Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

В травні 2016 р. [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. Вказували на те, що вони зареєстровані та проживали за адресою: [INFO]. Вищезазначена квартира двокімнатна, належить на праві власності матері позивачки - відповідачці [PERSON] В 2005 р., за згоди матері, позивачка разом зі своїм, на той час неповнолітнім, сином вселилась до спірної квартири, та в 2008 р. зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою. Після досягнення відповідного віку, при отриманні паспорту , за даною адресою був зареєстрований також син позивачки [PERSON] Згода на вселення позивачів, а в подальшому і чоловіка позивачки [PERSON], її малолітньої доньки [INFO], була надана позивачкою безумовно. [ADDRESS] є єдиним місцем проживання позивачки та членів її сім`ї, там знаходяться їх особисті речі, побутова техніка, одяг тощо. Вони несуть витрати по утриманню майна, здійснювали ремонт в кімнаті, в якій проживали, оплачували комунальні послуги. Однак, згідно заочного рішення суду від 03.06.2015 р., яке в подальшому було скасовано, [PERSON] та її дітей [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням спірної квартири. В період , після прийняття рішення про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування [ADDRESS] та до скасування даного рішення, відповідачка [PERSON] подарувала частку належної їй квартири (одну кімнату, в якій проживали її донька з сімєю) [PERSON] Остання здійснила переобладнання та перебудову, внаслідок яких приєднала спірну кімнату до своєї квартири. На переконання позивачів, такі дії відповідачки є протизаконними, оскільки право на користування спірною квартирою на час відчуження її частки, мала неповнолітня донька позивачки - [PERSON] В звязку з відчуженням частки квартири вона перетворилась з двокімнатної на однокімнатну, що суттєво погіршує умови проживання позивачки та її дітей фактично відчужено кімнату, в якій вони проживали, зменшилась площа житла, яку вони мали можливість займати. Посилаючись на вищевикладене, позивачі відповідно до остаточної редакції позову, просили суд: - визнати недійсним договір дарування від 08.07.2015 р., посвідчений ПН ММНО [PERSON], за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла дарунок - 27/100 частин квартири [ADDRESS], 27/100 частин вищевказаної квартири складається з житлової кімнати приміщення № 7 житловою площею 14,9 кв.м., та балкону № 9 площею 0,5 кв.м. В цілому вищевказана квартира двокімнатна, загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м.; - застосувати правові наслідки недійсності договору дарування від 08.07.2015 р., посвідченого ПН ММНО [PERSON], який укладено між [PERSON] та [PERSON], - зобовязавши [PERSON]: повернути у власність [PERSON] житлову кімнату приміщення № 7 площею 14,6 кв.м. та балкон № 9 площею 0,5 кв.м. квартири [ADDRESS]; - закласти двірний отвір між належною їй квартирою № 12 в будинку 6 по вул. Логовенка в м. Миколаєві та житловою кімнатою приміщення № 7 площею 14,6 кв.м. квартири [ADDRESS], що належить [PERSON]; - відновити балконну перегородку між балконом належної їй квартири [ADDRESS] та балконом № 9 площею 0,5 кв.м. квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на законність своїх дій щодо розпорядження належним їй на праві власності майном. Представник позивача [PERSON] позов не визнав через його безпідставність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність . Представник Служби у справах дітей вважав, що позов має бути задоволено. Представник третьої особи ЖКП ММР «Південь» та ПН ММНО [PERSON]А, в судове засідання не зявились, повідомлялись судом про розгляд справи належним чином, від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. [PERSON] є донькою [PERSON]. [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.07.2000 р. та Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.02.2006 р. належала квартира [ADDRESS]. Зазначена квартира двокімнатна, загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м. У вищезазначеній квартирі були зареєстровані відповідачка [PERSON] (власник квартири), позивачка [PERSON], її донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] (а.с. 13 к/довідки ЖКП ММР «Південь» Форми № 3 від 11.12.2014 р.). [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 22.08.2008 року. Вони мають доньку [PERSON] Дар`ю Сергіївну, [INFO]. [PERSON] має на праві власності житловий будинок за адресою м. Миколаїв, вул. Старий Інвалідний Хутор , 129в/1. У цьому будинку з 2014 року, відповідно до пояснень [PERSON] у судовому засіданні, постійно, а до 2014 року періодично мешкає вона, донька та чоловік. Донька відвідує школу, яка розташована поряд цієї адреси. В лютому 2015 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею спірної квартири, а відповідачі за власним бажанням в квартирі не проживають, витрати на утримання житла не сплачують. Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2015 р. вказаний позов було задоволено та визнано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № 16 в буд. № 6 по вул. Логовенко в м. Миколаєві. В подальшому, згідно Ухвали суду від 06.10.2015 р. вищевказане заочне Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва було скасоване за заявою [PERSON], яка після скасування рішення звернулась до суду з зустрічним позовом про вселення її до спірного приміщення разом з неповнолітньою [PERSON] Дарєю. Свої вимоги мотивувала тим, що з кінця 2013 р. між нею та її матірю утворились стійкі неприязні особисті стосунки, внаслідок чого вона разом з дітьми змушена була тимчасово не проживати в спірній квартирі через перешкоди з боку [PERSON], проте продовжувала підтримувати з житлом правовий зв'язок (здійснювала оплату комунальних послуг, несла витрати на утримання житла, зберігала в квартирі особисті речі, меблі, тощо). У відповідності до Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2016 р. було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та її дітей про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та задоволено зустрічний позов [PERSON] про вселення. Вказане судове рішення набрало законної сили. Однак, в період з часу постановлення судом заочного рішення від 03.06.2015 р. про визнання [PERSON] та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та до часу його скасування, відповідачка [PERSON] здійснила відчуження частки належної їй квартири на користь [PERSON] 08.07.2015 р. [PERSON] та [PERSON], уклали Договір дарування, посвідчений ПН ММНО [PERSON], відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла дарунок 27/100 частин квартири № 16, яка знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Логовенка, будинок 6. 27/100 частин квартири складається з житлової кімнати приміщення № 7, житловою площею - 14,9 кв.м., та балкон № 9 площею 0,5 кв. В подальшому, згідно Розпорядження Адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради № 126р від 08.10.2015 р. квартира [ADDRESS], що знаходиться у власності [PERSON]: квартира № 16 - переобладнана в однокімнатну, житлова площа зменшена на 15,4 кв.м., за рахунок приєднання 27/100 частин (житлова площа 14,9 кв.м., загальна площа 15,4 кв.м.) до кв. № 12. Таким чином квартира № 16 однокімнатна: загальна площа 41,5 кв.м., житлова площа - 22,5 кв.м., готова до експлуатації. [PERSON] користується відчуженими житловою кімнатою та балконом спірної квартири. Вона зробила двірний отвір з належної їй квартири до житлової кімнати приміщення № 7, а також обєднала належний їй балкон з балконом квартири № 16 шляхом руйнування перетину між ними. 02.11.2015 р. Миколаївським міським управлінням юстиції було видано Свідоцтво про право власності, відповідно до якого [PERSON] на праві власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS], загальна площа - 41,5 кв.м., житлова площа - 22,5 кв. м. Як на підставу заявлених вимог позивачка [PERSON] посилається на ч.1 ст.215 ЦК України, ч.6 ст.203 ЦК України , вказуючи, що внаслідок укладення вищезазначеного договору дарування було порушено права її малолітньої доньки, яка має право користування спірною квартирою, оскільки договір було здійснено без дозволу органу опіки та піклування. Крім того позивачі вважають, що внаслідок укладення даного договору порушено їх житлові права , що полягає в неправомірному зменшенні житлової площі квартири, право на користування якою вони мають. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ст. 177 СК України \~батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, а саме укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл. 16 ЦК "Правочини". Відповідно до ст.ст. 202-204, 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. \~Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обовязковими для виконання. У відповідності до ст. 628, 629 ЦК України договір є обовязковим до виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Разом з тим, оскаржуваний правочин - договір дарування частки квартири, був укладений не батьками дитини, яка має право на користування житлом, а іншою особою власником житлового приміщення. При цьому неповнолітня [PERSON] не мала і не має права власності на [ADDRESS]. Вона набула права користування житлом - зазначеною квартирою, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право в подальшому, не зважаючи на зміну житлової площі, так само як і інші члени сім`ї власника. Нотаріус, при посвідченні оспорюваного договору діяв в межах своїх повноважень, на підставі норм діючого законодавства, жодних порушень з свого боку не допустив. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що права позивачів, при посвідчені договору дарування, відповідачами порушено не було, через що заявлені вимоги в частині визнання договору недійсним задоволенню не підлягають через їх безпідставність, інші вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є похідними.

Outcome: dismissed