Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

7 червня 2017 року, [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції якого від 12.02.2018 р. просила суд, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого [INFO] на спадкове майно - частку померлого [PERSON], як учасника ТОВ «Майя» у розмірі 25% у виді частини нерухомого майна, що належить ТОВ «Майя», а саме торгівельного центру «[INFO]», що знаходиться за адресою : [ADDRESS], пропорційну частці в Статутному капіталі ТОВ «Майя» (25%) від загальної площі 393,5 кв.м (торгівельний зал, площею 63,7 кв.м, склад, площею 23,6 кв.м, підсобне приміщення, площею 16 кв.м) : 25% = 98,5 кв.м та визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого [INFO] на спадкове майно у виді права постійного користування на частину земельної ділянки, на якій розташована частина приміщення та прилегла територія торгівельного центру «[INFO]», що знаходиться за адресою : [ADDRESS], площею 0,03 га, що становить 25% від загальної площі земельної ділянки 0,12 га, мотивуючи це тим, що спадкодавець [PERSON] за життя, був учасником ТОВ «Майя» разом з іншими трьома учасниками в рівних частинах, вкладав свої особисті кошти в побудову та розвиток спірного торгівельного центру «[INFO]», отримавши в постійне користування 0,12 га земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва торгового центру згідно державного акту на право постійного користування землею від 27.06.1995 р., побудувавши на ній вказаний торгівельний центр, право власності на який було оформлено за ТОВ «Майя» згідно свідоцтва про право власності від 30.12.1996 р. [NUMBER] на праві колективної власності, а отже, спадкодавець, як учасник товариства мав право на майно товариства і прибуток від його діяльності відповідно до розміру своєї частки у статутному фонді ТОВ «Майя». Однак, після смерті свого батька, інший співзасновник ТОВ «Майя» [PERSON] (її дядько) всіляко перешкоджає їй отримати у спадщину вищевказане майно, не визнаючи її як спадкоємця, приховуючи доходи товариства від здачі в оренду торгівельних приміщень центру «[INFO]», кошти на утримання якого і будівельні матеріали задля облаштування якого вона надавала і після смерті батька. В судовому засіданні позивачка та її представниця повністю підтримали позовні вимоги в редакції позову від 12.02.2018 р. та просили їх задовольнити. Представники відповідачів категорично заперечували проти задоволення безпідставного позову з підстав, викладених у письмових відзивах як на первісний, так і на уточнений позов, в задоволенні якого просили суд відмовити з підстав його необґрунтованості. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору : державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори ГТУЮ в Одеській області Білик О.Г. повторно в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, поштовими повідомленнями, причини неявки не повідомила, надіславши до суду клопотання з проханням про слухання справи за її відсутності, залишивши вирішення спору на розсуд суду (а.с. 182,198,230,234,239,240 т. 1). Заслухавши пояснення сторін по справі, їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Частиною 5 статті 147 ЦК України передбачено, що частка у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю переходить до спадкоємця фізичної особи або правонаступника юридичної особи - учасника товариства, якщо статутом товариства не передбачено, що такий перехід допускається лише за згодою інших учасників товариства. Розрахунки із спадкоємцями (правонаступниками) учасника, які не вступили до товариства, здійснюються відповідно до положень статті 148 цього Кодексу. Згідно із ст. 148 ЦК України - учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, заявивши про це не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Справжність підпису на заяві про вихід з товариства підлягає нотаріальному засвідченню. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом. Спори, що виникають у зв'язку з виходом учасника із товариства з обмеженою відповідальністю, у тому числі спори щодо порядку визначення частки у статутному капіталі, її розміру і строків виплати, вирішуються судом. Згідно із статтею 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до пунктів 9,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування", вирішуючи спір про спадкування частки учасника підприємницького товариства, необхідно враховувати, що це допускається статтями 130,147,166 ЦК України, статтями 55,69 Закону України від 19.09.1991 р. № 1576-ХІІ „Про господарські товариства" і не підпадає під заборону пункту 2 частини першої статті 1219 ЦК України. При цьому спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі. Відповідно до статті 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так - що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку. Приписи ст. 52 Закону України «Про господарські товариства» зазначають, що у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється статутний фонд, розмір якого повинен становити не менше суми, еквівалентної 100 мінімальним заробітним платам, виходячи із ставки мінімальної заробітної плати, діючої на момент створення товариства з обмеженою відповідальністю. До моменту реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю кожен з учасників зобов'язаний внести до статутного фонду н менш 30 відсотків вказаного в установчих документах вкладу. Внесення до статутного фонду грошей підтверджується документами, виданими банківською установою. Учасник зобов'язаний повністю внести свій вклад не пізніше року після реєстрації товариства. У разі невиконання цього зобов'язання у визначений строк учасник, якщо інше не передбачено установчими документами, сплачує за час прострочення 10 відсотків річних з недонесеної суми. Учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства. При виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди (ст. 54 Закону України «Про господарські товариства»). Стаття 55 Закону передбачає, що при реорганізації юридичної особи, учасника товариства, або у зв'язку із смертю громадянина, учасника товариства, правонаступники (спадкоємці) мають переважне право вступу до цього товариства. При відмові правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства з обмеженою відповідальністю або відмові товариства у прийнятті до нього правонаступника (спадкоємця) - йому видається у грошовій або натуральній формі частка у майні, яка належала реорганізованій або ліквідованій юридичній особі (спадкодавцю), вартість якої визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника. У цих випадках розмір статутного капіталу товариства підлягає зменшенню. Зі змісту статті 59 Закону України «Про господарські товариства» випливає, що до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю крім питань, зазначених у пунктах «а», «б», «г-ж», «и-й» статті 41 цього Закону, належить : а) встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів ; б) вирішення питання про придбання товариством частки учасника ; в) виключення учасника з товариства. З питань зазначених у пунктах «а», «б» статті 41 цього Закону, а також при вирішенні питання про виключення учасника з товариства рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосували учасники, що володіють у сукупності більш як 50 відсотками загальної кількості голосів учасників товариства. З решти питань рішення приймається простою більшістю голосів. Так, стаття 69 Закону встановлює - передача учасником повного товариства своєї частки (її частини) іншим учасникам цього товариства або третім особам - може бути здійснена лише за згодою всіх учасників. З передачею частки (її частини) третій особі - здійснюється одночасно перехід усієї сукупності прав та обов'язків, що належали учаснику, який вибув з повного товариства або відступив частину своєї частки. При реорганізації юридичної особи, учасника повного товариства, або смерті громадянина, учасника повного товариства, правонаступник (спадкоємець) має переважне право вступу до товариства за згодою решти учасників. Правонаступник (спадкоємець) несе відповідальність за борги учасника, що виникли за час діяльності товариства, перед повним товариством, а також за борги товариства перед третіми особами. У разі відмови правонаступника (спадкоємця) від вступу до повного товариства або відмови товариства у прийнятті правонаступника (спадкоємця) - йому виплачують вартість частки, що належить реорганізованій юридичній особі (спадкоємцю), розмір якої визначається на день реорганізації (смерті) учасника. В цих випадках відповідно зменшується розмір майна товариства, вказаний в засновницькому договорі. Пунктом 30 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2008 р. № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» передбачено - прийняття рішення про вступ спадкоємця (правонаступника) учасника до ТОВ (ТДВ) належить до компетенції загальних зборів учасників товариства. При визначенні порядку і способу обчислення вартості частини майна товариства та частини прибутку, яку має право отримати учасник при виході (виключенні) з ТОВ (ТДВ), а також порядку і строків їх виплати господарські суди мають застосовувати відповідні положення установчих документів товариства. У випадку неврегульованості в установчих документах вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, що визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення). Розрахунок належної учаснику частини прибутку здійснюється на дату виходу (виключення) з товариства. У разі, якщо учасник не повністю вніс (не повністю оплатив) свій вклад до статутного капіталу товариства, йому виплачується дійсна вартість частки пропорційно внесеній (оплаченій) частині вкладу. Якщо при вирішенні спору буде встановлено, що на момент виходу (виключення) учасника у товариства відсутні чисті активи, господарський суд відмовляє у відповідному позові у зв'язку з відсутністю в товариства майна, що підлягає виплаті. Відповідно до ч. 5 ст. 147 ЦК України - аналогічно визначається вартість частини майна ТОВ (ТДВ), яка підлягає видачі або виплаті правонаступнику юридичної особи-учасника товариства або спадкоємцю фізичної особи-учасника у випадку відмови правонаступника (спадкоємця) від вступу до товариства або відмови у прийнятті до товариства. Її вартість визначається на день реорганізації або ліквідації (смерті) учасника (стаття 55 Закону України «Про господарські товариства»). Судом встановлено, що [PERSON], який є батьком позивачки [PERSON] - помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO], свідоцтвом про народження позивачки серії [NUMBER] від 10.07.1974 р., свідоцтвом про шлюб позивачки серії [NUMBER] від 25.09.2014 р., записом акту про укладення шлюбу позивачки з [PERSON] № 92 від 25.01.1991 р. (а.с. 16-18,104 т. 1). За життя, спадкодавець [PERSON] залишив нотаріально посвідчений заповіт від 13.11.2008 р. (реєстр. № 4527), яким усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, він заповідав [PERSON] та [PERSON], [INFO] в рівних частках кожній (а.с. 77 т. 1). 01.09.2012 р. - позивачка звернулася до нотаріуса з заявою від 01.09.2012 р. № 2944 (спадкова справа № 995/2012), в якій відмовилася від спадщини, що припадає їй згідно заповіту та відмовилась від належної їй спадщини (а.с. 67 т. 1). Також, своєю заявою на ім'я нотаріуса від 01.09.2012 р. № 2945, позивачка прийняла спадщину за законом, що зокрема підтверджується довідкою нотаріуса від 01.09.2012 р. № 4922/02-14 (а.с. 68,113). Однак, своїм листом від 15.06.2017 р. № 3544/02-14, державний нотаріус повідомив позивачку про те, що, оскільки позивачка (спадкоємиця) до цього часу не оплатила всі витрати у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом - видати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно немає можливості (а.с. 120,129 т. 1). 20.06.2017 р. позивачка звернулася до нотаріуса з заявою № 995/2012 р., в якій повідомила, що на день смерті її батька спадкодавця [PERSON], залишилось майно : частка квартири [ADDRESS] та частки у статутному капіталі ТОВ «Майя», у зв'язку з чим, просила видати їй свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 131). 20.06.2017 р. позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстр. № 4-971) на 1/4 частку кв. [ADDRESS] (а.с. 145-146 т. 1). Однак, станом на сьогодні, позивачка не отримала письмову відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку майна у статному капіталі ТОВ «Майя», що було підтверджено в судовому засіданні позивачкою та її представницею, що зокрема підтверджується листом державного нотаріуса на адресу ТОВ «Майя» від 22.05.2017 р. № 2872/02-14 про те, що станом на сьогодні, свідоцтво про право на спадщину на частку учасника ТОВ «Майя» не видавалось (а.с. 186,187). Суд вважає, що у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою - для відмови у позові. Суд з'ясував, що за життя спадкодавця [PERSON], останній став учасником ТОВ «Майя» та разом з іншими 3-ма учасниками товариства вкладав свої кошти, отримавши в постійне користування земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням для будівництва торгового центру відповідно до акту від 03.05.1995 р. про відвід в натурі земельної ділянки під будівництво торгового центру в с. Сухий Лиман, Овідіопольського району Одеської області і згідно державного акту на право постійного користування від 27.06.1995 р., на якій вони спільно побудували торговий центр «[INFO]», оформивши право власності на нього за ТОВ «Майя» згідно свідоцтва про право власності від 30.12.1996 р. [NUMBER] на праві колективної власності (а.с. 24-26,28-35,38-47,208 т. 1). Згідно змінам до Статуту ТОВ «Майя» від 1998 р. - в утворенні статутного фонду ТОВ своїми вкладами приймають участь : [PERSON] - 100000 руб., що складає 50%, спадкодавець [PERSON] - 50000 руб., що складає 25% та [PERSON] - 50000 руб., що складає 25% з виключенням з загальної частини Установчого договору учасника [PERSON] (а.с. 36-37 т. 1). При чому, суд звертає увагу на протокол № 5 ТОВ «Майя» від 06.08.2008 р., на якому були присутні засновники товариства [PERSON] з часткою 50% голосів, [PERSON] (спадкодавець) з часткою 25% голосів та [PERSON] з часткою 25% голосів, на якому було вирішено питання про продаж ТОВ «Майя» кафе за адресою : [ADDRESS] та можливості доплати [PERSON] після продажу ТОВ «Майя» за проведену реконструкцію кафе кожним засновником в рівних частках, суми у розмірі 20000 у.о. еквівалентом до гривні за курсом НБУ на день продажу, розподіливши виплату таким чином : [PERSON] (спадкодавець) - 10000 у.о. та [PERSON] - 10000 у.о. та зобов'язати [PERSON] виплатити [PERSON] (спадкодавцю) гроші в сумі 2000 дол. США за будівельні матеріали та ремонті роботи в підвалі ТОВ «Майя» (а.с. 203-204 т. 1). Однак, як встановив суд, будь-яких належних та допустимих доказів понесених витрат як самим спадкодавцем, так і його спадкоємицею на будівництво спірної частки чи всього торгівельного центру «[INFO]» - позивачкою суду не надано і відповідно такі докази в матеріалах справи, а саме докази надання особисто позивачкою своїх грошових коштів директору ТОВ «Майя» [PERSON] на будівництво вказаного нерухомого майна (будівельні матеріали) та для утримання спірної нерухомості. Вказане вище підтвердили представники відповідача, один з яких [PERSON] - директор ТОВ «Майя», пояснивши, що 31.08.1992 р. на загальних зборах товариства ним особисто, спадкодавцем [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення про створення ТОВ «Майя» і розпочато будівництво торгового центру «[INFO]». Протоколом загальних зборів ТОВ «Майя» № 2 від 01.07.1993 р. було прийнято рішення про припинення будівництва у зв'язку з відсутністю будівельних матеріалів та робочої сили. Однак, всупереч вказаного рішення, [PERSON] та [PERSON] створили кооператив «Будівельник» та за власні кошти і власними силами добудували торгівельний центр «[INFO]», який був введений в експлуатацію 15.04.1996 р., що підтверджується вищевказаним протоколом загальних зборів товариства № 5 від 06.08.2008 р., в якому зазначено, що [PERSON] за проведену реконструкцію об'єкту, кожен з учасників товариства повинен сплатити по 10000 у.о. за курсом НБУ та прийнято рішення провести виплати після продажу ТОВ «Майя» (а.с. 245-249 т. 1). Відповідно до п. 6.8 Статуту ТОВ «Майя», затвердженого протоколом № 1 від 31.08.1992 р. - спадкоємці можуть вступити то ТОВ лише зі згоди товариства (а.с. 106-112 т. 1). Тобто, з урахуванням вимог ст. 147 ч. 5 ЦК України та п. 6.8 Статуту ТОВ «Майя», суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] - має право на отримання частки у Статутному капіталі ТОВ «Майя» в порядку спадкування за законом і лише за згодою інших учасників товариства. Як встановив суд, позивачка, як спадкоємець свого батька - учасника товариства [PERSON] до сьогоднішнього дня - не зверталася до керівництва (директора) ТОВ «Майя» з будь-якими заявами про виплату на її користь частки у Статутному капіталі товариства, про вступ до товариства або про відмову до вступу до ТОВ «Майя». При чому, як з'ясував суд, з метою приведення установчих документів у відповідність до чинного законодавства України та з'ясування кола спадкоємців померлого [PERSON], як засновника ТОВ «Майя», останні звернулися до державного нотаріуса з відповідним письмовим запитом від 05.05.2017 р., на що отримали письмову відповідь нотаріуса про те, що станом на 22.05.2017 р. спадкоємцю [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на частку учасника ТОВ «Майя» не видавалось (а.с. 158,159 т. 1). Після чого, як показали в судовому засіданні представники відповідачів, враховуючи, що позивачка не зверталась до ТОВ «Майя» і не виявила бажання про вступ до складу засновників товариства та той факт, що Статутом ТОВ «Майя» передбачений вступ до товариства лише зі згоди учасників товариства, останніми були зібрані загальні збори учасників ТОВ «Майя» від 23.05.2017 р., наслідком проведення яких став протокол загальних зборів учасників ТОВ «Майя», в якому було вирішено виключити померлого учасника товариства [PERSON] зі складу учасників, не приймати спадкоємців [PERSON] до складу товариства та виплатити спадкоємцям належну частку в грошовій формі. Зокрема було виключено зі складу учасників ТОВ «Майя» померлого учасника [PERSON], який володів часткою у розмірі 25% Статутного капіталу, що еквівалентно 0,50 грн., за що одностайно проголосували всі присутні засновники, що становить 100% (а.с. 172-175 т. 1). Відповідно до ст. 60 Закону України «Про господарські товариства» - загальні збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники (їхні представники), що володіють у сукупності більш як 50% голосів. А відповідно до ч. 4 ст. 58 Закону - учасники мають кількість голосів, пропорційну розміру їх часток у статутному капіталі. Так, відповідно до рекомендації ВГСУ «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин» від 28.12.2007 р. № 04-5/14 - голоси, які відносяться до частки померлого або реорганізованого учасника, не приймають участі в голосуванні з питань вступу спадкоємця або правонаступника в товариство, і відповідно, ці голоси не враховуються при визначенні правомочності загальних зборів для прийняття рішення про вступ спадкоємця або правонаступника в це товариство. Враховуючи, що на загальних зборах учасників ТОВ «Майя» 23.05.2017 р. були присутні учасники, які мають кількість голосів 75% - збори вважаються повноважними. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок та інші споруди, земельну ділянку - є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на них (спадкодавець [PERSON], як і інші учасники товариства е набули права власності на спірний торгівельний центр, земельну ділянку), то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Суд встановив, що спірна частка нерухомого майна у виді торгівельного центру «[INFO]» на 25% якої претендує в порядку спадкування за законом позивачка - взагалі не входила та не входить до складу спадщини (спадкової маси) після смерті [PERSON], померлого [INFO], так як ні весь торгівельний центр, ні його частка ніколи не вносились до статутного капталу (фонду) ТОВ «Майя», що підтверджується Статутом товариства та інформацією з ЄДРЮОФОПГФ, відповідно до яких - ТОВ «Майя» сформовано за рахунок грошових внесків учасників, а не за рахунок внесеного ними нерухомого майна, а тому позивачка має право претендувати (отримати) в порядку спадкування за законом після смерті свого батька - спадкодавця (співзасновника ТОВ «Майя») частку у розмірі 25% Статутного капіталу, що еквівалентно 0,50 грн., якою володів її батько [PERSON] у статутному капіталі товариства, на що погодились представники відповідачів в судовому засіданні, і проти чого заперечувала позивачка. Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України - право постійного користування земельною ділянкою, це право володіння і користування земельною ділянкою, яка знаходиться в державній або комунальній власності, без встановлення строку. В той же час, згідно із ч. 1 ст. 78 ЗК України - право власності на землю, це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Відповідно до вищевказаного Ату про відвід земельної ділянки від 03.05.1995 р. - вказана спірна земельна ділянка площею 0,12 га належить ТОВ «Майя» на праві постійного користування. Тобто, спірна земельна ділянка - знаходиться у комунальній власності і належить Сухолиманській сільраді Овідіопольського району Одеської області, а тому спірна земельна ділянка не належить на праві власності відповідачам ТОВ «Майя», а останні лише мають право постійного користування нею, а тому у товариства відсутнє право на відчуження вказаної ділянки, і відповідно вказана земельні ділянка не входить до спадкової маси і не може бути успадкована позивачкою у будь-якому випадку. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, в задоволенні якого, з підстав описаних вище, слід відмовити повністю. У відповідності до приписів ч. 9 ст. 158 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення судом рішення щодо повної відмови у задоволенні позову - суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.06.2017 р. у виді накладення арешту на нежитлову будівлю - торговий центр «[INFO]» та земельну ділянку, площею 0,12 га, що розташовані за адресою : [ADDRESS] (а.с. 57-58 т. 1).

Outcome: dismissed