Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 29 жовтня 2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Перший Українських Міжнародний Банк» та [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. На обґрунтування зазначено, що в липні 2008 року до позивачки звернувся [PERSON] з проханням виступити іпотекодателем за кредитним договором, який він мав намір укласти з ЗАТ «Донгорбанк» на суму 36400,00 доларів США. Після укладення зазначеного кредитного договору з банком він отримав 36400,00 доларів США, які він у подальшому передав своєму знайомому [PERSON] , перед яким він мав боргові зобов`язання. 22.08.2008 року було укладено іпотечний договір. Позивачці незадовго до направлення зазначеного позову до суду стало відомо, що у провадженні Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області перебуває цивільна справа про стягнення з неї суми боргу за казаним вище кредитним договором від 22.08.2008 року на суму 36400,00 доларів США, стороною якого виступає позивачка. Однак, як зазначає позивачка, вона такий договір не укладала, та не мала потреби на його укладання, та зі слів [PERSON] договір було укладено на його ім`я, крім того, гроші отримував він. Із матеріалів вказаної цивільної справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, яка належить позивачці та знаходиться в іпотеці за вказаним вище договором іпотеки, її вартість становить 21780 грн., однак перед укладенням оскаржуваного договору квартира була оцінена банком у 235100 грн. Також, на момент укладення кредитного договору дохід позивачки складав 1626,63 грн., тоді як у графіку погашення заборгованості передбачено щомісячне погашення частини кредиту в сумі 151,67 доларів США тіла кредиту та 439,25 доларів США процентів по кредиту (на момент укладення договору курс долара США до гривні становив 4,84 грн. за 1 долар США). Таким чином, позивачка фізично не могла б сплачувати вказані у договорі суми, тому такий кредитний договір не міг бути укладений з нею з вказаної причини. Враховуючи викладене, позивачка вважає, що [PERSON] вирішив незаконно заволодіти грошовими коштами банку без реального наміру їх повернути, а відповідальність за невиконання боргового зобов`язання покласти на позивачку. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним кредитний договір №4 від 22.08.2008 року, укладений між нею та ЗАТ «Донгорбанк», про надання кредиту в сумі 36400,00 грн. доларів США. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2018 року цивільну справу № 263/14730/18 за вказаним позовом направлено на розгляд до Подольського районного суду міста Києва. Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2018\~року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~02 січня 2020 року на адресу суду від представника відповідача ПАТ «ПУМБ» за довіреністю Курилової О.А. надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. По-перше, підставою для визнання оскаржуваного кредитного договору недійсним позивачка зазначає факт нібито введення її в оману відповідачами ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] з посиланням на ст.230 ЦК України, якою передбачено визнання судом недійсним правочину, у якому мається навмисне введення в оману другої сторони щодо обставин, які мають істотне значення. Однак, позовна заява не містить визначення обставин, стосовно яких позивачка була введена в оману, не містить вказівки на те, який умисел був у діях відповідача, нею не доведено сам факт введення її в оману. По-друге, позивачка заперечує факт укладання кредитного договору, що не відповідає дійсності та є намаганням ввести суд в оману. Оскільки кредитний договір №4 від 22.08.2008 року, додатки до нього, додаткові угоди, а також договір поруки підписані особисто позивачкою, підписи на них збігаються з підписом на іпотечному договорі №4/1 від 22.08.2008 року, факт укладання якого позивачкою не заперечується. Крім того, позивачка власноруч написала заяву від 28.11.2017 року, у якій просить розглянути питання щодо прощення частини заборгованості за кредитним договором №4 від 22.08.2008 року за умови внесення суми в розмірі 7000 доларів США в строк до 22.12.2017 року, чим фактично підтвердила факт укладання нею з банком вказаного договору. Відповідач зазначає, що даний позов подано [PERSON] з метою затягування ухвалення рішення у цивільній справі №263/13508/13-ц, оскільки провадження там зупинено до прийняття рішення у даній цивільній справі. Щодо посилання позивачки на недостатність її доходів для отримання кредиту, то відповідач зазначає, що в заяві-анкеті вона вказала свої доходи разом з поручителем в загальному розмірі 7455,00 грн., що надавало можливість позивачці отримати зазначений кредит. До того ж, позивачкою в заяві-анкеті зазначено, що метою отримання кредиту є ремонт наявної нерухомості, тому посилання позивачки на відсутність необхідності в отриманні кредиту також є неспроможними. Враховуючи наведене, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачка в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце його проведення була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник відповідача ПАТ «ПУМБ» у судове засідання не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому законом порядку Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками\~справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 22.08.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №4, за яким остання отримали від банку кредит в сумі 36400,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 21.08.2028 року. Договір підписано [PERSON] , зазначено, що вона ознайомлена з інформацією про умови кредитування в письмовій формі переду кладенням договору та отримала оригінал договору в одному екземплярі. Відповідно до заяви [PERSON] від 28.11.2017 року за вх.№120/413/50.4, остання зазначає, що між нею та банком укладено кредитний договір №4 (12107204), однак на момент написання заяви вона втратила джерело доходу, тому просить банк розглянути можливість пробачити їй частину заборгованості, за умови внесення нею суми боргу в розмірі 7000 доларів США у строк до 22.12.2017 року. Як вбачається з заяви-анкети №1 від 15 травня 2008 року, [PERSON] , [INFO] , просить банк видати їй кредитні кошти в сумі 38800,00 доларів США на строк 240 місяців під 14,5 % річних на ремонт нерухомості та інші потреби, поручителем за кредитом зазначено [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст.\~627\~та ст.\~6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборіконтрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями\~ст. 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно положень ст. ст.\~1048-1052 ЦК України, істотними умовами кредитного договору щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та\~обов`язків. У відповідності до\~ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави і суспільства,\~його моральним засадам, а частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.\~ст. 215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1\~ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.\~\~Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визначених у частині 1\~статті 229 ЦК України\~(щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), тобто обставин, які впливають на вчинення правочину. Згідно з роз`ясненнями, які викладені в п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивачі. Відтак, відповідно до\~ст. 230 ЦК України\~правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману ( у даному випадку позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за\~ст. 230 ЦК України. Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Позивачкою не доведено, що під час укладення оспорюваного договору вона умисно\~була введена в оману щодо правочину. Дослідивши зміст, укладеного між сторонами договору, було встановлено, що, останній, містить інформацію про суму кредиту, про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, а також містять всі істотні умови передбачені законодавством України, а також позивач, в свою чергу, був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом на спірних договорах. Суд вважає, що при укладенні договору позивач діяв свідомо і повністю розумів природу договору, свої зобов`язання за ними та обсяг своєї відповідальності. З огляду на те, що договір оспорюється позичальником, а тому саме на останнього, в силу приписів ст. ст. 12,\~81 ЦПК України\~покладається обов`язок доказування його недійсності, однак, переконливих доказів на підтвердження невідповідності оспорюваного договору чинному закону позивачем не надано, а судом в ході розгляду справи не встановлено. Спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було\~вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти і виконував умови договору, крім того, позивач не скористався своїм правом розірвати договір протягом 14 днів з моменту його укладення. Відповідно до ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі\~доказів.\~Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Слід вказати на те, що позивач погодився на запропоновані банком умови та уклав кредитний договір, отримав кредитні кошти, доказів відхилення оферти позивачем не надано, а тому суд вважає неможливим покладення в основу судового рішення як підстави для визнання договору недійсним твердження позивачки щодо введення її в оману поручителем за договором кредиту [PERSON] , яким нібито було отримано кредитні кошти. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження доводи позивачки про визнання спірного договору недійсним, оскільки, підстав, визначених ст. ст.\~203,\~215 ЦК України, стороною позивача не доведено, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed