Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась [PERSON] , посилаючись на те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідач, починаючи з 2009 року, проживає окремо в іншому районі та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. За рішенням суду відповідач повинен сплачувати аліменти. Жодного разу відповідач навіть не поцікавився, за які кошти виховується дитина. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку дитини вона прикладає всі свої зусилля та можливості. Він ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, а відтак створились умови, які шкодять інтересам дитини. Крім того, заборгованість по аліментам, які стягуються з відповідача на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на її користь на утримання сина складає 24126,31 гривень. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини, на які посилається в позовній заяві, додатково суду пояснила, що відповідач не бере участі у вихованні їх спільної дитини за власною волею. З її боку протидії в цьому ніякої не має. Є мобільний зв`язок, мережа «Інтернет», проте цих загальнодоступних засобів зв`язку відповідач не використовує для спілкування з їх сином. З останнім він спілкувався кілька разів після розлучення та в жовтні місяці минулого року. Вона ж з відповідачем спілкувалась тричі, а саме в 2009, 2012 та в 2019 роках. При зустрічі в 2012 році дізналась від нього, що він має одружитись, а при зустрічі у жовтні 2019 року дізналась, що у нього є одна дитина. Ніяких спроб щодо примирення відповідач не робить, аліменти сплачує нерегулярно, незважаючи на те, що їх син хворіє і на його лікування потрібні кошти. Відповідач в судове засідання не прибув, про час, дату та місце судового розгляду по справі повідомлений належним чином, до суду подав відзив на позовну заяву (а. с. 30-35), в якому позовні вимоги не визнає, в задоволенні позову просить відмовити, з тих підстав, що в шлюбі з позивачем з 22.07.2006 року по 22.04.2009 року мають сина [PERSON] , [INFO] . Оскільки на час припинення спільного проживання син був малолітнім, в його інтересах та за їх взаємною згодою, місцем проживання дитини визначено місце проживання його матері (позивача), з якою у нього через розлучення стосунки були неприязні. Він погодився сплачувати аліменти на утримання сина в запропонованому позивачем розмірі - 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. На той час з сином він не спілкувався, позивач проти цього заперечувала, а згодом змінила місце свого та їх сина проживання. Зв`язок був втрачений, у нього з`явилась інша сім`я, яку необхідно утримувати, а саме: новонародженого сина [PERSON] , його матір [PERSON] та двох пасинків [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] .. Матеріальний стан також погіршився. [INFO] у нього народилася ще дочка [PERSON] , яка за станом здоров`я через фізичну ваду потребує догляду до 6-ти років. Дружина перебуває в неоплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти років. Не зважаючи на погіршення свого матеріального стану, до суду з позовом про зменшення розміру стягуваних аліментів до 1/8 частини заробітку він не звертався, частково сплачував аліменти, періодично надавав матеріальну допомогу, а заборгованість зі сплати аліментів склалася через погіршення матеріального становища і не була наслідком умисного ухилення ним від сплати аліментів або свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Заборгованості станом на 01.01.2018 року по сплаті аліментів він не мав. На неодноразові спроби налагодити стосунки з позивачем, остання стверджувала, що створила нову сім`ю, в якій їх син [PERSON] любить вітчима, а з ним спілкуватись не бажає. Позивач просила не травмувати сина наполегливістю і не руйнувати цим її нову сім`ю. Вказані позивачем обставини щодо неучасті у вихованні сина настали поза його волею та без винної поведінки, а через неможливість спілкуватися з сином через категоричне заперечення позивача та останнього щодо цього. Він бажає брати участь у вихованні сина, його розвитку і житті, бачитися та спілкуватися з ним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні в інтересах відповідача позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що відповідач з 2011 року має нову родину, а саме: дружину та четверо дітей, одна дитина серед яких, а саме дочка [PERSON] народилась з фізичними вадами та потребує постійного догляду і лікування. Дружина відповідача не працює, так як знаходиться у відпустці по догляду за вказаною хворою дочкою по досягненню останньою шестирічного віку. Тяжкий матеріальний стан відповідача є поясненням нерегулярної сплати ним аліментів. Відповідач є працюючим та позитивно характеризується. Спілкування між сторонами відсутнє. Певний час відповідач перебував на обліку в районному центрі зайнятості як безробітний, звідки і сплачувались аліменти. До суду з позовом про зменшення розміру аліментів відповідач не звертався, хоч має на це право. Представник третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служби у справах дітей та сім`ї Ставищенської районної державної адміністрації та органу опіки і піклування Ставищенська районна державна адміністрація Даценко В.М., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що питання щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина [PERSON] було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Ставищенській районній державній адміністрації 14.01.2020 року. На засідання даної комісії [PERSON] надав позитивні характеристики та інші документи, які підтверджують його позитивне ставлення до дітей та бажання спілкуватися із сином. Крім цього, було обстежено умови проживання відповідача, його матеріальний стан, після чого комісія дійшла висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживає по сусідству із позивачем, їх будинки знаходяться поряд. З відповідачем вона взагалі не знайома та ніколи його не бачила. До помешкання позивача відповідач ніколи не приїздив, адже вона б побачила приїзд незнайомої їй людини. Вона ніколи не чула, щоб відповідач спілкувався з сином. З показів малолітнього [PERSON] вбачається, що батько з ним не спілкується і він в свою чергу не бажає з ним спілкуватись. Він до них не приїздить та нічим не допомагає. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] та дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у шлюбі, який розірвано 22 квітня 2009 року (а. с. 8). Від вказаного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] (а. с. 7). Відповідно до копії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області №2-2405/2009 від 06.03.2009 року (а. с. 36) та копії виконавчого листа виданого на підставі вказаного рішення (а. с. 9) з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.02.2009 року до досягнення повноліття дитиною. В матеріалах справи містяться дві довідки щодо розрахунку заборгованості по сплаті аліментів відповідачем складені головним державним виконавцем Заворотнім Б.В. (а. с. 52-53), в яких, зокрема за 2018 - 2019 роки зазначено різні розміри нарахувань, сплати аліментів та заборгованості по їх сплаті, що викликає сумніви в об`єктивності цих довідок. Поряд з цим, в п. 2 копії постанови вказаного головного державного виконавця Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 03.01.2018 року (а. с. 51-51 зв.), зазначено, що станом на 01.01.2018 року боргу відповідача по сплаті аліментів не має. Враховуючи дані розбіжності в розрахунках, ухвалою суду від 23.01.2020 року витребувано у Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області довідку-розрахунок заборгованості по сплаті аліментів відповідачем. Із наданої суду довідки за підписом начальника виконавчої служби від 06.02.2020 року №1897 вбачається, що за [PERSON] рахується заборгованість по сплаті аліментів на загальну суму 29535, 94 грн. (а. с. 91, 99 - 101). Із довідки виданої Лосятинською ЗОШ І-ІІІ ступенів Васильківського району Київської області № 155 від 08.11.2019 року встановлено, що за період навчання з 01.09.2013 року [PERSON] у вказаній школі, його батько [PERSON] участі в шкільному житті сина не приймав, жодного разу в школі не був (а. с. 11). Із копій акту складеного 07.11.2019 року комісією Лосятинської ЗОШ І-ІІІ ст. Васильківського району Київської області (а. с. 12) та характеристики [PERSON] виданої Лосятинською ЗОШ І-ІІІ ст. Васильківського району Київської області (а. с. 13) вбачається, що дитина проживає з матір`ю та вітчимом, має належні умови розвитку та навчання, мати та вітчим постійно цікавляться навчанням сина. Відповідач [PERSON] з 18.01.2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , мають спільних дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , а також має на утриманні двох неповнолітніх дітей дружини [PERSON] від попереднього шлюбу: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються копіями свідоцтва про шлюб (а. с. 40), свідоцтв про народження (а. с. 37-39, 41), довідки про склад сім`ї (а. с. 45). Дочка відповідача [PERSON] хворіє та потребує догляду (а. с. 46-50), в зв`язку з чим, її мати [PERSON] перебуває у відпустці без збереження заробітної плати (а. с. 42-44). Із копій довідки-характеристики з місця проживання (а. с. 54), характеристик дітей (а. с. 55-58), характеристики з місця роботи (а. с. 87) встановлено, що [PERSON] позитивно характеризуються за місцем роботи та проживання, дбає про виховання, навчання та добробут дітей. Відповідно до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] №05-20/69 від 15.01.2020 року Ставищенська районна державна адміністрація, як орган опіки і піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а. с. 79). Позивач ставлячи питання про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON] , зазначає, що відповідач не бере участі у його вихованні, не спілкується з ним, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться його навчанням та станом здоров`я, не допомагає матеріально. Із показів свідка [PERSON] вбачається, що вона ніколи не бачила і не чула, щоб відповідач приїздив до свого сина та спілкувався з ним. Із показів малолітнього [PERSON] вбачається, що батько з ним не спілкується і він в свою чергу не бажає з ним спілкуватись. Він до них не приїздить та нічим не допомагає. В судовому засіданні встановлено, що відповідач в силу життєвих обставин недостатньо бере участь у вихованні сина та його утриманні, не в повній мірі проявляє батьківську турботу по відношенню до дитини. При вирішенні спору по суті суд враховує ті обставини, що відповідач проживає окремо, в іншій місцевості, має на утриманні іншу сім`ю, в якій виховує четверо дітей, двоє із яких діти дружини від попереднього шлюбу; дочка відповідача [PERSON] хворіє та потребує догляду, а дружина не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за хворою дитиною без збереження заробітної плати. Дані обставини в свою чергу негативно впливають на можливість відповідача належним чином брати участь у вихованні їх спільної з позивачем дитини, спілкуватись з нею та надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України батьки повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного із батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, виховання дитини повинно спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, підготовку дитини до свідомого життя в суспільстві. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться із дитиною. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу ст. 9 Конституції України Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 р. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Європейський Суд постійно повторює у своїх рішеннях, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа "Ньяоре проти Франції". N 40031/98, п. 59, ЕСНК 2000-ІХ) . Постановою Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Як вбачається, для кваліфікації діяння в якості ухилення від виконання батьківських обов`язків, наявним має бути вольовий аспект діяння у особи, яка не виконує батьківські обов`язки, що зокрема може виражатись у стійкому небажанні виконувати свої обов`язки, умисному невиконанні обов`язків, невиконанні, як усвідомленій дії (бездіяльності) щодо здійснення своїх батьківських обов`язків. Узагальнення від 11.12.2008 року Верховного Суду України «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» визначило: «Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст. 164 СК встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав.». Також, в узагальненні судової практики, проблемні питання застосування норм сімейного права та процесуального законодавства при розгляді спорів, що випливають із правовідносин батьків і дітей (позбавлення батьківських прав) висловлено наступну правову позицію: «Узагальнення судової практики також показало, що суди нерідко відмовляли в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав. При цьому суди приймали до уваги різні обставини, наявність яких виключає можливість позбавлення батьківських прав. Так, суди враховували, що на час розгляду справи відповідач хворів, мав істотні обставини невиконання обов`язків або, навпаки, встав на шлях виправлення, виказав бажання приймати участь в вихованні дитини». У роз`ясненнях, викладених в п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Відповідно до п. 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3, - зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. ВССУ зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Враховуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а також ті факти, що відповідач має бажання брати участь у вихованні сина [PERSON] , відсутність винної поведінки відповідача, яка б могла вказувати на його свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача про позбавлення батьківських прав слід відмовити.

Outcome: dismissed