Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

03.11.2014 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивує вимоги тим, що від шлюбу з відповідачкою має сина [PERSON], який з березня 2013 року проживає разом з ним та на якого згідно рішення Охтирського міськрайонного суду від 28.10.2005 року сплачує аліменти. Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 06.02.2014 р. визначено місце проживання дитини разом з батьком, а рішенням Охтирського міськрайсуду від 25.03.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29.04.2014 року, стягнуто з [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 450 грн. щомісяця на утримання сина [PERSON], та з ВДВС Сумського міського управління юстиції відкликаний виконавчий лист по виконанню рішення Охтирського міськрайонного суду від 28.10.2005 року про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON]. Однак тривалий час виконавчий лист фактично не відкликався. Оскільки з часу, коли дитина почала постійно проживати разом з батьком, з позивача утримувались аліменти на користь відповідачки на утримання дитини, але на розвиток, виховання та утримання сина ці кошти відповідачка [PERSON] не використовувала, на підставі ст. 1212 Цивільного Кодексу України просить стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів, стягнутих з нього на підставі рішення Охтирського міськрайсуду від 28.10.2005 року про стягнення з [PERSON] аліментів в розмірі ? частини від усіх видів доходів щомісячно на утримання сина [PERSON] 2003 р.н. на користь [PERSON], за період постійного проживання дитини з батьком, з березня 2013 року по липень 2014 року, у розмірі фактично стягнутих аліментів у сумі 12776,78 грн. У подальшому позивач зменшив розмір своїх позовних вимог на 4069 грн., які відповідачка йому добровільно повернула, та збільшив на суму 1220,68 грн., яка складається з 980,91 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536 Цивільного Кодексу України за діючою ставкою НБУ та 239,77 грн. трьох процентів річних від простроченої суми. Також додатково заявив вимогу про встановлення факту постійного проживання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] та перебування дитини на утриманні і забезпеченні батька на постійній основі починаючи з березня 2013 року, посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] визнає даний факт лише з 06.02.2014 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали повністю з вищевикладених підстав, просили позов задовольнити. Позивач пояснив, що у березні 2013 року [PERSON] привезла на автомобілі сина до його батьків, які мешкають в м. Охтирка, оскільки посварилася з дитиною, після чого син залишився там проживати деякий час. Він в цей час також проживав у своїх батьків, оскільки робив ремонт у своїй квартирі. Влітку 2013 року син проживав з його батьками на дачі, разом з батьками і дитиною їздили на море. 18 серпня 2013 року святкували день народження дитини у кафе, він зателефонував [PERSON], щоб та оплатила замовлення, після чого вона приїхала і повністю внесла необхідну суму. У серпні 2013 року [PERSON] придбала шкільну форму і шкільні речі для дитини, куди витрачала інші отримані як аліменти кошти, йому невідомо. Син іноді зустрічається з матір'ю, ходить до неї додому, так як від його квартири до її житлового будинку 5 хвилин йти пішки; на новорічні свята їздили з матір'ю до хрещеної в смт. Красний Кут. Речі дитини знаходилися як у нього у квартирі, так і у будинку відповідачки. Раніше він не подавав до суду позову про припинення стягнення з нього аліментів, оскільки думав, що син повернеться до матері, потім не був впевнений, що суд визначить місце проживання дитини саме з ним. Відповідачка [PERSON] та її представник позов не визнали, пояснили, що позивач став повністю утримувати сина тільки з 06.02.2014 року (дня визначення судом місця проживання дитини), а до цього часу син батька просто відвідував і залишався ночувати, а всі основні витрати на дитину (харчування, придбання одягу) несла вона як мати. У травні 2013 року дійсно між нею та сином стався конфлікт на ґрунті того, що [PERSON] не бажав вчити уроки, весь вільний від школи час грав в комп'ютерні ігри, після чого [PERSON] зателефонував батькові, який навчатися його не примушував, і виявив бажання поїхати до нього. Відповідачка відвезла сина на вул. Київську до баби та діда. Через три дні [PERSON] повернувся додому, а через деякий час захотів назад до бабусі, мотивуючи тим, що сусідка тьотя [PERSON] допомагає йому з уроками. Потім відпросився в матері їхати з бабусею на дачу. Таким чином, дитина фактично жила на дві квартири. У вересні 2013 року дуже захворіла її старша донька, яка має грудну дитину, тому відповідачка з вересня по листопад 2013 року була зайнята у доньки, і [PERSON] в цей період проживав переважно з батьком, бабусею та дідусем. Проте в цей період саме вона продовжувала нести витрати на дитину, а саме, сплатила за шкільне харчування, вносила в школі благодійні внески, придбала сину спортивні штани, тапки для аквапарку, куртку за 470 грн. (квитанції не збереглися), надала [PERSON] 500 грн. для придбання разом з папою черевиків та 200 грн. на оплату екскурсії в м. Суми. Скориставшись зайнятістю відповідачки, позивач вжив заходи, щоб забрати собі дитину, подав позов до суду, який відповідачка наприкінці січня 2013 року визнала, так як не хотіла, щоб у суд викликали дитину для допиту. За період з лютого 2014 року по липень 2014 року включно в зв'язку з визначенням судом місця проживання сина з батьком та переходом дитини на постійне проживання до батька відповідачка добровільно повернула отримані від [PERSON] аліменти на загальну суму 4069 грн. В зв'язку з цим просили в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір'ю позивача у справі, онука [PERSON] невістка залишала в неї з п'ятимісячного віку, так як вона займалася весь час підприємницькою діяльністю і часто була зайнята. У березні 2013 року у невістки із онуком вийшов конфлікт з-за навчання, після чого вона привезла його на автомобілі до них. З березня по вересень 2013 року онук і син жили в них, оскільки син робив у своїй квартирі ремонт, потім у вересні 2013 року свідок вийшла на роботу, так як вона працює у шкільній столовій, а син з онуком пішли жити разом на квартиру. За цей час [PERSON] матеріально не допомагала, хоча дійсно зібрала дитину у школу (придбала шкільні приналежності, рюкзак, шкільний костюм, спортивну форму, кросівки, а мобільний телефон купила до березня 2013 року). На початку вересня приблизно тиждень онук побув у мами, потім повернувся назад до батька. За час проживання онука з сином окремо вони з батьком [PERSON] матеріально допомагали, особисто свідок придбала для дитини джинси, нижню білизну, футболки, сандалії та інші речі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є батьком позивача, онук [PERSON] проживав більше часу в них з 5- місячного віку. З березня 2013 року онук знову жив у них, в червні, липні 2013 року жили на дачі в селі Велике Озеро, в серпні 2013 року всі вчотирьох (свідок з дружиною, син та онук) їздили на море. Після 01 вересня 2013 року онук проживав частково з батьком на квартирі, частково з ними, принаймні на вихідних, на канікулах онук завжди був у них, з матір'ю зустрічався рідко. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою подружжя [PERSON] та [PERSON] та може підтвердити, що мама [PERSON] часто їм "підкидала" дитину, а з весни по вересень 2013 року [PERSON] і зовсім жив у сусідів, свідок з ним робила уроки, дід [PERSON] возив його у школу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2013 році (влітку, восени, взимку) приходив до свого друга [PERSON] в гості, і бачив, що там був його син [PERSON], хоча іноді дитини в квартирі не було, також в квартирі бачив речі дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що тісно спілкується з відповідачкою у справі [PERSON], недалеко від неї проживає. На протязі 2013 року часто приходила в гості до [PERSON], і часто там бачила [PERSON], в нього у будинку є своя кімната, там зберігаються його речі. Іноді [PERSON] не було, та [PERSON] їй пояснювала, що дитина часто буває в свого батька, з папою йому краще, оскільки немає такого контролю, як з мамою, [PERSON] завжди схвалювала спілкування дитини з батьком. Свідку відомо, що [PERSON] придбавала сину нові речі, зокрема, восени 2013 року [PERSON] грався з дітьми вдома у свідка і хвалився новою курточкою, що купила мама. 07 лютого 2014 року їй зателефонувала [PERSON] і із сльозами повідомила, що [PERSON] перейшов постійно жити до батька, свідок їй з цього приводу співчувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є чоловіком відповідачки в громадянському шлюбі з 2007 року. В 2013 році [PERSON] жив з ними, але часто ночував у свого батька, на вихідні проводив час із батьком, міг залишитися в батька ночувати і серед тижня, а зранку від нього піти у школу. Влітку батько з бабусею та дідусем возили дитину на море, при цьому [PERSON] давала 300 грн. дитині на відпочинок. Речі дитини були і у них, і у батька. 19.12.2013 року та 06.01.2014 року вони втрьох їздили до хрещеної [PERSON] в смт. Красний Кут Харківської області на декілька днів (на день народження хрещеної та на вечерю). Остаточно піти жити до батька [PERSON] вирішив у лютому 2014 року, коли було винесено рішення суду. Питання необхідності допиту дитини [PERSON] як свідка обговорювалося в судовому засіданні 25.02.2015 року, але сторони відмовилися заявляти таке клопотання, мотивуючи можливістю нанесення психологічної травми дитині. Проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 05.03.2003 по 11.11.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] (а.с. 7). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.10.2005 року з [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі ? частини від усіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON] [INFO], до його повноліття, які сплачуються [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.02.2014 року, визначено місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS], залишивши неповнолітнього [PERSON] на утриманні та вихованні батька [PERSON] (а.с. 10-11). Рішенням Охтирського міськрайсуду Сумської області від 25.03.2014 року (а.с. 12-13), яке залишено без зміни ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 29.04.2014 року (а.с. 14-15), стягнуто з [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 450 грн. щомісяця, які підлягають індексації, на утримання сина [PERSON] [INFO], до досягнення ним повноліття, та визначено аліменти сплачувати на користь батька [PERSON] [INFO], починаючи стягування з 03.03.2014 року. Даним рішенням суду також відкликано з відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції виконавчий лист по виконанню рішення Охтирського міськрайсуду Сумської області від 28.10.2005 року про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина [PERSON] на користь [PERSON] З довідки про доходи [PERSON], виданої 05.09.2014 року ПАТ "Сумиобленерго", вбачається, що із заробітної плати [PERSON] проводилися стягнення аліментів по липень 2014 року включно, з березня 2013 р. по липень 2014 р. з позивача стягнуто аліменти в сумі 12776,78 грн. (а.с. 24-25). За ч. 1 ст. 179 Сімейного Кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 188 Сімейного Кодексу України, батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Відповідно до статті 1212 Цивільного Кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 3 статті 1212 Цивільного Кодексу України визначено, що положення цієї глави застосовуються до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до вимог статті 1215 Цивільного Кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального Кодексу України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Рішення Охтирського міськрайонного суду, яким з відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції відкликано виконавчий лист по виконанню рішення Охтирського міськрайсуду Сумської області від 28.10.2005 року про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO], на користь [PERSON], набрало законної сили 29.04.2014 року, тому відповідно до чинного законодавства повинно виконуватися починаючи з 30.04.2014 року. Суд вважає, що до визначених у справі правовідносин до 30.04.2014 року не повинні застосовуватися правила ст. 1212 Цивільного Кодексу України, що регулюють відносини сторін у кондиційних зобов'язаннях, оскільки аліменти до 29.04.2014 року стягувалися з [PERSON] на підставі рішення суду, тобто на відповідній правовій підставі, передбаченій у ст. 11 Цивільного Кодексу України, і дана підстава припинилася з прийняттям іншого рішення суду про відкликання виконавчого листа, виданого за цим рішенням суду. Набуття стягувачем у виконавчому провадженні майна за рахунок боржника в порядку виконання рішення суду не є безпідставним. У постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року № 6-88цс13 роз'яснено, що ст. 1212 Цивільного Кодексу України можна застосовувати тільки після того, як правову підставу в установленому порядку скасовано, визнано недійсним, змінено, припинено або її не було взагалі. Натомість позов у справі заявлений про повернення коштів, отриманих у період дії рішення суду про стягнення з позивача аліментів. При цьому позивач протягом часу проживання з ним дитини своєчасно не подав до суду позов про припинення стягнення з нього аліментів, звернувшись до суду з позовом про відкликання виконавчого листа лише у березні 2014 року (в судовому засіданні пояснив це тим, що думав що дитина повернеться до матері). В судовому засіданні з показів свідків встановлено, що дитина [PERSON] з весни по вересень 2013 року періодично жив з бабусею та дідусем за адресою їх мешкання по вул.. Київській м. Охтирка та влітку на дачі у селі, позивач в цей час робив ремонт у своїй квартирі і також мешкав у своїх батьків разом із сином, а з вересня 2013 року дитина проживала переважно з батьком [PERSON] в однокімнатній квартирі по [ADDRESS]. При цьому встановлено, що син відвідував також і свою матір [PERSON], яка проживає у житловому будинку поряд з квартирою позивача, і сам позивач не заперечує, що дитина проводила час із матір'ю, в тому числі вони разом їздили на новорічні свята у смт. Красний Кут Харківської області. Також з пояснень в судовому засіданні свідків та самого позивача вбачається, що у спірний період [PERSON] купувала сину деякі речі, зокрема, у серпні 2013 року придбала шкільну форму, рюкзак, спортивну форму, кросівки, шкільні приналежності, оплатила святкування дня народження сина у кафе, декілька разів у цей час [PERSON] забирала сина до себе. В матеріалах справи маються копії квитанцій, які надала відповідачка суду, про придбання для дитини одягу, речей для шкільних занять у період липень - серпень 2013 р. на суму 1763 грн. (а.с. 39-40). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачка брала участь в утриманні дитини в 2013 році, а позивач не довів в судовому засіданні за допомогою належних переконливих доказів, що відповідачка використовувала отримані аліменти не за призначенням, тобто виключно на свої цілі. Також позивач не довів у судовому засіданні, що лише він особисто у спірний період ніс усі витрати на дитину, натомість з показів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що у період з весни по вересень 2013 року матеріальні витрати на онука несли вони, а у період з вересня 2013 року матеріально допомагали, придбавали деякі речі для онука. Стаття 180 Сімейного кодексу України передбачає обов'язок утримувати дитину до досягнення повноліття обома батьками. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального Кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні справи суд приймає до уваги поштові квитанції про переказ [PERSON] грошових коштів 27.01.2014 року в сумі 390 грн., 26.05.2014 року в сумі 1090 грн., 18.02.2014 року в сумі 390 грн., 13.03.2014 року в сумі 715 грн., 28.11.2014 року в сумі 1484 грн., разом в сумі 4069 грн., - що фактично відповідає сумі одержаних аліментів за період з лютого по липень 2014 року включно, які добровільно повернула позивачу [PERSON], письмово пояснивши суду, що несвоєчасне повернення аліментів було викликано тимчасовим блокуванням грошових коштів на рахунку в банку не з її вини, про що надала довідку банку (а.с. 137). Позивач факт повернення йому аліментів в сумі 4069 грн. в судовому засіданні визнав, зменшивши свої позовні вимоги на вказану суму. При прийнятті рішення суд враховує, що позивач не був позбавлений можливості з дня фактичного проживання з ним дитини відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального Кодексу України шляхом пред'явлення нового позову вимагати звільнення від сплати аліментів, що виплачувалися на користь відповідачки за рішенням суду, та не довів в суді обґрунтованості своїх позовних вимог. На підставі викладеного суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачки безпідставно набутих коштів, що сплачувалися за рішенням суду за період з березня 2013 року по липень 2014 року включно. Так як матеріали справи не містять доказів утримання дитини виключно за рахунок батька у спірний період часу, то позовна вимога про встановлення факту проживання та перебування дитини на утриманні і забезпеченні батька на постійній основі, починаючи з березня 2013 року, також задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed