Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

До суду звернулась позивач [PERSON] з позовною заявою у якій просить визнати за нею право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності колишнього КСП «Дружба» у розмірі 11,52 умовних кадастрових гектарів на території Зориківської сільської ради Міловського району Луганської області. Свій позов обґрунтовує тим, що вона з 1959 року працювала у колгоспі «Дружба» с. Зориківка Міловського району Луганської області членом якого являється з 1965 року де до 1990 року працювала дояркою. З 1996 року в цьому колгоспі працювала різноробочою. Вона отримала інформацію на свою офіційну заяву з Держгеокадастру в Луганській області про те, що 28 грудня 1995 року КСП «Дружба» с. Зориківка Міловського району Луганської області Міловською районною державною адміністрацією був виданий Державний акт на право колективної власності на землю. Згідно розпорядження голови Міловської районної адміністрації від 26.11.1996 року №394 з відповідним додатком до нього розмір земельної частки (паю) із земель КСП «Дружба» визначено в умовних кадастрових гектарах -11,52 га, його вартість 27652,46 гривень на час видачі Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Дружба» вона була членом даного сільськогосподарського підприємства. Однак як її стало відомо після письмових звернень до відповідних органів у квітні-серпні 2019 року рішенням загальних зборів членів КСП «Дружба» від 17 жовтня 1996 року (протокол №4) було розглянуто і затверджено список членів КСП. Які мають право на земельний пай на отримання відповідного сертифікату на підтвердження цього права, але її до цього списку з невідомих її причин включено не було, сам список у матеріалах загальних зборів взагалі відсутній. З інформації нею отриманої від ГУ Держгеокадастру в Луганській області її прізвище в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Дружба» відсутнє. Однак вона вважає, що на час одержання КСП «Дружба» села Зориківка Міловського району Луганської області Державного акта на право колективної власності на землю тобто станом на 28.12.1995 року була членом даного КСП, то має право на земельний пай і її помилково не включили до списку осіб, що мають таке право у зв`язку з цим її не видали сертифікат на право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель даного сільськогосподарського підприємства. Вона була позбавлена законного права не зважаючи на її членство в КСП «Дружба». З засобів масової інформації та телерепортажів у минулому 2019 році вона дізналась що має право на земельну частку (пай) оскільки на отримання КСП «Дружба» Державного акту про право колективної власності на землю від 28.12.1995 року була повноправним членом сільськогосподарського підприємства, однак на її неодноразові усні звернення до різних уповноважених органів її повідомляли , що вона такого права на земельну частку (пай) не має і вона об`єктивно вважала, що так воно і є. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась однак повідомила про можливість розгляду справи за її відсутністю. Представник позивача від Зориківської сільської ради Міловського району Луганської області до судового засідання не з`явився, однак також повідомив про можливість розгляду справи за його відсутністю. Відзиву з запереченнями надано не було. Дослідивши матеріали справи у повному об`ємі суд приходить до думки про відмов у задоволенні заявлених позовних вимог. Як слід з копії паспорту [PERSON] , вона є громадянкою України. (а.с. 9) Згідно копії трудової книжки колгоспника № [NUMBER] [PERSON] 25.07.1959 року була прийнята колгоспу «Дружба» Міловського району Луганської області (а.с. 10) Відповідно до архівної довідки Комунальної установи «Трудовий архів» територіальних громад Міловського району, є інформація про вихододні [PERSON] за 1990 1996 роки по КСП «Дружба». (а.с. 11) Згідно до довідки Комунальної установи «Трудовий архів» територіальних громад Міловського району, слід, що згідно «Книги обліку розрахунків по оплаті праці» по КСП «Дружба» с. Зориківка Міловського району Луганської області за 1996 рік немає відомостей про звільнення [PERSON] . (а.с.12) Як слід з архівної довідки Міловської районної державної адміністрації Луганської області архівного відділу від 14.05.2019 року слід, що рішенням загальних зборів членів КСП «Дружба» від 24 лютого 1996 року (протокол №1) була створена комісія з паювання землі у складі двадцяти одного члена КСП. Рішенням загальних зборів членів КСП «Дружба» від 17 жовтня 1996 року (протокол №4) розглянуто та затверджено список членів КСП. Які мають право на земельний пай та отримання сертифікату. Загальний список цих членів КСП «Дружба» у протоколі загальних зборів відсутній. Рішенням зборів також затверджено вартість земельного паю в розмірі 27652,46 гривень площею 11,52 умовних кадастрових гектара. (а.