Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 17 вересня 2015 року помер її батько [PERSON], який за життя склав заповіт на імя відповідачів. Після смерті батька відкрилася спадщина на будинок та земельну ділянку по вул. Привокзальна, 14-а в селі Червона Мотовилівка Фастівського району Київської області. Позивач вважає, що заповіт складений батьком та посвідчений секретарем Червономотовилівської сільської ради Фастівського району з порушенням законодавства. Так, як батько мав вік 74 роки, хворів на тяжку хворобу рак легенів, вживав знеболюючі наркотичні припарати, його права рука була повністю паралізована, що унеможливлювало його власноручне підписання заповіту, тобто перебував у такому стані, за яким він не міг розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, та керувати ними, батько не міг самостійно прочитати заповіт, а також на думку позивача заповіт було складено із порушенням вимог, щодо його форми та посвідчення, оскільки такий заповіт складався в будинку заповідача, а не в приміщенні Червономотовилівської сільської ради. Під час розгляду справи позивач та її представник надали суду пояснення, в яких зазначили, що позовні вимоги є обґрунтованими. В судове засідання 04 жовтня 2016 року позивач та її представник не зявилися, про день слухання справи повідомлені належним чином. Позивач в день розгляду справи зареєструвала через канцелярію суду заяву в якій просила розгляд справи відкласти, обґрунтовуючи тим, що у неї захворіла дитина. Доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надала. Причини відсутності представника позивача суду не відомі. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість продовження розгляду цивільної справи за відсутності позивача та її представника. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що спадкодавець [PERSON] дійсно перед смертю хворів на тяжку хворобу, проте це не впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. На їхню думку, позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.\~\~ Судом встановлено, що 17 вересня 2015 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 375120 від 17 вересня 2015 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок по вулиці Петровського, 14-а у селищі Червона Мотовилівка Фастівського району Київської області та земельну ділянку, на якій розташований зазначений будинок. Спадкоємцями за заповітом є відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. 18 серпня 2015 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Червономотовилівської сільської ради Фастівського району [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №351, яким заповів [PERSON] та [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він законом матиме право. Відтак, спадкування після смерті [PERSON] повинно здійснюватись за заповітом. Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При складенні заповіту особу заповідача [PERSON] було встановлено, дієздатність його перевірено, форму та порядок посвідчення заповіту додержано. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом позивачу та її представнику розяснені права в повному обсязі. Згідно зі змістом частини третьої статті 213 ЦПК України ухвалене судом рішення обґрунтовується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 18\~серпня 2015 року спадкодавець [PERSON] перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні його позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215, 225, 1233, 1236, 1257 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та,

Outcome: dismissed