Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , представництво інтересів, якої здійснює адвокат Ппечінка П.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивачці [INFO] у другій половині дня зі слів своєї невістки [PERSON] стало відомо про те, що остання під час перегляду сайту «Безкоштовні оголошення Копичинецької громади» в соціальній мережі «Фейсбук» побачила, що відповідач [PERSON] розмістив повідомлення: « [INFO] », під яким розмістив дев`ять світлин (фото) із зображенням позивачки та її чоловіка. Вважає, що поширена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності так як ні позивачка, ні її чоловік не вчиняли крадіжки гороху чи інших чужих сільськогосподарських насаджень. Зазначив, що дійсно 10 липня 2020 року приблизно о 12 годині позивачка разом із своїм чоловіком власним автомобілем приїхали на свій город, що знаходиться поряд із м.Копичинці в урочищі «Кабівці», де нарвавши цибулю, кабачки, та інші овочі, грузили їх у свій автомобіль. Під час того, як позивачка із чоловіком знаходилися на городі, вони побачили, що неподалік до них на мопеді під`їхав відповідач [PERSON] , який деякий час постояв, не розмовляючи з ними, а після того, розвернувшись, поїхав у напрямку міста. Також вказав, що город відповідача розташований приблизно за 200 метрів від городу позивачки. 11 липня 2020 року позивачка звернулася до Гусятинського відділення поліції із заявою про поширення відповідачем [PERSON] неправдивої інформації, що принижує її честь та гідність. Проте, отримала відповідь за результатами розгляду заяви про відсутність ознак кримінального та адміністративного правопорушення. Поширена неправдива інформація, яка зображувала позивачку та її чоловіка у негативному вигляді як злодіїв, викликала обговорення та дискусії між жителями міста, зареєстрована група яких складається із 4622 осіб. Вказав, що поширена відповідачем інформація щодо позивачки та її чоловіка має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ними загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та такою, що порушує їх немайнові права. Крім того зазначив, що поширення неправдивої інформації порушує немайнові права позивачки на честь, гідність та ділову репутацію та свідчить про принизливе ставлення відповідача до неї та її чоловіка, тим самим відповідач створив їм негативну соціальну оцінку в очах оточуючих, порушивши їх честь та завдав шкоди їх немайновим інтересам, порушивши їх гідність, честь та ділову репутацію, чим заподіяв її моральну шкоду. Посилаючись на наведене та те, що така інформація є недостовірною та порочить честь, гідність і ділову репутацію позивачки, просить позов задовольнити.Визнати недостовірною та такою, що порушує права позивачки та її чоловіка [PERSON] на повагу до їх гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, поширену [INFO] відповідачем [PERSON] на сайті безкоштовних оголошень м.Копичинці в соціальній мережі «Фейсбук», а саме, дев`ять світлин із їх зображенням та дописом: « [INFO] ». Зобов`язати відповідача [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] та [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом розміщення на сайті «Безкоштовні оголошення Копичинецької громади» в соціальній мережі «Фейсбук» спростування: «[INFO] мною, [PERSON] розміщено 9 світлин із зображенням [PERSON] та [PERSON] , а також неправдиві відомості про те, що нібито вони вчиняють крадіжку гороху із чужого городу. Спростовую дані відомості та прошу вибачення за їх розповсюдження». Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 6000 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог не визнав, посилаючись на обставини, викладенні у відзиві на позов. Згідно відзиву на позов відповідач вказав, що, 10 липня 2020 року він, наближаючись до свого городу на скутері здалека побачив, що двоє невідомих осіб порались на його городі - виривали горох. Проте, він не мав змоги зафіксувати даний факт, оскільки був за кермом скутера. Допоки він під`їжджав, дані особи були вже на пшеничному полі, як свідчить із поданої позовної заяви, вони його теж бачили, із далека. Вказав, що він зробив світлини для подальшого звернення до правоохоронних органів з метою того, щоб зазначені особи в подальшому не робили аналогічних дій, ні йому, ні іншим людям, так як день перед тим вони теж вже були на його городі. Він просив їх більше на його поле не приходити, проте вони не відреагували, почали ображати його лайкою та ненормативною лексикою, а потім повторно зайшли на його город, оскільки напевне не очікували побачити його знову. Тому він опублікував в мережі інтернет на сторінці «Фейсбук» зазначені світлини. Жодних прізвищ, імен та особистих персональних даних цих осіб, ним не було зазначено, світлини зроблені здалеку і розгледіти хто на фото чи впізнати осіб не можливо. Вважає, що позовні вимоги суперечать положенням ст.47-1 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вказав, що предметом спору є іронічне висловлювання «копичинецькі злодії», яке не можна інакше витлумачити, як критика, оцінка дій у сатиричній формі, оскільки позивачка не має такого прізвиська, даний вираз не містив вказівки на неї та її чоловіка, оскільки дійсних прізвищ згадано не було. Зазначив, що якщо позивачка вважала, що поширені оціночні судження в мережі інтернет на сторінці «Фейсбук», стосуються її та принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона мала право скористатися наданим її ч.1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації, а саме в мережі інтернет, на сторінці «Фейсбук» на сайті «Безкоштовні оголошення Копичинецької громади», з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Проте, своїм правом позивачка не скористалася, а вирішила звернутися безпосередньо до суду. Також зазначає, що позивач, стверджуючи про порушення її особистих немайнових прав поширеною інформацією, і завдання її моральної шкоди, яку вона визначила у грошовому виразі в розмірі 6 тисяч гривень, не наводить в своїй позовній заяві фактичних даних, та не надає суду доказів, котрі б свідчили про порушення особистих немайнових прав позивачки поширеною інформацією. Твердження позивачки про порушення її особистих немайнових прав та завдання моральної шкоди не підтверджено жодним належним, допустимим, достовірним та достатнім засобом доказування, в розумінні ст.ст.77- 80 ЦПК України. Відповідач у судовому засіданні також вказав, що його город, де ріс горох розташований від городу позивачки за 20 метрів, а не 150-200 метрів як це стверджують свідки. Вважає пояснення свідків неправдивими. Відповідач, посилаючись на положення ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, норми ст.277 ЦК України, закону України «Про інформацію» просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що 10 липня 2020 року він із дружиною [PERSON] знаходилися на своєму городі, де виривали цибулю, кабачки. На город приїхали своїм автомобілем ВАЗ д.н.з. [NUMBER] , сірого кольору, який залишили на польовій дорозі, яка поряд із їх городом. Їхній город розташований приблизно за 150-200 метрів від городу відповідача [PERSON] .. Вибравши цибулю, він пішов з мішком із цибулею до автомобіля, де відповідач [PERSON] в цей час стояв за два метри від автомобіля, нічого йому не кажучи. Крім того, зазначив, що в той час, коли він з дружиною у автомобіль грузили кабачки, біля них проїхав на скутері відповідач [PERSON] , який нічого їм не казав. Він не бачив як [PERSON] їх фотографував. Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] в судовому засіданні вказала, що 11.07.2020 року вона звернулася до Гусятинського райвідділу поліції із заявою про прийняття мір до [PERSON] за поширенння відносно неї неправдивої інформації щодо крадіжки гороху в інтернеті соціальній мережі « Фейсбук». За результатами розгляду поліцією вищевказаної заяви її повідомлено про відсутність ознак кримінального правопорушення. На викладених фотографіях видно як їхні обличчя так і їхній автомобіль з реєстраційним номером. Також вказала, що внаслідок поширеної відносно неї [PERSON] неправдивої інформації її важко було вийти в місто, оскільки її дітям, онукам люди казали, що вони-позивачка з чоловіком крали горох. Крім того, вказала, що приблизно 17.07.2020 року через погіршення стану здоров`я вона в результаті встановленого сімейним лікарем діагнозу - «стенокардія», амбулаторно лікувалася 10 днів, а саме приймала таблетки «Корвазан», «Адвокарт» ін`єкції. Судом встановлено, що [INFO] о 16.50 год. на сайті [INFO] «Безкоштовні оголошення Копичинецької громади» в соціальній мережі «Фейсбук» [PERSON] на своїй сторінці було опубліковано пост: « [INFO] » під яким розміщено дев`ять світлин, на одній з яких зображено автомобіль сірого кольору з номерним знаком [NUMBER] , який знаходиться на обочині польової дороги, на другій - двоє людей біля вказаного автомобіля, на інших - двоє людей, які знаходяться в полі. При цьому прізвищ, імен, по-батькові не вказано. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, допитаних в якості свідка позивачку [PERSON] , свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, вважає що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності зі ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності. Відповідно до вимог ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторкані. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі - Постанова Пленуму ВСУ) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Верховний суд України у п.18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного суду України роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд, при визнанні поширеної інформацію недостовірною, бере до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). Враховуючи обставини справи, вищенаведені вимоги закону, суд вважає, що поширена відносно позивачки вищевикладена інформація є оціночним судженням, та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів. Так, оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивачки, що стало підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивачки та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Із досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: фотозображення із сайту безкоштовних оголошень, доданих до нього фотографій, копії заяви до Гусятинського відділення поліції від 11.07.2020 року, відповіді Гусятинського відділення поліції Підволочиського відділення поліції ГУНП в Тернопільській області від 17.07.2020 року вбачається, що у спірній інформації не була викладена інформація в мережі Інтернет, яка стосується саме позивачки, оскільки її прізвища, імені, по-батькові у викладеній інформації не вказано. На викладених світлинах обличчя позивачки не видно. Наявність на світлинах автомобіля з номерним знаком [NUMBER] , який за словами позивачки їй належить, само по собі не свідчить про те, що відповідач повідомляв факт вчинення позивачкою крадіжки. Той факт, що позивачка проходила лікування та приймала певні ліки, сам по собі не може бути доказом поширення відповідачем неправдивих відомостей щодо позивачки і спричинення їй у зв`язку з цим моральної шкоди. Будь-яких інших доказів позивачкою не наведено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди є безпідставними і необґрунтованими, а тому до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,ст.ст.32,34,39,68 Конституції України, ст.ст. 270,275,277,297,299,302 ЦК України, ст.30 Закону України «Про інформацію», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed