Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРВАРД» про захист прав споживача та визнання правочину недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.11.2013 року позивач звернувся до ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРВАРД», щодо надання йому платіжної картки зі встановленим лімітом кредитування на споживчі цілі, шляхом підписання заяви (оферти) №110396533 внаслідок чого уклав угоду про надання та використання платіжної картки зі встановленим лімітом кредитування на споживчі цілі та отримав платіжну картку зі встановленим лімітом 19 999 грн. Посилаючись на порушення відповідачем ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також на те, що зазначена угода не була укладена у письмовій формі, а також на те, що позивача не було ознайомлено з умовами кредитування, і не надано відповідний письмовий документ про це, просить суд визнати вищезазначену угоду недійсною. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.04.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.10.2018 року справа прийнята до свого провадження суддею Голосіївського районного суду міста Києва Колдіною О.О. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Надано строк відповідачу на подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладений шляхом подання позивачем заяви пропозиції про укладення угоди та прийняттям зазначеної пропозиції банком шляхом відкриття поточного рахунку позивачу, внаслідок чого відбувся факт укладання правочину. Додатково посилається на те, що позивачу були відомі умови кредитування, що викладені у заяві, Тарифах та Умовах по карткам, що простежується зі змісту підписаної позивачем заяви пропозиції про укладання угоди. Просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03.03.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову, просив його задовольнити, посилаючись на те, що позивач вважає умови договору несправедливими, Банк не ознайомив його у належній письмовій формі з умовами кредитування, не надав встановлену Законом України «Про захист прав споживачів» інформацію перед укладанням договору. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що кредитний договір був укладений з ініціативи позивача, який ознайомлений з умовами кредитування, про що він підписав відповідну довідку. Позивач отримав кредит, користувався ним,однак не погасив заборгованість. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.11.2013 року ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», отримав від позивача [PERSON] пропозицію, що викладена в заяві №110396533 від 13.11.2013 року, укласти договір про надання і використання платіжної картки. Згідно п.1.4.2 зазначеної заяви, позивач погодився, що акцептом (прийняттям) оферти (пропозиції) про укладення такого договору будуть дії банку по відкриттю їй рахунку картки, та встановленням банком ліміту на підставі відомостей, повідомлених ним банку. Згідно виписки по особовим рахункам, наданої стороною відповідача, вбачається, що позивачу банком було відкрито поточний рахунок. Із вказаної виписки також вбачається, що позивачем здійснено дії щодо проведення активації картки та отримувались кредитні кошти в рамках ліміту. Умови кредитування та орієнтовна сукупна вартість кредиту за кредитною карткою містяться у Довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, зокрема, умови про строк, суму та мету кредиту, форму кредитування, тип процентної ставки, кількість платежів, процентну ставку, разову комісію, комісію за зняття готівки. Відповідно до п. 7 Заяви № 110396533, своїм підписом позивач підтвердив, що він отримав повну та достовірну інформацію про кредити, що надаються Банком, цією заявою зокрема про всі витрати, повязані з їх наданням, ознайомився з Правилами користування платіжною карткою, які є невід`ємною частиною Умов по Картам, а також в повному обсязі в письмовій формі повідомлений про наявні в Банку умови по карткам, фінансові умови Договору про картку, про порядок обчислення процентних доходів, комісій. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2. ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України). Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що спірний договір про надання та обслуговування платіжної картки укладений сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач ознайомив позивача з умовами, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у Довідці про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування; будь-яких заперечень від позивача до відповідача не надходило. Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України та роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На думку суду, позивачем не доведено наявність підстав для визнання спірного договору недійсним. Так, при укладенні спірного договору позивач отримав інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Йому було роз`яснено існуючи особливості кредитування, проте, жодних застережень щодо викладених обставин у позичальника не виникло. Позивач, посилаючись на несправедливість умов укладеного між сторонами Кредитного договору, повинен надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору виникає дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Таких доказів суду надано не було. Окремо варто вказати на те, що спірний договір було укладено між сторонами в 2013 році, тривалий час позивач користувався послугами банку та кредитними коштами, однак, із даним позовом про визнання кредитного договору недійсним звернувся лише в 2017 році, після пред`явлення банком вимог щодо стягнення заборгованості, а відтак доводи сторони відповідача про те, що пред`явлення цього позову свідчить про намагання позивача уникнути від належного виконання зобов`язань перед банком за умовами укладеного між сторонами договору є слушними. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які позивач посилався у позові не знайшли свого підтвердження наданими доказами, інших додаткових обставин щодо недотримання банком вимог закону, які б вказували на безумовну недійсність оспорюваного правочину, під час розгляду справи не встановлено, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом не розглядалося, оскільки судом не встановлено порушень прав позивача, що є підставою для відмови у позові. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Outcome: dismissed