Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

25.02.2015 року Одеська Обласна Організація [PERSON] Громадська Організація "[PERSON] В Майбутнє" в інтересах [PERSON], [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить зобовязати [PERSON] спростувати наклеп на позивачів, викладений у заяві від 28.05.2014 року, яку він подав до Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області; зобовязати [PERSON] відкликати заяву від 28.05.2014 року, яку він подав до Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області; стягнути з [PERSON] на користь позивачів заподіяну моральну шкоду в сумі 100\~000 грн. на кожного. При цьому позивачі посилаються на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS], на вказану квартиру в рамках кримінальної справи було накладено арешт. Постанова про відкриття кримінальної справи була позивача оскаржена, та постановою Приморського районного суду м. Одеси від 17.01.2012 року було скасовано постанову старшого слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 06.06.2011 року про відкриття кримінальної справи стосовно позивачів, однак арешт слідчим не був скасований. У лютому 2014 року позивачі звернулися до ріелторської компанії для пошуку покупця квартири. Так, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про намір № 4/05/14 від 07.03.2014 року, за яким відповідач передав 3000 дол. США, а 18.03.2014 року було укладено ще договір про намір № 2/3/14, за яким відповідач передав [PERSON] ще 2000 дол .США. Сторонами було оговорено вартість квартири у розмірі 50000 дол. США. Суму задатку від [PERSON] у розмірі 5000 дол. США позивачі витратили на оформлення зняття арешту та правову допомогу. Мають намір розрахуватися з відповідачем на підставі усних домовленостей, а оригінали договорів про намір були знищені. Однак, позивачі зазначають, що [PERSON] всупереч усних домовленостей звернувся 28.05.2014 року до органів МВС стосовно скоєння позивачами злочину. Оскільки, позивачі являються дуже поважними людьми у суспільстві, вважають, що звернення відповідача до органів МВС було спрямоване на приниження честі та гідності, у зв'язку із чим змушені звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позов підтримав та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вислухавши представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, згідно витягу з кримінального провадження № 12014160470004655, [PERSON] надав 28.05.2014 року заяву до Малиновського РВ, ЖЄО № 13987 про те, що [PERSON] не повертає йому заставу по договору купівлі-продажу квартири у розмірі 39\~000 гривень, який фактично укладено не було. Правова кваліфікація ч. 1 ст. 190 КК України. Внесено до ЄРДР 29.05.2014 року /а.с. 4/. Згідно повістки про виклик від 10.02.2015 року, [PERSON] викликали до Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС на 12.02.2015 року для участі у допиті в якості свідка у кримінальному провадженні № 12014160470004655 /а.с. 5/. У ході розгляду справи судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, та на виконання ухвали суду від 11.06.2015 року, судом отримано та досліджено постанову слідчого СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 26.03.2015 року про закриття кримінального провадження. В постанові зазначено, що в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 190 КК України, відсутній. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 12014160470004655 від 29.05.2014 року, закрито у зв'язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення /а.с. 31/. Позивачі як на підставу своїх вимог посилаються, зокрема, на ст. 277 та ст. 299 ЦК України. Так, відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Положеннями п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, передбачено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Таким чином, суд приходить до висновку, що звернення відповідача [PERSON] до Малиновського РВ із заявою від 28.05.2014 року, не може бути підставою для задоволення вимог позивачів, оскільки у даному випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації, яку просять спростувати позивачі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, позивачами не доведено, що у заяві [PERSON] були наявні завідомо неправдиві відомості, а також позивачами не надано до суду доказів, що у відповідача для звернення до правоохоронного органу не було жодних підстав і звернення від 28.05.2014 року було викликано не наміром захистити свої права, свободи чи законні інтереси. Оскільки, безпосередньо самі позивачі у позові стверджують, що між сторонами було укладено два договори про намір, за умовами яких позивачі отримали від відповідача грошові кошти у розмірі 5\~000 дол. США, які на теперішній час [PERSON] не повернуті, та договори не виконані. Вказані обставини були підтверджені в ході судового розгляду справи представником позивачів. Таким чином, позовні вимоги про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та недоведеними. З урахування вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від інших вимог, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed