Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В ході розгляду справи відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про відшкодування грошової суми за утримання майна, яке перебуває у спільній частковій власності, перерозподіл часток власності нерухомого майна, відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримав, просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав, пояснивши, що 27.12.1987 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] набула у власність в порядку спадкування від батька [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі витягу з рішення №295 Київської міської ради народних депутатів від 24.03.1988 року. 12.05.2000 року позивач [PERSON] продала дану у спадок квартиру за 20 600 грн. і сторони спільно придбали квартиру [ADDRESS] , яка належить їм на праві власності в рівних частках. Вказана квартира була придбана за інвестиційним договором №172-ф від 29.03.2000 року за ціною 107 944,60 грн. Частину із цієї суми, а саме 20 600 грн. позивач внесла як особисті кошти, отримані від продажу квартири. Таким чином, 20 600 грн. є особистою приватної власністю [PERSON] , що становить 19,08% від всієї суми квартири. 23.09.2008 року шлюб між сторонами було розірвано. Тому просить здійснити поділ квартири [ADDRESS] , виділивши у власність позивача 5954/10 000 частки від усієї спірної квартири. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити, на підставі пропуску строку позовної давності, а також не проживання [PERSON] в спірній квартирі з 2010 року, так як саме з цього часу вона постійно мешкає в США, а в Україну приїздить на короткий термін відвідати сина та родичів. Завдання позивачем відповідачу [PERSON] моральної шкоди не підтверджено ні доказами, ані причинно-наслідковим зв`язком між його захворюванням та неправомірними діями [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов у збільшеній редакції підтримали, просили його задовольнити, пояснивши, що дійсно сторони 27.12.1987 року уклали між собою шлюб. За рахунок зятя [PERSON] батько [PERSON] отримав іншу квартиру в м. Києві, а сторонам залишив квартиру [ADDRESS] , за яку [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти подружжя сплачували до 1992 року паєнакопичення до житлово-будівельного кооперативу. Ніяку квартиру позивачка [PERSON] у спадок від батька не отримувала, оскільки її батько [PERSON] живий і на сьогоднішній день. Квартира [ADDRESS] була придбана сторонами виключно за кошти подружжя, а щодо поділу майна, то позивач пропустила строк позовної давності. Зустрічний позов просять задовольнити, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] частину витрат, яку поніс позивач за зустрічним позовом на утримання спірної квартири за період з 2009 року по 2019 рік в розмірі 73 023 грн. 09 коп., 458 000 грн. моральної шкоди, а також встановити порядок виконання рішення суду про стягнення матеріальних та моральних збитків, а саме: перерозподілити належні сторонам частки у спірній квартирі, визнавши за [PERSON] право власності на 70,45% від усієї квартири, а за [PERSON] - право власності на 29,55% та стягнути судові витрати. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено у судовому засіданні, 27.12.1987 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований в Палаці одруження м. Києва (т.1, а.с.12). За змістом договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2000 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] за 20 600 грн. (т.1, а.с.17-18). Як зазначає п.3 даного договору відчужувана квартира належить продавцю на підставі довідки, виданої 22.01.1992 року за №533 ЖБК „Держплановець" та реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 20.05.1992 року за №436/31989. Зазначена інформація спростовує ствердження позивача [PERSON] та її представника, що позивачці була передана дана квартира батьком у спадок. Крім того, вказаними учасниками справи не надано доказів про смерть батька [PERSON] та документів про отримання спадщини [PERSON] . Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2.04.2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було видане свідоцтво про право власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.43). 6.04.2001 року дане свідоцтво було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №42030 (т.1, а.с.43, зворот. бік). Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Вказанні вище обставини не заперечували учасники справи, тому вони не підлягають доказуванню в розумінні ч.1, ст.82 ЦПК України. За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як регламентує ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч.2, ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як погодились учасники справи і що підтверджено документально, шлюб між сторонами було розірвано 23.09.2008 року (т.1, а.с.19). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач [PERSON] 11.01.2017 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, тобто через 8 років 3 місяці після розірвання шлюбу (т.1, а.с.2). В ході розгляду даної цивільної справи відповідач [PERSON] 11.04.2017 року звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача [PERSON] про перерозподіл часток у спільному частковому майні подружжя, що також відноситься до поділу майна подружжя, тобто майже через 8 років 6 місяців після розірвання шлюбу (т.1, а.с.65). В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представники наполягали на застосуванні судом строку позовної давності, яку позивач [PERSON] пропустила без поважним підстав і відновленню вона не підлягає. Представник позивача [PERSON] також наполягав на застосуванні строку позовної давності до зустрічного позову, виклавши такі вимоги у своєму запереченні проти зустрічного позову (т.1, а.с.86-91) і підтримавши її зміст у судовому засіданні. Як передачено ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що як позивач по первісному позову [PERSON] , так і позивач по зустрічному позову [PERSON] по даній справі пропустили трирічний строк позовної давності звернення до суду зі своїми позовами, який за своїм терміном і підставами відновленню не підлягає, що є підставою для відмови у задоволенні як первісного позову, так і зустрічного позову, а також опис інших доказів по справі надає підстави судові для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Так ствердження представника позивача [PERSON] про те, що [PERSON] не пропустила строк позовної давності, оскільки вона здійснювала дії щодо врегулювання спору у позасудовому порядку, суд не може покласти в основу рішення, оскільки надана суду пропозиція про врегулювання спору (т.1, а.с.20) датована 27.11.2014 роком, тобто на час написання даної пропозиції вже минув 3-річний строк позовної давності від дня розірвання шлюбу. Крім того, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про стягнення частки витрат за утримання майна за період з 2009 року по 2019 рік. Враховуючи дату звернення до суду з зустрічним позовом 11.04.2017 року, то період з 2009 року по 11.04.2014 року виходить за межі позовної давності, а щодо терміну з 11.04.2014 року і по 2019 рік, то позивач [PERSON] не надав доказів, що [PERSON] проживала в спірній квартирі і користувалась житлово-комунальними послугами у вказаний час. В свою чергу судові було надано довідку про виїзд [PERSON] у листопаді 2010 року до США і проживання там до часу звернення до суду з даним позовом, яка не спростована будь-якими іншими доказами. Що стосується моральної щкоди, завданої [PERSON] неправомірними діями [PERSON] , то вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а у наданих доказах відсутній причинно-наслідковий зв`язок між захворюванням позивача за зустрічним позовом і будь-якими направомірними діями відповідача. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні первісного і зустрічного позовів в повному обсязі, тому судовий збір, який був сплачений позивачами по первісному та зустрічному позову, не підлягає стягненню з відповідних відповідачів.

Outcome: dismissed