с.13) З листа голови Зориківської сільської ради Міловського району Луганської області слід, що позивачу було роз`яснено про відсутність повноважень сільської ради зібрати загальні збори КСП або уповноважених КСП, прийняти рішення про внесення її до списків додатку до державного акту на право колективної власності на землю, звернутися до райдержадміністрації з клопотанням про передачу належної земельної частки її за рахунок не розпайованих земель із резервного фонду створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.(а.с.14) З листа голови Міловської районної ради слід, що позивачу [PERSON] було роз`яснено про неможливість про включення її в списки членів КСП на час паювання земель сільськогосппідприємства і вирішити це питання у юридичній площині. (а.с.15) Як слід з листа заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, що позивача [PERSON] не було включено до списку, що додані до Державного акту на право колективної власності на землю виданого Міловською районною радою народних депутатів від 28 грудня 1995 року по КСП «Дружба». Згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Дружба» позивач [PERSON] не значиться. На підставі розпорядження голови Міловської районної державної адміністрації №394 від 26.11.1996 року та додатку до нього «Перерахунок розміру в умовних кадастрових гектарах та вартості земельної частки (паю) із земель КСП «Дружба» Міловського району становить -11,52 га в цінах станом на 01.07.1995 року складає-27652,46 гривень. (а.с.16) Відповідно до ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)»\~від 05\~червня 2003\~року право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною третьою указаної статті передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст. 22 ЗК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Як слід з п. 1 Указу Президента\~України від\~08\~серпня 1995\~року №\~720/95\~«Про порядок\~паювання земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п. 2 даного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Згідно п.\~24\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі -КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК ( 435-15 ), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ч. 2\~ ст\~.\~83\~ЗК України,\~у комунальній\~власності перебувають: а)\~усі землі\~в межах\~населених пунктів,\~крім земельних\~ділянок приватної\~та державної\~власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Як слід з ч. 1 ст. 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Таким чином, можна зробити висновок, що земля з якої позивач просить надати земельну частку, перебуває у державній власності та передача таких земель у власність належить саме до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Луганській області, яке не залучено позивачем належним відповідачем у даній справі. Однак, враховуючи, що вимоги позивачки полягають також у визнанні її права на земельну частку (пай) у розмірі 11,52 га, що належить до повноважень Міловської районної державної адміністрації Луганської області, відповідачем у вказаній справі також має бути залучений і вказаний орган. Однак, позивач виказав чітку позицію у своєї позовній заяві що, відповідачем має бути тільки Зориківська сільська рада Міловського району Луганській області, та клопотань щодо залучення співвідповідачів не заявила. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. Відповідно до п 6 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України\~2003\~року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст.71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями\~ 78 \~і\~ 79 цього\~ Кодексу. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Отже, станом на 28.12.1995 року, тобто на момент отримання КСП «Дружба» Державного акта на право колективної власності на землю, позивач [PERSON] була членом КСП, і мала право на внесення її до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Однак, як слід з матеріалів справи право на звернення до суду з позовом у позивача виникло ще у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений\~ ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, минув ще до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншою стороною у справі. В обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду, позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що вона дізналась про своє право лише навесні минулого 2019 року із засобів масової інформації та телерепортажів. Окрім того, слід врахувати, що факт розпаювання земель є загальновідомим фактом. Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові як вказано у ч. 4 ст. 267 ЦК України. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила про що вказано у ч. 1 ст. 261 ЦК України. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Отже доказів на підтвердження поважності пропуску строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права, позивачем [PERSON] суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed