Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило суд стягнути солідарно з [PERSON], як боржника за кредитним договором № К2НСАU01730145 від 27 грудня 2006 року, та [PERSON], як поручителя за договором поруки № К2НСАU01730145 від 27 серпня 2006 року, укладеного в забезпечення кредитного договору, заборгованість, що виникла в зв'язку із неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов'язань, та станом на 01 квітня 2015 року становить 21 867,77 доларів США, що еквівалентно 512 799,21 грн. Оскільки позичальник та поручитель умови кредитного договору не виконують, позивач просив суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором та сплачений ним судовий збір в розмірі 3 654 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіславши 21 липня 2015 року до суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.33-35). Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності не надали (а.с. 29, 31). Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 27 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К2НСАU01730145 (далі - Договір), згідно з умовами якого позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру виконання Банк надав кредитні кошти у розмірі 19 051,00 доларів США у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на купівлю автомобіля, а також у розмірі 6 244,46 доларів США на сплату страхових платежів із кінцевою датою погашення та сплати процентів і комісійних по ньому - 26 грудня 2011 року включно (а.с. 13-14). За п. 1.1. Договору, позичальник сплачує 1,00 % відсоток за користування кредитом на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,27% від суми виданого кредиту (а.с. 13). Згідно розділу 3 Договору, процентна ставка за користування кредитом при порушенні позичальником зобов'язань становить 2,85% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом (а.с. 14). Згідно Графіку, дата або період здійснення платежів визначено щомісячно, з 20 до 25 числа поточного місяця (а.с. 13). 27 серпня 2006 року між позивачем та [PERSON], як поручителем, в забезпечення кредитного договору, укладено договір поруки № К2НСАU01730145 (а.с. 15). Відповідно до розрахунку, загальна заборгованість по кредитному договору станом на 01 квітня 2015 року, складає 21 867,77 доларів США, що складається з 7 493,41 доларів США заборгованості за кредитом, 6 817,25 доларів США - заборгованості за відсотками, 1 286,00 доларів США - заборгованості з комісії, 6 271,11 доларів США - заборгованості з пені, в тому числі пені на прострочену комісії - 57,61 доларів США (а.с. 5-7). Вимоги про дострокове погашення заборгованості [PERSON] та [PERSON] надсилалися банком починаючи з 20 квітня 2015 року (а.с.9-10). Тобто, судом достовірно встановлено, що в укладеному кредитному договорі визначені чіткі щомісячні умови виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, які банківською установою виконані в повному обсязі, а відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконують. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі, яка розглядається, є іноземна валюта. Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі- Декрет), визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Вказана правова позиція закріплена в Постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 та в абз. 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», яким роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93). Оскільки, судом достовірно встановлено на підставі зібраних по справі доказів, що відпвоідачі належним чином взяті на себе зобов'язання за укладеними з позивачем кредитним договором щодо повернення отриманих коштів не виконують; повідомлялися банком про наявну заборгованість, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги позивача про стягнення з останніх солідарно суми кредиту, нарахованих процентів та пені за розрахунком заборгованості станом 01 квітня 2015 року. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у вигляді судового збору підлягають солідарному стягненню з відповідачів.

Outcome: approved