Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Херсон, с. Степанівка, вул. Ломоносова, буд. 23. В обгрунтування позову зазначив, що йому на праві власності належить спірний житловий будинок, який має дві окремі ізольовані частини, в одній із яких проживають відповідачі, які є батьками його колишньої дружини, з якою вони розлучились у 2011 році, а відтак, вони не є членами його родини, стосунків з ними не підтримує. Подружжя [PERSON] вселились до будинку після його придбання у 2008-2009 роках за його згоди, за домовленістю він дозволив їм вселитись тимчасово, тобто на час проведення в будинку капітального ремонту. На час звернення до суду з позовом, між ним та відповідачами постійно виникають сварки та конфлікти, добровільно відповідачі виселитись не бажають. Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 02.06.2015 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. 13.07.2015 року відповідачами подано до суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких просили відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 05.10.2015 року справу прийнято до провадження судді Булах Є.М. та призначено до судового розгляду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 27.01.2016 року справу прийнято до провадження судді Гаврилова Д.В. та призначено до судового розгляду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 17.03.2016 року провадження у справі зупинено до вирішення цивільної справи, що розглядається Суворовським районним судом м. Херсона №668/13594/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину будинку. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.12.2017 року справу прийнято до провадження судді Хайдарової І.О., провадження поновлено та призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини не явки суду не відомі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи ПАТ "Банк Форум" в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявні письмові пояснення, та заява про розгляд справи за відсутності. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.11.2016 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння №23 по вулиці Ломоносова у с. Степанівка м. Херсон, визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею №0,0827 га, що розташована по вулиці Ломоносова, 23 у с. Степанівка м. Херсон. кадастровий номер 6510192500:01:007:0006. Рішення набуло чинності 25.01.2017 року. Крім того, вказаним рішенням встановлено факт перебування сторін у шлюбі, придбання за час шлюбу спірного житлового будинку за кредитні кошти, що у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказуванню. Згідно довідки №176 від 23.03.2015 року виданої Виконавчим комітетом Степанівської сільської Ради Суворовського району м. Херсона за адресою: м. Херсон, с. Степанівка, вул. Ломоносова, 23 проживають, але не зареєстровані: [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно з ст.150 ЖК Української РСР Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Водночас, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Так, судом встановлено, що спірний будинок належить не тільки позивачу, а й третій особі [PERSON] Відповідачі є батьками [PERSON], а тому проживають у спірному будинку зі згоди [PERSON], яка є співвласником будинку. Оскільки позивачем не доведено факт неправомірності користування відповідачами належним позивачу та третій особі по 1/2 частці житловим приміщенням, доказів припинення такого права, а також доказів існування у відповідачів іншого житла суду не надано, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виселення відповідачів. За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed