Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, вказуючи, що їй на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться в [ADDRESS]. Так, позивач пояснила, що відповідач по справі є колишньою її знайомою по роботі, яка мала працювати у Закупненському карєруправлінні, для чого її необхідно було місце проживання в смт.Закупне. Оскільки [PERSON] була її знайомою, а тому прописала її тимчасово до себе в квартиру. Однак по певних причинах [PERSON] на роботу так і не приїхала, а залишилась бути в неї зареєстрованою, а тому відповідач з січня 2015 року не проживає. Обовязки по належному утриманні будинку здійснює позивач, як власник квартири. На неодноразові прохання виписатися [PERSON] не реагує, у звязку з чим позивач звернулася з даним позовом. В судове засідання позивач зявилася, позовні вимоги просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не зявилася, однак про день, час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно та належним чином судовою повісткою, що була направлена їй за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно повідомлення УДПЗ «Укрпошта» поштове відправлення не вручено адресату та повернуто до суду з поміткою про причини невручення, а саме: «за зазначеною адресою не проживає». На підставі ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити. Судом обєктивно встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що по вул. Молодіжна (Леніна) 10 [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.02.1996 року, копією технічного паспорта реєстровий номер 1-43 від 20.02.1996 року. Згідно довідки виданої Зкупненською селищною радою Чемеровецького району від 06.11.2017 року за № 1553 вбачається, що [PERSON] [INFO] була зареєстрованою за адресою смт. Закупне. [ADDRESS], але за даною адресою не проживала і не проживає з 2015 року. Допитані в судовому засіданні свідки[PERSON] та [PERSON].. підтвердили факт непроживання [PERSON] [INFO] в смт. Закупне. [ADDRESS] з січня 2015 року. Ч. 3 ст.\~12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, чим декларується принцип "змагальності сторін у цивільному процесі". Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст.319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно розяснень, що містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо) п.11 постанови Пленуму ВС України від 12.04.1985 року №2. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач у вказаному житловому приміщенні не проживає з січня 2015 року та ним не користується, а тому є всі підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Крім того суд розяснює, що згідно п.3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником до територіального підрозділу ДМС України на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача у визнанні [PERSON]. такою, що втратила право на користування житловим приміщенням Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України -судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищезазначеного суд рахує за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 640 грн. 00 коп. сплачений [PERSON]. судовий збір.

Outcome: approved