Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

Позивач звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа: Дніпропетровський районний відділ ДМС України у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Дніпропетровського району Дніпропетровської області про виселення, зняття з реєстрації. Заочним рішення суду від 13 жовтня 2015 року позовні вимоги було задоволено у повному обсязі. Ухвалою суду від 17 листопада 2015 року заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона зареєстрована та мешкає за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м.\~Підгородне, вул.\~Кільченська, буд.\~№\~58 з 1983 року. Також за зазначеною адресою зареєстрований відповідач, але він не проживає за цією адресою, комунальні послуги не сплачує. Під час сумісного проживання позивача з відповідачем між ними регулярно виникали побутові сварки, провоковані діями відповідача, тому вона змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, та згідно заперечення, яке міститься в матеріалах справи просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність іншого житла та на те, що він щомісячно надає позивачу грошові кошти по квитанціях з оплати комунальних послуг. Представник третьої особи Дніпропетровського районного відділу ДМС України у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, надавши до суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи Орган опіки та піклування у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що у задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Згідно із\~ст. 2 ЖК України, завданням житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого\~Конституцією України\~права громадян на житло. Відповідно до\~ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності будинок за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м.\~Підгородне, вул.\~Кільченська, буд.\~№\~58, що підтверджується свідоцтвом про право власності (а.с. 6). Разом з позивачем у вищевказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] Відповідно до\~ст. 129 Конституції України, ст.ст.10,11,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цьогокодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 41 Конституції України\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Глава 28 ЦК України\~визначає житло об'єктом права приватної власності. Відповідно до ч. 1ст. 319\~ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321\~ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1ст. 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.391\~ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас,\~ст. 9 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок, частину будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1\~ст.165 ЖК України\~передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4ст. 156\~ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2\~ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідач у розумінні\~статті 64 ЖК України\~являвся членом сім'ї власниці будинку. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Згідно\~ст.\~\~162 ЖК України, визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Строки внесення плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Як вбачається з матеріалів справи відповідних угод між сторонами не укладалось. Згідно з ч. 2ст. 405\~ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Ст. 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право фізичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є недоведеними, оскільки позивач добровільно надав згоду на реєстрацію і проживання у будинку сина. Також, позивачем не надано суду і доказів, що відповідач чинить позивачу перешкоди у розпорядженні належним йому майном. Інші обставини, на які позивач посилається у позовній заяві, як на підтвердження своїх позовних вимог, під час даного судового розгляду не знайшли свого підтвердження внаслідок їх недоведеності зі сторони позивача. Інших доказів на підтвердження позовних вимог, в розумінні\~ст. 57 ЦПК України,\~\~позивач суду не надав. Суд дійшов переконання, що позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, і таких не здобуто під час судового розгляду справи про порушення діями відповідача права позивача як власника. Отже, цивільні права позивача не порушені, судового захисту не потребують, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed