Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] сільської ради Виноградівського району про визнання недійсним заповіту, складеного 07 квітня 2008 року від імені [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем Фанчиківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області і зареєстрований в реєстрі за №183. По справі зазначає, що 30 вересня 2008 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого виявилось, що він склав заповіт на користь [PERSON]. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що підпис у заповіті не належить спадкодавцеві та не було дотримано порядку посвідчення заповітів, а саме: відсутні будь-які уточнюючі відомості, необхідні для визначення особи спадкоємця; були відсутні двоє свідків при посвідченні заповіту; заповідачу не було розяснено зміст ст. 1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору; відсутня відмітка про те, що заповіт був прочитаний заповідачем вголос. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що про оспорюваний заповіт позивачка дізналася після звернення до нотаріуса щодо прийняття спадщини за законом, оскільки вона була дружиною спадкодавця, який за життя обіцяв залишити їй будинок, при посвідченні заповіту було порушено вимоги законодавства, підпис належить не спадкоємцю. Дітей від шлюбу вони не мали. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечила, просила застосувати строки позовної давності. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] проти позову заперечив, пояснив, що повноваження по вчиненню нотаріальних дій покладені на секретаря ради. Він особисто бачив [PERSON] у коридорі сільської ради, де привітався з ним, після чого [PERSON] зайшов в кабінет до секретаря, а [PERSON] пішов до свого кабінету. Кабінет секретаря сільської ради є прохідним і веде до кабінету сільського голови. Оскільки вищевказані двері були відчинені, він чув, що [PERSON] хоче укласти заповіт. Додатково зазначив, що спадкодавець пояснив причини укладення заповіту на імя [PERSON] тією обставиною, що останній є його племінником і останнім часом здійснював догляд за ним, оскільки він був дуже хворий і збирався в м. Ужгород на операцію. Також вказав, що відповідач по даній справі в цей час знаходився в коридорі сільської ради і в нього відсутні сумніви щодо того, на кого складався заповіт. Свідок [PERSON], в судовому засіданні показала, що зі сторонами по справі є односельчанами. З березня 1985 року по 2014 рік вона працювала на посаді секретаря Фанчиківської сільської ради. 07.04.2008 року до неї прийшов [PERSON], предявив паспорт громадянина України та просив скласти заповіт на імя [PERSON]. При цьому додатково пояснював, що він йде на операцію та більше йому немає на кого надіятись, розраховував лиш на відповідача. [PERSON] в с. Фанчиково Виноградівського району лиш один, під час укладання заповіту [PERSON] перебував в коридорі, а тому в неї також не виникло сумніві на кого складається даний заповіт. Стверджувала, що підпис в заповіті ставив саме померлий [PERSON]. Сільський голова був у себе в кабінеті, двері були відкриті і він чув все, що відбувалось. Свідок говорила з [PERSON], щоб зрозуміти чи адекватний він. Після надрукувала текст заповіту, роздрукувала його і оголосила [PERSON], який підписав 2 примірники заповіту, квитанцію та поставив підпис у реєстрі. Будь-яких інших осіб під час укладання заповіту у кабінеті не перебувало. Вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до розяснень, наданих Пленумом Верховного [PERSON] України у постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у звязку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК); 3) охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав (частини перша, третя статті 1236 ЦК); 4) зробити у заповіті заповідальний відказ, відказоодержувачами у якому можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом (стаття 1237 ЦК); 5) зобов'язати спадкоємців до вчинення певних дій немайнового характеру, зокрема, щодо розпорядження особистими паперами, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання, дій, спрямованих на досягнення суспільно корисної мети (стаття 1240 ЦК); 6) обумовити виникнення права спадкування наявністю певної умови (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з умовою. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства (частини друга, третя статті 1242 ЦК); 7) установити сервітути щодо земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб (стаття 1246 ЦК). Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила (п. 16 постанови). За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ФМ №472291, виданим [PERSON] сільською радою Виноградівського району 03.03.1990 року, актовий запис №4 від 03.03.1990 року (а.с.18). 07 квітня 2008 року секретарем Фанчиківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області [PERSON], було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №183, заповіт, яким [PERSON] заповідав відповідачеві [PERSON] все своє майно, що підтверджується копією заповіту (а.с.19-20). 30 вересня 2008 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФМ №077526 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області 18.11.2008 року, про що 01.10.2008 року складено актовий запис №51 (а.с.25). В шестимісячний строк позивачка [PERSON] звернулась із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після померлого чоловіка [PERSON]. Під час даного звернення, 15.04.2009 року, вона дізналась про існування заповіту, згідно якого все майно покійного переходило до [PERSON] (а.с.38), а тому їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. При наданні правової оцінки спірним правовідносинам суд приймає до уваги наступне. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Позивач є спадкоємцем за законом, відповідач є спадкоємцем за заповітом стосовно майна померлого [PERSON], між ними існують спірні правовідносини щодо спадщини. Статтею 1257 ЦК України передбачений порядок визнання недійсним заповіту. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Сторони подавали до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, що вказує на те, що вони виявили волю щодо прийняття спадщини. Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст.ст. 1247, 1251 ЦК України заповіт складається у письмовій формі і має бути посвідчений нотаріусом або іншими уповноваженими посадовими службовими особами відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 1254 цього Кодексу передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт. Кожний новий заповіт скасовує попередній. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У п. 17 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 30 травня 1997 року № 8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" роз'яснено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу. Стаття 212 ЦПК України зазначає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом із тим доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно висновку експерта №1635 від 02.06.2016 року за результатами проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи у примірнику заповіту від імені [PERSON] від 07.04.2008 року та в графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» під №183 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій [PERSON] сільської ради за 2008 рік, виконані не [PERSON], а іншою особою з намаганням наслідувати справжні підписи [PERSON] (а.с.143-144). Судом було витребувано та оглянуто в судовому засіданні цивільну справу №2-19/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] сільської ради Виноградівського району Закарпатської області про визнання заповіту недійсним, де рішенням від 01.02.2013 року в задоволенні позову відмовлено. В досліджених матеріалах справи міститься також висновок попередньо проведеної судової почеркознавчої експертизи №855 від 10.05.2011 року, якою встановлено, що підпис в графі «Підпис» нижче запису «Заповіт мною прочитаний вголос» заповіту [PERSON] на користь [PERSON] від 07.04.2008 року, посвідченого секретарем виконкому [PERSON] сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, виконаний [PERSON]. Характер прояву виявлених діагностичних ознак почерку свідчить про їй постійний характер природного походження, пов'язаний, імовірно, з віковими змінами виконавця. Питання щодо встановлення статі виконавця досліджуваного підпису не вирішувалось у звязку з відсутністю відповідної методики. Виходячи з викладеного вище, у суду є два висновки судової почеркознавчої експертизи, які радикально протилежні в своїх твердженнях. Сторони не заявляли про проведення додаткової експертизи. При цьому висновок експертизи №1635 від 02.06.2016 року не узгоджується з жодними доказами у справі, а факт підписання заповіту від 07.04.2008 року [PERSON] підтверджується, як висновком експертизи №855 від 10.05.2011 року, так і показами свідка [PERSON] (була особисто присутня при вищевказаній дії) та поясненнями представника [PERSON] сільської ради Виноградівського району [PERSON], який на той час виконував обовязки сільського голови, бачив в той день в приміщенні сільської ради спадкодавця та чув, що останній хоче оформити вищевказаний заповіт. Згідно ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Даний заповіт посвідчено секретарем Фанчиківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області [PERSON], яка діяла в межах своїх повноважень. Відповідно до абз. 6 п. 1.4. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5, посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами ст. 1247 ЦК України (письмова форма, нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом) є мінімально необхідними, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним. Ці вимоги названі загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження, специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі, тобто Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Вимоги щодо заповіту, посвідченого іншими посадовими особами, передбачені у постанові Кабінету Міністрів України № 419 від 15 червня 1994 року «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівняних до нотаріально посвідчених». Відповідно до вказаного Порядку заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, дати і місця народження заповідача, підписується заповідачем власноручно у присутності посадової, службової особи. Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. Посадова, службова особа може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом. У спірному заповіті, перед підписом від імені заповідача [PERSON] присутній запис останнього про вказівку про те, що заповіт прочитаний ним вголос, а прізвище, ініціали та всі інші відомості, окрім підпису, викладені за допомогою технічних засобів, а відтак суд дійшов висновку, що заповіт [PERSON] від 07 квітня 2008 року містить всі відомості із перерахованих. Суд не може взяти до уваги посилання позивачки на те, що неможливо встановити хто ж саме має право отримати спадщину заповідача [PERSON], оскільки будь-які уточнюючі відомості, необхідні для ідентифікації особи спадкоємця [PERSON] відсутні. До таких висновків суд прийшов аналізуючи пояснення свідка та представника сільської ради, які зазначили, що відповідач, [PERSON], в день укладання заповіту прийшов до сільської ради разом із спадкодавцем [PERSON], в момент укладання заповіту перебував безпосередньо в коридорі сільської ради, єдиний із всіх перелічених позивачем в позовній заяві осіб, являється родичем (племінником) спадкодавця, єдиний проживає на території [PERSON] сільської ради Виноградівського району, а тому у особи, що здійснювала посвідчення заповіту не виникло сумнівів щодо особи, на яку було складено заповіт, як і на даний час не виникає у суду. Інші зазначені позивачем, [PERSON], особи з прізвищем імям по батькові [PERSON] до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], 30.09.2008 року, не зверталися, про порушення своїх прав не зазначали. Посилання позивача на п.18 постанови КМУ від 15.06.2004 року №149 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених», що присутність не менш як двох свідків є обовязковою умовою при посвідченні заповітів суд оцінює критично, оскільки ч. 2 ст. 1253 ЦК України містить вичерпний перелік підстав посвідчення заповіту з умовою обовязкової присутності не менш як двох свідків. В усіх інших випадках заповіт може бути посвідчений при свідках лише за бажанням заповідача. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 1248 ЦК України якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу), а також відповідно до ст.1252 ЦК України, коли посвідчення заповіту здійснюється іншою посадовою, службовою особою. З матеріалів справи вбачається, що підстав для посвідчення заповіту [PERSON] від 07.04.2008 року з умовою обовязкової присутності не менш як двох свідків, не було. Щодо посилання позивачки на факт не зазначення про розяснення змісту положення ст. 1307 ЦК України в спірному заповіті суд констатує наступне. В судовому засіданні не встановлено, що [PERSON] укладалися спадкові договори, а також, що секретарем сільської ради даною бездіяльністю порушено права та законні інтереси будь-якого спадкоємця. А само по собі вищевказане порушення не може бути підставою для визнання заповіту недійним. Викладене вище свідчить про те, що посилання позивача на недотримання вимог щодо форми та посвідчення заповіту [PERSON] є безпідставними. На підставі аналізу наявних у справі доказів у їх сукупності та кожного окремо, суд прийшов до висновку, що при складанні оспорюваного заповіту дотримано вимоги щодо форми та посвідчення такого, заповіт посвідчено уповноваженою особою. Заповідач на свій розсуд вирішив питання про умови складеного ним заповіту та наслідки, які з нього випливають. Докази на обґрунтування відсутності вільного волевиявлення заповідача для укладення заповіту не надані. Підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним немає. Заповіт [PERSON]. не має ознак нікчемності. Судом було встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним. Суд, крім висновків експертизи, дає оцінку й іншим доказам, які згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України повинен надати позивач і оцінити всі докази у взаємному зв'язку й сукупності. Суд вважає, що доводи позову належними і допустимими доказами не доведені, а відтак приходить до висновку, що волевиявлення померлого [PERSON] скласти заповіт на користь відповідача [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, а посилання позивачки на те, що вона впевнена, що її померлий чоловік ніколи б не заповів своє майно іншій людині, ґрунтується лише на її припущеннях. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати у справі, а саме суму судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. покласти на позивача, оскільки в задоволенні рішення відмовлено.

Outcome: dismissed