Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Худлівська сільська рада Ужгородського району, Закарпатської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Мотивуючи позовні вимоги вказує на те, що з 2001 року вона, [PERSON] разом зі своєю сім`єю: [PERSON] , 1973 р.н., [PERSON] , 1994 р.н., [PERSON] , 1995 р.н. та малолітні особи: [PERSON] , 20.13. р.н. , [PERSON] , 2015. р.н. з моменту їх народження, фактично і постійно проживають за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої виконкомом Худлівської сільської ради №415 від 25.02.2002 року за адресою: [ADDRESS] ніякі добудови не проводились до 2002 року і будинок знаходиться в аварійному стані. Відповідно до довідки виданої виконкомом Худлівської сільської ради № 1053 від 25.03.2016 року [PERSON] разом зі своєю сімєю з 2001 року проживає без реєстрації в новобудові за адресою [ADDRESS] . Позивач зазначає, що всі рахунки за електроенергію , газ вона сплачує за вказаною адресою. За актом перевірки фактичного місця проживання від 22.07.2015 року комісія провела перевірку по фактичному місцю проживання у житловому будинку [ADDRESS] та на момент перевірки було виявлено, що у вищезазначеному будинку фактично проживають [PERSON] , разом зі своєю сімєю. Враховуючи вищенаведене позивач вважає, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України. Крім цього позивач [PERSON] зазначає, що вона володіє вказаним житловим будинком відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює, усі сусіди з нею знайомі та підтверджують факт її проживання. На підставі викладено , у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном просить суд ухвалити рішення яким: визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 08.06.2018 року замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного, відповідача [PERSON] , за клопотанням представника позивача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав наведених у позовній заяві, зокрема зазначила, що вона хоче щоб її визнали власником житлового будинку [ADDRESS] . Даний будинок вона будувала, встановила вікна, двері та дах. Сплачувала за використану електроенергію. Вказала, що придбала у [PERSON] будинок у 1991 році по [ADDRESS] , однак договору купівлі - продажу немає, так як вони домовились " слово на слово". Просила суд проводити рознояд справи у відсутності її представника. Просила суд позов задовольнити. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, підстав викладених у письмовому відзиві . Зокрема зазначила, що одноосібним власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] , який він успадкував після смерті матері [PERSON] , який в подальшому він подарував сину [PERSON] . Дане житло було здано в оренду [PERSON] та її сімї , під обіцянку придбати у нього вказаний будинок. Після спливу домовленого терміну за який [PERSON] пообіцяла купити будинок, була поставлена вимога власником або виконати домовленість, або виселетися з його майна. [PERSON] відмовляється виселитися. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.02.2017 року ухвалено виселити сім`ю [PERSON] з належного [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житла. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Худлівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання повторно не з`явився, про прчини неявки суд не повідомлено. 19.03.2018 року представником відповідача про справі через відділ діловодства суду подано клопотання про перенесення розгляду справи. 26.03.2018 року представником відповідача по справі подано до суду відзив на позов 11.04.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про перенесення розгляду справи. 10.05.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про закриття провадження по справі. 10.05.2018 року представником позивача заявлено в судовому засіданні клопотання про долучення доказів по справі. 08.06.2018 року представником позивача подано в судовому засіданні клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем. 18.06.2018 року представником відповідача через відділ діловодства суду подано до суду відзив на позовну заяву. 27.06.2018 року представником позивача через відділ діловодства суду подано клопотання про перенесення розгляду справи. 24.10.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 23.02.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову відмовлено. 23.02.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенця К.К. прийнято справу та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 08.06.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача на належного задоволено та закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заслухвши вступне слово позивача, представника відповідача , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, наякі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Як встановлено судом, власником земельної ділянки , що знаходиться за адресою [ADDRESS] є [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.10.2014 р. за № 28133026. Як встановлено судом, власником житлового будинку , що знаходиться за адресою [ADDRESS] є [PERSON] , що стверджується даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 282697415 від 17.10.2014 р. Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 282697415 від 17.10.2014 р. підставою виникнення права власності є дублікат свідоцтва про право на спадщину від 15.07.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.1991 року державним нотаріусом Ужгородської район ної державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено, що спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є син [PERSON] , який проживає у [ADDRESS] . При цьому спадкове майно, на яке видане зазначене свідоцтво, складається із: житлового будинку зазначеного у плані під літ. «А», який знаходиться у [ADDRESS] , побудованого із саману, житловою площею 19,2 кв.м., загальною площею 32 кв.м., розташований на земельній ділянці радгоспу ім.. Фрунзе, що належить на праві особистої власності померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом Ужгородської районної Ради народних депутатів 11.12.1990 року, зареєстрованого у Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації під № 83, про що видане відповідне свідоцтво про право спадкування за законом. Як вбачається із довідки Худлівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 17.07.2015 року № 1180 [PERSON] разом зі своєю сім`єю з 2001 року по теперешній час фактично проживають за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із довідки Худлівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 17.07.2015 року № 1181 [PERSON] доглядає за будинком за адресою [ADDRESS] ., сплачує всі квитанції про використання еоектроенергії. Відповідно до довідки виданої виконкомом Худлівської сільської ради № 1053 від 25.03.2016 року [PERSON] разом зі своєю сімєю з 2001 року проживає без реєстрації в новобудові за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої виконкомом Худлівської сільської ради №415 від 25.032.2002 року до будинку за адресою: [ADDRESS] ніякі добудови не проводились до 2002 року і будинок знаходиться в аварійному стані. За актом перевірки фактичного місця проживання від 22.07.2015 року комісія провела перевірку по фактичному місцю проживання у житловому будинку [ADDRESS] та на момент перевірки було виявлено, що у вищезазначеному будинку фактично проживають [PERSON] , разом зі своєю сімєю. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. На підставі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності на обставинах, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давніс-тю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власностіна таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значенняфакт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього». При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю застаттею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Таким чином, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений уЦивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Як встановлено судом, рішенням судді Ужгородського міськрайонного суду Дергачової Н.В. від 17.02.2017 року по справі за № 308/6433/15-ц, яке набрало законної сили позовну заву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено. Ухвалено рішення про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із належного [PERSON] житлового будинку в [ADDRESS] , без надання іншого житла. Вищезазначеним рішення суду було встановлено, що [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка та розташований на ній будинок за адресою: [ADDRESS] (раніше [ADDRESS] ), а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають без реєстрації за зазначеною адресою, тобто наявні перешкоди у здійсненні власником, позивачем у цій справі, права користування своїм майном, які підлягають усуненню. Разом із цим, в ході судового розгляду позивачем не було доведено того, що відбулося добросовісне заволодінням чужим майном або безхазяйною річчю, оскільки доказів того, що спірне майно є чужим майном, або належить будь-якій іншій особі, яка позивачу невідома, не надано. Отже, позивач не довів наявності підстав для набуття нею права власності на спірне нерухоме майно за давністю володіння, оскільки він не може вважатися добросовісним володільцем спірного будинку, ввласник якого є відомим, за відсутності доказів його відмови від права власності на належне майно, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок не має власника, або ж він є безхазяйним. Також тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року по справі № 201/18371/17. Як встановлено в судовому засіданні житловий будинок мав власника, який був відомий позивачу , власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому законом порядку, а навпаки звернувся до суду з позовом про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із належного [PERSON] житлового будинку в [ADDRESS] , без надання іншого житла. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи той факт, що позивачеві було достеменно відомо, що він та члени його сімї користуються будинком, у якого на той час був власник [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed