Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідача на утримання дружини у зв`язку з інвалідністю аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн., щомісячно, з щорічною індексацією, з дня пред`явлення позову до суду. Мотивує позов тим, що вона [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.10.2015 по 06.05.2019, у якому мають дитину [PERSON] , [INFO] В даний час позивач не працює, має інвалідність ІІ групи загального захворювання, яка встановлена з 2017 року, зараз проходить медкомісію щодо надання І групи по інвалідності. Інвалідність позивач отримала під час шлюбу. Позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1497 грн, інших доходів не має, не працює. Оскільки [PERSON] потребує стороннього догляду, їй необхідна матеріальна допомога, а колишній чоловік [PERSON] відмовляється добровільно надавати таку допомогу, хоча має такі можливості, працює неофіційно таксистом, має у власності автомобіль Шевроле, а тому позивач просить стягнути на її утримання аліменти у зв`язку з інвалідністю в розмірі 3000 грн., щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду. Ухвалою від 29.05.2019 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом представника позивача, відповідача. Відповідач 11.07.2019 надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позов заперечує, на даний час не працює, не має стабільного доходу, не володіє нерухомістю, на обліку у Львівському міському центрі зайнятості не перебуває, виплат допомоги з безробіття не отримує. Вказав, що готовий забезпечувати сина усім необхідним, сплачувати аліменти на малолітню дитину, а утримувати колишню дружину, яка стала особою з інвалідністю не в шлюбі він фінансово не має можливості. Зазначає, що позивач [PERSON] ще до одруження мала проблеми зі здоров`ям, лікування вона почала після шлюбу, у січні 2016 року звернулась у 8-му міську клінічну лікарню з діагнозом некроз м`яких тканин лівої гомілки, де позивачу проведено видалення омертвілих тканин. 11 квітня 2016 року позивач звернулась у Львівську обласну клінічну лікарню, де поставлено діагноз трофічна виразка лівої гомілки невстановленої етіології. За словами лікарів виразка гомілки утворилась на тлі гангренозної піодермії, що є імунним захворюванням, яке було у його колишньої дружини наявне протягом тривалого часу. Просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1497 грн., її не можна вважати особою яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч.4 ст.75, ч. 2 ст.76 СК України. 30.07.2019 позивач надала відповідь на відзив. За змістом відповіді позивач вказує причиною розірвання шлюбу неправомірну поведінку відповідача, який після ампутації лівої ноги вимагав від її батьків необхідності утримували їх сім`ю фінансово, відповідач принижував позивача, нецензурно висловлювався і вчиняв сварки з бійками. Вказує, що дійсно вона 01.11.2015 зверталась в обласний шкірно-венерологічний диспансер у с.Сокільники з діагнозом виразкова піодермія, де проходила лікування протягом 20 днів. 20.01.2016 звернулась у 8-му міську клінічну лікарню м.Львова з діагнозом некроз м`яких тканин лівої гомілки, де 21.01.2016 їй проведено видалення омертвілих тканин. В період з 24.02.2016 по 11.04.2016 відповідач займався її самолікуванням. Оскільки її стан був важкий, вона не усвідомлювала значення своїх дій, тому довіряла відповідачу [PERSON] , який самостійно став робити їй ін`єкції біциліном-3. Таке лікування антибіотиками повністю зруйнувало її імунну систему. 11.04.2016 батьки позивача побачили реальну ситуацію з нею і негайно викликали швидку медичну допомогу, позивача госпіталізували у Львівську обласну клінічну лікарню, де виставлено діагноз: трофічна виразка лівої гомілки невстановленої етіології. Вважає, що самолікування відповідачем у виді призначення антибіотиків призвело до негативних наслідків, що закінчилось ампутацією ноги. Під час перебування у лікарні позивач дізналась про вагітність, тому вона спільно з [PERSON] прийняли рішення зберегти дитину, у зв`язку з чим будь-яке лікування було призупинене. Після народження дитини захворювання почало прогресувати. З метою отримання фахової медичної допомоги вона з відповідачем поїхали на лікування у Польщу. На лікуванні в Польщі позивач перебувала близько двох місяців, так як лікування позитивних результатів не дало, позивачу ампутували ліву ногу. Лікарі повідомили їй, що негативні наслідки настали у зв`язку з тим, що відповідач її лікував біциліном. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити. Пояснила, що з відповідачем шлюб розірвано 06.05.2019, вона проживає з сином, має ІІ групу інвалідності, потребує матеріальної допомоги, яку відповідач може надавати в розмірі 3000 грн. Просить врахувати, що відповідач вчиняв по відношенню до неї насильство, піднімав на неї руку, з приводу чого вона викликала працівників поліції, агресивно поводив себе. Лікування за кордоном фінансували її батьки, які продовжують їй допомагати, відповідач самоусунувся від обов`язків по відношенню як до неї, так і до сина. Зазначила про неможливість існування на розмір пенсії 1497 грн., які вона отримує у відділі соціального захисту. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і зазначив що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти колишній дружині у зв`язку з інвалідністю протягом строку інвалідності, тим більше, що інвалідність настала під час шлюбу внаслідок дій відповідача, який без відповідної медичної освіти самостійно лікував позивача антибіотиком. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, просять відмовити в позові з мотивів, наведених у відзиві. Заслухавши вступні слова сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що позивач і відповідач знаходились у шлюбі з 23.10.2015 по 06.05.2019. Позивач є особою з інвалідністю II групи загального захворювання, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] від 15.09.2017. Позивач отримує відповідну пенсію у розмірі 1497 грн. за квітень 2019 рік. Як встановлено судом, відповідач є працездатною людиною, офіційно не працевлаштований, жодних стягнень за виконавчими документами із нього на час розгляду справи не проводиться, непрацездатних батьків на своєму утриманні не має. Згідно зі ст.75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. При вирішенні даної справи з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує висновок Верховного Суду №161/16931/16-ц, 11.10.18, в якому зазначено, що аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Як вбачається з матеріалів справи, розмір пенсії позивачки як інваліда ІІ групи становить 1497 грн. (довідка №2948) Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1.01.2019 - 1497 грн, з 01.07. - 1564 грн., з 01.12. - 1638 грн. Отже, позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Суд не може погодитись з доводами позивача про те, що вона стала непрацездатною, оскільки відповідач самовільно займався її лікуванням. Відповідно до частини 3 статті 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч наведеним нормам, позивач не надала медичних документів, які б вказували на остаточний діагноз, що передував ампутації ноги, не надала висновків фахівців, про те що погіршення її здоров`я, яке в подальшому призвело до каліцтва відбулося з вини відповідача. Всі посилання позивача підтверджується лише її не фаховими пізнаннями в галузі медицини та є її припущеннями. З копії виписки із медичної карти хворого №518 (8-ї міської клінічної лікарні м.Львова), долученої відповідачем, вбачається, що позивач 20.01.2016 поступила у стаціонар зі скаргами на болі в ділянці лівої ноги. Зі її слів - травма в побуті укус комахи в жовтні 2015 року. Виписується з покращенням для подальшого лікування у поліклініку, діагноз: некроз м`яких тканин лівої гомілки (а.с.40) З копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого №9380 вбачається, що позивач виписана 29.04.2016 з КНП ЛОР "Львівська обласна клінічна лікарня", запідозрено піодерма гангренозна. Хворій проводилась у умовах стаціонару антибактеріальна профілактика (біцилін -5), анальгезуюча терапія. (а.с.43) В підтвердження своєї позиції позивач покликається на показання свідків. Так, свідок [PERSON] показала суду, що тривалий час знаходиться у дружніх відносинах з позивачем, яка до одруження вела здоровий активний спосіб життя, ніколи не скаржилась на стан здоров`я. Вона була присутня на весіллі сторін. Вважає, що позивачу інфікували рану під час оперативного втручання у 8-й лікарні. Показала, що, на її думку, лікування позивача фінансували її батьки. Ствердила, що між позивачем і відповідачем погіршилась стосунки, мали місце непоодинокі сварки. Свідок [PERSON] показала суду, що є матір`ю позивача, яка захворіла під час шлюбних відносин. Після Нового року (2016) позивач стала проходити обстеження з приводу рани на нозі, але медики не могли виставити діагноз. При цьому, спочатку рана на нозі її доньки виглядала як плямка. Після лікування у 8-й лікарні вони вирішили звернутись у лабораторію, де за наслідками бактеріологічного дослідження виявили інфекцію у рані. В цей момент позивач дізналась про вагітність. Оскільки призначені позивачу ліки могли бути небезпечними під час вагітності, тому лікування було скориговано з врахуванням стану вагітності. В цей період відповідач поміняв лікування і самостійно став вводити її доньці біцилін. Після народження дитини позивач з відповідачем поїхали в Польщу на обстеження і лікування. 02 березня 2017 року вона побачила фотознімок доньки, стан якої був жахливий, в подальшому вона дізналась про ампутацію ноги. Вважає відповідача винним у тому, що у її доньки відбулось ослаблення захисних властивостей організму внаслідок прийому антибіотиків. Свідок [PERSON] показав суду, що є вітчимом позивача. Вказав, що стан здоров`я позивача був нормальний. Після одруження він дізнався про скарги позивача, що в неї на нозі утворився гнійник. Підозрює, що під час перебування у стаціонарі у 8-й лікарні позивачу у рану занесли синьогнійну паличку (Псевдомонус). Вказав, що вони самостійно звернулись в лабораторію мікробіології на вул.Зеленій у м.Львові, де було виявлено у посівах рани синьогнійну інфекцію. Оскільки в Україні не виявляють антигени даної бактерії, зволікають з цією проблемою, відсутнє ефективне і адекватне лікування, тому він звернувся до фахівців Росії, де замовили живу бактерію, яка здатна позбавити від виявленої інфекції. Вважає, що відповідач самостійно вводив позивачу антибіотик біцилін, який своєю дією знищив дію живих бактерій і не приніс жодного позитивного лікувального ефекту. Після лікування у медичному інституті з`ясувалось, що позивач вагітна, в жовтні 2016 року народилась дитина. Після народження дитини відповідач продовжив самостійно призначати позивачу медичні препарати, а потім відвіз позивача в Польщу, де її лікування відбулось за рахунок коштів батьків позивача. Вважає, що у госпіталі м.Львова лікарі давали надію на одужання позивача, але відповідач наполіг і переконав позивача про необхідність лікуватись саме у Польщі. На його думку, перебіг неефективного лікування, що призвело до ампутації ноги мало місце через халатність лікарів, а також дії відповідача. Пояснення цих свідків, з огляду на те, що вони не є фахівцями в галузі медицини, оцінюються судом критично. Всі показання свідків з цього приводу є їх особистими висновками та здебільшого припущеннями, які не можуть бути покладені в основу судового рішення. Суд наголошує на тому, що позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтвердив її позицію про те, що інвалідність настала через дії відповідача. Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи встановлені обставини у справі, досліджені докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини слід відмовити. При цьому, суд зауважує, що вимоги в порядку ст.84 СК України позивачем не заявлено, відтак такі не розглядались. Судові витрати в справі - судовий збір, від сплати якого позивач звільнена при подачі позову в суд, суд відносить на рахунок держави. На підставі ст. ст. 75, 76 СК України,

Outcome: dismissed