Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

04.07.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить: встановити факт постійного її проживання разом зі спадкодавцем матірю [PERSON], яка померла 08.05.2016 року, на час відкриття спадщини за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Горького, №14; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 08.05.2016 року, право власності на земельну ділянку площею 3,01 гектарів, яка розташована на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122080400:01:001:0149. Свої вимоги мотивує тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що вона пропустила шестимісячний строк, з дня смерті спадкодавця, звернення із заявою про прийняття спадщини. Представник позивача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача, та які пояснили, що дійсно [PERSON] більше року та на день смерті матері [PERSON], яка померла 08.05.2016 року, постійно проживала разом з нею за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Горького, №14, в будинку позивача. [PERSON] була похилого віку, часто хворіла, не могла себе доглядати, вести господарство, у звязку з чим її доглядала дочка [PERSON], вони вели зі спадкодавцем спільне господарство, вона доглядала та хоронила її. Позивач та померлий мали спільний бюджет, побут, права та обовязки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, заслухавши покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №854758, виданого 10.10.2006 року Ізмаїльською райдержадміністрацією, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.06.521.00124, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,01 гектарів, яка розташована на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122080400:01:001:0149. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №457399 від 12.05.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 08.05.2016 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить земельна ділянка площею 3,01 гектарів, яка розташована на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122080400:01:001:0149. Відповідно до заповіту, посвідченого 18.12.2015р. року секретарем Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області та зареєстрованого в реєстрі за №1206, [PERSON] заповіла земельну ділянку площею 3,01 гектарів, яка розташована на території Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122080400:01:001:0149, [PERSON]. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №48252401 від 30.06.2017 року [PERSON] залишала заповіт, який є чинним. Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №439678 від 15.09.1974р., позивач [PERSON] є дочкою спадкодавця [PERSON] [PERSON] спадщину після матері [PERSON] прийняла фактично, оскільки проживала зі спадкодавцем за однією адресою. Позивач на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем, матірю [PERSON], не був зареєстрований. Спадкодавець [PERSON] була зареєстрована в [INFO], що підтверджено довідкою Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №1490 від 30.06.2017р. Але ж, [PERSON] дуже хворіла, у звязку з чим позивач забрав мати жити до себе і протягом тривалого часу та не день смерті, час відкриття спадщини, вони проживали разом за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Горького, №14, в будинку позивача, що підтверджено показами свідків. У звязку з чим спадщину після матері позивач прийняв фактично. Іншій спадкоємець за законом першої черги син спадкодавця [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, не проживав разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавав, та до суду надав заяву в якій зазначив, що на спадщину не претендує та відмовляється від неї. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] з приводу отримання свідоцтва про спадщину на спадкове майно, нотаріусом листом за №302/02-14 від 30.06.2017р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що йому необхідно було протягом шести місяців із дня смерті спадкодавця подати заяву про прийняття спадщини. Якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 N 7 (ухвала ВССУ від 11 травня 2011 року у справі N6-3629св10). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем матірю [PERSON], яка померла 08.05.2016 року, на час відкриття спадщини за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Горького, №14, необхідно позивачу [PERSON] для подальшої реалізації спадкового права після смерті [PERSON] Так, факт проживання позивача разом зі спадкодавцем, матірю, [PERSON], яка померла 08.05.2016 року, на час відкриття спадщини за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Горького, №14, підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та зібрані у справі докази, їх належна оцінка. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що позивач, який є спадкоємцем за законом, проживав разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 08 травня 2016 року, на час відкриття спадщини за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Багате, вул. Горького, №14, спадщину після померлої прийняв шляхом проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті спадкодавця немає, інший спадкоємець [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, не проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавав, та до суду надав заяву, в якій зазначив, що на спадщину не претендує та відмовляється від неї. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved