати. Як вбачається із тексту договору дарування квартири від 18 березня 2016 року, а саме п. 6 зазначеного договору, сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Договір не укладається під впливом тяжкої обставини та внаслідок його укладення не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Нотаріусом також роз`яснено умови законодавства щодо визнання правочинів недійсними, відповідно до ст.ст. 229-235, 717 ЦК України. Договір укладений в трьох примірниках: для кожної сторони правочину та нотаріуса. Крім того, як вбачається із заяв [PERSON] на ім`я нотаріуса Першої маріупольського державної нотаріальної контори Турченко Т.П. від 18 березня 2016 року, [PERSON] підтвердила, що квартира належить їй на праві власності, відповідає технічним характеристикам, на вказану квартиру відсутні права будь-яких членів сім`ї-дітей, у тому числі малолітніх. Вказані заяви були усно перекладені нотаріусом з української на російську мову (а.с.40, 41). У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначала, що нотаріус роз`яснювала суть укладеного договору сторонам, однак це не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що під час укладення договору дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам суть укладеного договору, правові наслідки його укладення, оскільки до суду не надано доказів на підтвердження зворотного. Щодо посилання позивача на той факт, що вона помилилась в природі договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, то слід виходити з того, що правова природа дарування є зрозумілою та не потребує додаткових знань у галузі права. При цьому, виходячи з пояснень позивачки, вона розуміє відмінність договору дарування від договору довічного утримання. Посилання позивача на той факт, що договір було укладено після перенесеної нею тяжкої хвороби, в результаті якої вона не могла у повній мірі усвідомлювати свої дії суд не враховує, оскільки зазначені обставини не підтверджені належними та допустимим доказами. Так, дійсно з медичних документів позивача вбачається, що остання перенесла інсульт та знаходилась на стаціонарному лікуванні. При цьому з відділення виписана через десять днів з покращенням стану здоров`я. Будь-яких доказів що стан її здоров`я не давав їй змоги у повній мірі усвідомлювати свої дії, до суду надано не було, та відповідних клопотань перед судом не ставилось, зокрема щодо призначення відповідної експертизи. Щодо посилання позивачки на той факт, що зазначена квартира є її єдиним житлом, що виключає можливість укладення нею договору дарування такого житла, то слід виходити з того, що позивачка уклала такий договір зі своїм сином, а не зі сторонньою людиною, та з моменту укладення договору жодних претензій з боку відповідачів до позивачки з приводу її проживання у квартирі не надходило. Той факт, що позивачка продовжувала оплачувати комунальні послуги за квартиру не свідчить про те, що вона не розуміла значення укладеного нею правочину, оскільки продовжувала проживати у квартирі та, відповідно користуватись такими послугами. Позивачка у позовній заяві в якості підстав визнання договору дарування недійсним посилається на положення ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, однак існування будь-якої із зазначених обставин позивачкою доведено не було. Так, зміст правочину не суперечить а ні актам цивільного законодавства, а ні інтересам держави або суспільства. Доказів щодо відсутності у позивачки необхідного обсягу цивільної дієздатності на час укладення договору, до суду надано не було, як не надано доказів того, що волевиявлення позивачки було не вільним, з огляду на те, що саме вона ініціювала укладення правочину. Наявність обставин, передбачених ст. 229 ЦК України, на які позивач також посилалась як на підставу визнання договору дарування недійсним, також доведено не було. Таким чином, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування від 18 березня 2016 року не підлягають задоволенню, оскільки ті обставини та підстави, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Позовні вимоги позивачки про витребування квартири від [PERSON] також не підлягають задоволенню, з огляду на висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 18 березня 2016 року. При цьому суд зазначає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності та заява позивача про поновлення строку позовної давності не підлягають розгляду, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, лише в разі обґрунтованості позовних вимог. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 372/1036/15-ц від 07 листопада 2018 року. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 05 листопада 2019 року, підлягають скасуванню. На підставі ст.129 Конституції України, ст. 203, 215, 229, 261, 717, 744 ЦК України,

Outcome: dismissed