Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, на його користь завдану матеріальну шкоду у сумі 36 942,58 грн. та моральну шкоду у розмірі 250 000,00 грн. У судовому засідання представник позивача та представник Державної казначейської служби України просили провести судове засідання без фіксації судового процесу, про що надали заяви. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року по справі №521/4470/16-ц позов [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, за участю третіх осіб - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудового розслідування, прокуратури та суду, задоволений частково, та стягнуто на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 213 036,31 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. 06 вересня 2016 року апеляційним судом Одеської області рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2016 змінено в частині стягнення моральної шкоди, визначивши її розмір, яка підлягає стягненню на користь [PERSON] у сумі 300 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Як вбачається зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, вони прийняті на підставі вимог ст. 56 Конституції України, ст. 1176 Цивільного кодексу України, норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та з урахуванням правової позиції Конституційного суду України, викладеної у рішенні від 03.10.2001 року №12-рп/2001. Статтею 56 Конституції України передбачено, що матеріальна та моральна шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок Держави. До органів Казначейства, стягувачем подано виконавчий лист, виданий Малиновським районним судом м. Одеси по справі №521/4470/16-ц за позовом [PERSON] стосовно стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України майнової шкоди у сумі 213 036, 31 грн. та моральної шкоди у сумі 300 000 грн. Відповідно до абз. 2 пп. 1 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством, зокрема, за черговістю надходження таких рішень. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету України на підставі рішення суду. Відповідно до п.п. 1,2 п.9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету виконується виключно Казначейством. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування), за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі , що не перевищує суми реальних збитків, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 зі змінами та доповненнями, затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників. Зокрема, розділом «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам», врегульовано порядок виконання судових рішень ухвалених на підставі ст.56 Конституції України та Закону України «Про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до вимог пунктів 36-37 вищевказаного Порядку, після надходження до органу Казначейства документів, зазначених у п.6 Порядку, внаслідок незаконного прийняття рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду, орган Казначейства протягом п'яти робочих днів повідомляє зазначеному органу та відповідному органу прокуратури про надходження таких документів, останні в свою чергу протягом 15 робочих днів подають органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача. Після закінчення такого строку орган Казначейства надсилає протягом п'яти робочих днів до Казначейства зазначені документи (відомості). На підставі п. 38 Порядку, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з п. 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Статтею 95 Конституції України встановлено правило, за яким виключно Законом «Про Державний бюджет України» визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків. Частиною 1 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України у порядку, визначеному цим Кодексом. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» було виділено 18 094 700,00 млн. грн. З урахуванням залишку коштів на 2016 рік, за програмою КПКВК 3504030, Казначейство не мало можливості перерахувати грошові кошти стягувачу у 2016 році, оскільки асигнувань, передбачених Законом за КПКВК 3504030, було недостатньо. Станом на січень 2017 року, на виконанні у Казначействі за КПКВК 3504030 перебували судові рішення загальною сумою 24,9 млн. грн., які надійшли раніше виконавчого листа Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2016 по справі №521/4470/16. Тому, Казначейство не мало права перерахувати кошти позивачуі раніше, ніж будуть виконання рішення на користь стягувачів, які подали документи раніше, адже в такому разі буде допущено порушення черговості і, як наслідок, порушення прав інших стягувачів. Пунктом 39 Порядку, передбачено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з п.35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсягом відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Таким чином, питання виконання судових рішень за КПКВК 3504030 залежить від суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Казначейство під час перебування на виконанні виконавчого документа [PERSON], неодноразово в письмовій та усній формі, повідомляло стягувача про перебування на виконанні інших виконавчих документів, що надійшли раніше, а саме про наявність черговості виконання. Відповідно до Закону України про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 13.07.2017 N 2137-VIII, за програмою КПКВК 3504030 було збільшено асигнування з 18,9 млн. грн. до 27 694,7 млн. грн. Відповідно до платіжних доручень №1013 від 28.07.2017 та №1189 від 16.08.2017 грошові кошти у сумі 513 036, 31 грн. були перераховані на рахунок вказаний у заяві [PERSON] Таким чином, Державна казначейська служба України під час виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.09.2016, по справі №521/4470/16-ц, діяла у межах наданих повноважень та вживала всі, наданих чинним законодавством заходів щодо виконання рішення, а тому вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди є безпідставними. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд також вважає ці вимоги необґрунтованими не підставі нижченаведеного. Зі змісту ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача(відповідача), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідача. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно зі п. 5 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наведені позивачем докази не свідчать про те, що йому заподіяна моральна шкода, а також що він зазнав моральних страждань. У відповідності до ч.2 ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Відповідно до абз.5 п.5 рішення Конституційного суду України №7-рп/2009 від 16.04.2010 у справі №1-9/2009, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 р. кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, суд вважає, що надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин викладених у позові, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed