Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 06.06.2002 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №201-02/В про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до п.2 укладеного договору позивач надав відповідачу кредитний ліміт у розмірі 10000,00 доларів США з відсотковою ставкою відповідно до п.п.4.1, 4.2 Договору та строком виконання зобовязань згідно умов договору. Свої зобовязання за Договором позивач виконав в повному обсязі. Позичальник зобовязання за Договором належним чином не виконав, а саме не сплатив необхідні кошти для погашення заборгованості. Станом на 21.12.2016 року Позичальник має заборгованість 121340,01 доларів США. Від цієї суми віднімається сума у розмірі 90700,38 доларів США, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 17.10.2012 р. з відповідача [PERSON] на користь позивача. Різниця становить 30639,63 доларів США. Однак, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 06.06.2002 р. в розмірі 18889,31 доларів США, що становить 500 000,04 грн. В свою чергу представником відповідача адвокатом [PERSON] подано до суду заперечення на позовну заяву. Заперечення мотивує тим, що відповідач [PERSON] на даний час не має ніяких зобовязань перед позивачем, оскільки в заставу для забезпечення даного кредиту було надано сільгосптехніку, а саме комбайн, який в подальшому було вилучено та продано позивачем, а кошти зараховано в погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того вказує, що на даний час минули строки позовної давності для стягнення даного кредиту. Термін повернення кредиту сплив 05.06.2003 року, а відтак строк позовної давності закінчився 05.06.2006 року, тобто понад одинадцять років тому. Вказує, що в 2011 році позивач вже звертався до суду із позовом з тим же самим предметом та підставами позову до [PERSON] та [PERSON], за результатами розгляду якої позов було залишено без розгляду у звязку з неявкою представника позивача. Посилаючись на судову практику та практику Європейського суду з прав людини адвокат [PERSON] просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити у звязку із спливом строку позовної давності. Представник позивача ПАТ КБ ПриватБанк в судове засідання не зявився, однак представником ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] 17.05.2017 р. подано до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися. Однак, адвокатом [PERSON] подано до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та без участі відповідача [PERSON], застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не зявилася, повідомлена про час та місце розгляду справи. Заяв та клопотань не надходило. Розгляд справи проведено на підставі поданих доказів. Дослідивши подані докази, всебічно і повно з'ясувавши підтверджені ними фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між Банком та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено кредитний договір №201-02/В від 06.06.2002 року строком до 05.06.2003 року із зобовязанням Позичальника повернути кредит, сплатити відсотки, комісійні винагороди в обумовлені даним договором терміни. Згідно п.4.1, 4.2 Договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п.п.1.3, 2.2.3, 2.2.4, 2.4.1, Позичальник сплачує відсотки в розмірі 18% річних. При порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.2.4, 2.3.3. даного договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 36% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Банк посилається на порушення відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором, у звязку із чим станом на 21.12.2016 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 121340,01 доларів США. Від цієї суми віднімається сума у розмірі 90700,38 доларів США, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 17.10.2012 р. з відповідача [PERSON] на користь позивача. Різниця становить 30639,63 доларів США. Однак, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 06.06.2002 р. в розмірі 18889,31 доларів США, що становить 500 000,04 грн. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч.1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Представником відповідача [PERSON] подано до суду письмову заяву про застосування у даному випадку строків позовної давності. Згідно частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як вбачається з доказів, поданих позивачем, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 17.10.2012 року у справі №2/0417/7141/2012 з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №201-02/В від 06.06.2002 року у сумі 83448,82 доларів США та судовий збір в розмірі 3219,00 грн. Підстави переривання строку позовної давності встановлені ст. 264 ЦК України. Так, перебіг позовної давності переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України). За змістом статей 257, 264 ЦК України позовна давність для пред'явлення позову до боржника може перериватися лише в межах строку позовної давності, а не після її спливу. Указаним вище рішенням (у цивільній справі №2/0417/7141/2012), яке набрало законної сили та має преюдиціальне значення, встановлено, що Банк, звернувшись у вересні 2012 року із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №201-02/В від 06.06.2002 року, кінцевий строк виконання зобовязання якого настав 05.06.2003 року, пропустив строк позовної давності. Отже, строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав 05.06.2003 року, а позивач вперше звернувся з позовом до Індустріального районного суду\~\~м. Дніпропетровська у вересні 2012 року, тобто поза межами строків позовної давності. Врахувавши те, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився, суд приходить до переконання, що у даному випадку можливе застосування указаних положень ст. 264 ЦК України. Судом взято до уваги практику Вищого спеціалізованого суду України, яким ухвалою від 26.10.2016 року у справі №307/3050/15-ц ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 23 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Отже суд, дослідивши всі матеріали справи дійшов до висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувшись вперше за захистом своїх прав до Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ, предявив позов поза межами строків позовної давності, а відтак наявні всі правові підстави для відмови в задоволенні позову Банку з цієї підстави.

Outcome: dismissed