Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., завданої незаконними діями і бездіяльністю уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 18.02.2020 року ним засобами поштового зв`язку на адресу ГУНП в Полтавській області було направлено заяву про вчинення кримінального правопорушення слідчим СВ Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Савельєвим Д.В. від 03.03.2020 року за № 24/П-398, його заява була направлена за належністю до ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві. Однак, всупереч ст. 214 КПК України ТУ ДБР, розташований у м. Полтаві, отримавши заяву про вчинення кримінального правопорушення, відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР не вніс, досудове розслідування не було розпочато, а отже ТУ ДБР, розташованим у м.Полтаві, допущено бездіяльність. Зазначена бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, [PERSON] було оскаржено до суду першої інстанції та в подальшому рішення суду було оскаржено до Полтавського апеляційного суду. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року у справі № 554/1815/20 (провадження №11-сс/814/707/20) скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, щодо внесення відомостей до ЄРДР задоволено, зобов`язано внести відомості до ЄРДР за його зявою датованою 18.02.2020 року про вчинення кримінального правопорушення. Лише після ухвалення вищевказаного рішення уповноваженою особою ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, 19.04.2021 року, через півроку було виконано обов`язок, передбачений ч.1 ст.214 КПК України, та внесено 09.04.2021 року відомості до ЄРДР за №42020170000000082, що підтверджується копією листа від 16.08.2021 № Я-7213аз/ез/15-02-1 та витягом з ЄРДР. [PERSON] зазначає, що вказана бездіяльність та довготривале невиконання ухвали слідчого судді Полтвського апеляційного суду від 18.11.2020 року у справі 554/1815/20 (провадження 11сс/814/707/20) з боку ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, спричинила йому моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях від криміналізації правоохоронних органів; з вини ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, [PERSON] позбавлений правової стабільності, верховенства права, порушено його психологічне благополуччя, протягом тривалого часу він вимушений витрачати велику кількість свого часу та докладати значних зусиль на звернення за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, які були навмисно, грубо і цинічно порушені ТУ ДБР, розташованим у м. Полтаві. Позивач зазначає, що такою бездіяльністю ТУ ДБР, розташований у м.Полтаві, підірвав у його очах авторитет правоохоронних органів взагалі, обов`язком яких є в першу чергу захист прав, свобод і інтересів таких простих громадян як він. [PERSON] вказує, що осягнути в повній мірі рівень його страждань, а тим більше оцінити їх в грошовому еквіваленті надзвичайно важко, однак, враховуючи всі перелічені фактори, з урахуванням вимог розумності та справедливості завдану [PERSON] моральну шкоду він оцінює в 10 000 грн. Ухвалою суду від 08.11.2021 року було відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 22.11.2021 року від відповідача ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній прохав відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві зазначив, що позивач свої позовні вимоги обґрунтовує нібито довготривалим невнесенням відомостей за його заявою до ЄРДР. При чому, вказує, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року по справі № 554/1815/20 (провадження № 11-сс/814/707/20) задоволено, нібито його скаргу на бездіяльність уповноважених осіб саме ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві. Однак, вказане не відповідає дійсності, оскільки судом апеляційної інстанції розглядалась не скарга на бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції щодо скарги на бездіяльність уповноважених осіб саме СУ ГУ НП в Полтавській області через невнесення відомостей за його заявою від 18.02.2020 року до ЄРДР. З витягу з ЄРДР за № 45, наданого самим же позивачем, вбачається, що за його заявою від 18.02.2020 року відомості до ЄРДР внесено саме 28.01.2021 року о 12:39:19 год. та на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року у спрві № 554/1815/20, номер провадження 11-сс/814/707/20, яку отримано 29.12.2020 року. Більш того, вказана ухвала Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року не містить строків, в які необхідно внести відомості до ЄРДР. Отже, враховуючи, що ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, фактично виконано ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року та внесено відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] , вбачається відсутність вчинення будь-яких протиправних дій або бездіяльності саме слідчити ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, по відношенню до [PERSON] , тим більше, які б призвели до душевних та моральних страждань останнього. Вказані обставини свідчать лише про реалізацію [PERSON] його права на доступ до правосуддя, шляхом внесення відомостей до ЄРДР та початком досудового розслідування за його заявою. Окрім того, безпідставним є посилання позивача на ухвали слідчих суддів, якими, як на його думку, встановлена протиправна бездіяльність слідчого в частині невиконання службових обов`язків. В жодній з вказаних ухвал слідчих суддів не встановлено саме протиправну бездіяльність в частині невиконання службових обов`язків. Слідчимми суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження здійснюється лише оцінка прийнятих процесуальних рішень та в межах КПК України, тобто така оцінка перебуває в площині кримінального процесуального законодавства. Крім того, позивач стверджує, що йому заподіяна моральна шкода, нібито, з вини ТУ ДБР у м. Полтаві. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, вказаних позивачем у позові щодо, нібито, спричинення йому моральних страждань саме діями (бездіяльністю) слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві та якого саме. Сам факт звернення [PERSON] з заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішеннями слідчого чи прокурора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Оскільки у спірних правовідносинах посадові особи ТУ ДБР у м. Полтаві, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то положення статті 1174 ЦК України не підлягають застосуванню. У відзиві відповідач зауважив, що [PERSON] вже звертався до Октябрського районного суду м. Полтави з аналогічними позовами (справи №554/3377/20, №554/3488/20, №554/6845/20, №554/7134/20, №554/7849/21, №554/8055/21, №554/10525) до ТУ ДБР у м. Полтаві та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Таким чином, неодноразове подання [PERSON] по суті однакових позовів про відшкодування нібито моральної шкоди за наслідками розслідування кримінальних проваджень, відкритих за заявами позивача, будучи звільненим від сплати судового збору, позивач необгрунтовано перевантажує роботу суду, як першої так і апеляційної інстанцій, що є зловживанням процесуальними правами та порушенням вимог ст. 44 ППК України, яке може мати негативні наслідки для держави. Оскільки позивачем у цій справі заявлено позов про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, то належним відповідачем у цій справі є держава Україна як учасник цивільних відносин. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив відповідачем Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві. Отже із зазначеного вбачається, що ТУ ДБР у м. Полтаві у цій справі взагалі є неналежним відповідачем. Доводи [PERSON] про завдання йому шкоди є абсолютно необгрунтованими, а матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення його особистих майнових прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок протиправних дій ТУ ДБР у м. Полтаві моральної шкоди. Оцінивши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із цих обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, на переконання ТУ ДБР у м. Полтаві, позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню (а.с.27-34). 30.11.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просить задовольнити позов в повному обсязі, вказує, що відповідно до ухвали Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року суд зобов`язав ТУ ДБР, розташований у м. Полтаві, внести відповідні відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою [PERSON] від 18.02.2020 року. В свою чергу відповідач отримав вказану ухвалу вже 04.12.2020 року, а відповідні відомості внесені до ЄРДР лише 28.01.2021 року, що є прямим порушенням ст. 214 КПК України. Вказана бездіяльність та довготривале невиконання ухвали слідчого судді Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року у справі 554/1815/20 (провадження 11сс/814/707/20) з боку ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, спричинила йому моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях від криміналізації правоохоронних органів, з вини ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, [PERSON] позбавлений правової стабільності, верховенства права, порушено його психологічне благополуччя, протягом тривалого часу він вимушений витрачати велику кількість свого часу та докладати значних зусиль на звернення за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, які були навмисно, грубо і цинічно порушені ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві (а.с.39-41). 16.12.2021 року до суду від відповідача Державної казначейської служби надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній прохав відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення дії чи бездіяльності слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого сама по собі неможе свідчити про незаконність їх діяльності як такої й відповідно, не може бутипідставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.(Постанова ВС КЦС від 27.11.2019 у справі №641/2198/17). Тобто дії слідчих Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, які позивач вважає незаконними, такими, що порушують його права, гарантовані Конституцією України, та стосуються не вчинення ряду процесуальних дій, безпосередньо регулюються ст.303 КПК України, яка передбачає право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора. Як відомо з матеріалів справи, позивач стверджує, що Територіальним управління Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Полтаві, було допущено протиправну бездіяльність, а не Державною казначейською службою України. З огляду на вищевикладене, відшкодувати матеріальну шкоду завдану протиправною бездіяльністю посадової особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, має саме та юридична особа, працівник якої своїми діями чи бездіяльністю привів до завдання матеріальної шкоди, тобто Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Полтаві. У зв`язку з вищевикладеним, матеріальну шкоду (у разі її доведення позивачем) необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві. Позивачем не надано жодного доказу для підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, а саме: розмір шкоди, причинний зв`язок цієї шкоди із неправомірними діями заподіювача шкоди, розрахунок щодо суми визначення моральної школи. Крім того, до позовної заяви має бути доданий обгрунтований розрахунок суми, що стягується за відшкодування моральної шкоди, чого [PERSON] зроблено не було. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив вимоги задовольнити повністю з підстав, заначених у позовній заяві. Представник позивача - адвокат Яковенко С.І. в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Стороженко А.І. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, вказаних у відзиві. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність представника. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] 18.02.2020 року на адресу ГУНП в Полтавській області було направлено заяву про вчинення кримінального правопорушення слідчим СВ Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Савельєвим Д.В. від 03.03.2020 року за №24/П-398. Дана заява була направлена за належністю до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві. Відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР не внесено, тому заявник звернувся до суду зі скаргою. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 03.07.2020 року відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] . Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03.07.2020 року скасовано. Зобов`язано уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, внести відомості до ЄРДР за зявою [PERSON] від 18.02.2020 року про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 9-10). Уповноваженою особою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 28.01.2021 року внесено відомості до ЄРДР за №42020170000000082 (ас.7-8). Як на підстави позову позивач посилається на бездіяльність слідчих, яка полягає у довготривалому невиконанні ухвали слідчого судді щодо невнесення відомостей до ЄРДР, в порушення вимог ст.214 КПК України. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК). Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №638/14536/16-ц. Як вбачається із матеріалів справи, позивач просить стягнути з Державної казначейської службу України за рахунок коштів державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, завданої неправомірними діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, що виразилася у довготривалому невиконанні ухвали слідчого судді. Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи. Суд вважає, що позивач не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди слідчими, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них трудових чи службових обов`язків. [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилається на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18.11.2020 року, проте відповідне рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих не приймалось компетентними органами, та не свідчить про протиправність дій правоохоронного органу, оскільки орган досудового розслідування діяв в межах своїх процесуальних повноважень; не свідчать про наявність його вини та завдання цим шкоди позивачу; дії або бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, не є неправомірними в розумінні закону. Слід також зазначити, що посилання на бездіяльність органу досудового розслідування, що виразилася у невнесенні відомостей до ЄРДР, є необґрунтованими, оскільки [PERSON] реалізував своє процесуальне право на оскарження рішення слідчого та судом було зобов`язано уповноважену особу внести відомості до ЄРДР за його зверненням, що не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування і завдання цим шкоди позивачеві. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачами моральної шкоди. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1167 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, а також не зазначено з яких саме міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 10000 гривень. Відповідний порядок щодо оскарження рішень слідчого, прокурора в ході досудового розслідування встановлено главою 26 КПК України. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що бездіяльність правоохоронного органу, яка на його думку виразилась у довготривалому невиконанні ухвали слідчого судді, визнана незаконною. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому шкоди діями відповідачів. За таких обставин в задоволенні позову [PERSON] до відповідачів про стягнення моральної шкоди належить відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed