Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа: Державна реєстраційна служба України, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю мотивуючи свої вимоги тим, що з 1984 року по 1996 рік вона була зареєстрована в кімнаті [ADDRESS], на даний час квартира № 1/5. Згідно розпорядження № 1422 від 19.11.1996 року на право зайняття житлової площі у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання, у даній квартирі був зареєстрований вітчим [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. З 2004 року по теперішній час позивачка постійно проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги , послуги централізованого опалення та нею було зроблено ремонт. Факт її постійного проживання підтверджується листом начальника Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 28.03.2008 року, актом обстеження відповідальних осіб ЖРЕО -412 від 02.09.2014 року, актом мешканців будинку від 19.12.2015 року ,,Про реєстрацію та постійне проживання», довідкою центру комунального сервісу від 09.12.2015 року. Володіння майном є добросовісним та безперервним протягом всього часу проживання. Позивач та представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах наполягали просили задовольнити позов в повному обсязі та свою позицію обґрунтовували посиланням на вимоги ст.. 344 ЦК України. Представник відповідача: Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради в судове засідання не з'явився. Надали суду пояснення в яких просили справу слухати за відсутності їх представника та відмовити в задоволені позовних вимог. В судовому засіданні представник третьої особи: Державної реєстраційної служби України ухвалення рішення залишив на розсуд суду. але також свою позиції обґрунтовував посиланням на вимоги ст.. 344 ЦК України. В судовому засіданні представник третьої особи: Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення позовних вимог заперечувала, обґрунтовуючи це тим, що правових підстав для задоволення позову не має, крім того свою позицію обґрунтовувала посиланням на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 р., відповідно до якого позивача [PERSON] було виселено зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа: Державна реєстраційна служба України, Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.11.1996 року генеральним директором ,,Хімволокно" було видано розпорядження № 1422 на право зайняття житлової площі у сімейному гуртожитку для тимчасового проживання , а саме квартири [ADDRESS] - [PERSON] на період його праці в ВАТ,,Хімволокно". [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. З 22.06.1995 року позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Водночас не маючи ордеру на жилу площу, проживає в кімнаті [ADDRESS], що встановлено ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22.09.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.04.2016 року, і не може бути спростовано. Відповідно до вказаних рішень суду, [PERSON] виселено з кімнати [NUMBER] квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі не підлягають доказуванню. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Так, для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Відповідно до п.6 Листа ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне. Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що позивач усвідомлювала той факт, що проживала на житловій площі, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. ВССУ у своєму листі «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року зазначив, що при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього кодексу. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed