Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

08 січня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом спадкодавця. У позовній заяві, уточненій позивачем 19.06.2019 року, покликаються на ті обставини, що відповідно до укладеного договору № VOJOF817500519 від 10.09.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8640 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.10.2015 року. Окрім цього, відповідно до укладеного договору № б/н від 23.02.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] позичальник [PERSON] помер, а його спадкоємці мали право подати заву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 26.03.2014 року по 26.09.2014 року. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачем 15.05.2014 року була направлена претензія кредитора до Володимир-Волинської державної нотаріальної контори. 15.05.2014 року Позивачем було отримано відповідь Володимир-Волинської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії AT КБ «Приватбанк». Вважають, що відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України, гак як відповідачі не відмовились від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, при цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 15.07.2018 року до спадкоємців, відповідачів по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніякий дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № VOJ0F817500519 від 10.09.2012 року становить - 5555,30 грн., яка складається з наступного: 5281,55 грн. - заборгованість за кредитом; 273,75 грн. - заборгованість з пені. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 23.02.2012 року становить - 10491,08 грн., яка складається з наступного: 8764,81 грн. - заборгованість за кредитом; 1726,27грн. - заборгованість за відсотками. Просять стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь AT КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 16046,38 грн. за кредитним договором № VOJ0F817500519 від 10.09.2012 року та № б/н від 23.02.2012 року. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 січня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. 29 травня 2019 року відповідач [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, заперечує проти задоволення позову, просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. 10 червня 2019 року за клопотанням позивача ухвалою суду у справі, з метою забезпечення доказів, витребувано від Володимир-Волинської державної нотаріальної контори витяги зі Спадкового реєстру, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та витягу з реєстру Державного земельного кадастру з метою виявлення нерухомого майна, яке належало померлому [PERSON] , який помер [INFO] (ІПН [NUMBER] ), та входить до спадкової маси, а також витребувано від відповідача [PERSON] , оригінал будинкової книги щодо зареєстрованих осіб по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10 червня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. 19 червня 2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] . В судове засідання позивач свого представника для участі у розгляді справи не направив, подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, заперечили проти його задоволення з підстав, викладених у відзиві на позов та своїх письмових поясненнях по справі. Просять застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] подала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечила проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] за викликом суду жодного разу не з`явився для участі у розгляді справи, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , її представника [PERSON] , дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з доводів позивача, відповідно до укладеного договору № VOJOF817500519 від 10.09.2012 року [PERSON] отримав кредит у позивача у розмірі 8640 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.10.2015 року. Окрім цього, позивач стверджує, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.02.2012 року [PERSON] отримав у позивача кредит у розмірі 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію заяви позичальника VOJOF817500519 від 10.09.2012 року та заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку б/н від 23.02.2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що стверджується копією свідоцтва про його смерть. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкової маси переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців: таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Позивач у позовній заяві зазначає, що всі троє відповідачів прийняли спадщину після смерті [PERSON] Ці доводи не знайшли свого підтвердження в суді і стверджуються наступним. З матеріалів витребуваної судом за клопотання позивача спадкової справи, заведеної за заявою позивача по справі Володимир-Волинською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що спадщину після його смерті прийняла його дружина, відповідач по справі [PERSON] Інші спадкоємці - діти спадкодавця - відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також син [PERSON] та донька [PERSON] , до яких позовні вимоги не заявлено, відмовились від прийняття даної спадщини у встановлені законом строки, що стверджується їхніми нотаріально посвідченими заявами про відмову від прийняття спадщини. Свідоцтва про право на спадщину нотаріусом видано лише на ім`я [PERSON] , відповідача по справі. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині заявлених до [PERSON] та [PERSON] позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Разом з тим, суд вважає, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла відповідач [PERSON] , що нею не заперечується і стверджується наявними в матеріалах спадкової справи копіями свідоцтв про право на спадщину за законом на її ім`я. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до цього відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 81 ІІПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків , встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не має права збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд лише оцінює докази у справі, відповідно до вимог ст.ст. 77-80, 89 ЦПК України . Як вбачається з доводів позивача, відповідно до укладеного договору № VOJOF817500519 від 10.09.2012 року [PERSON] отримав кредит у позивача у розмірі 8640 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.10.2015 року. Окрім цього, позивач стверджує, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.02.2012 року [PERSON] отримав у позивача кредит у розмірі 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію заяви позичальника VOJOF817500519 від 10.09.2012 року та заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку б/н від 23.02.2012 року, а також розрахунки заборгованості за вказаними кредитами. 15.07.2018 року до спадкоємця, відповідача по справі [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніякий дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника [PERSON] перед Банком за кредитним договором № VOJ0F817500519 від 10.09.2012 року становить - 5555,30 грн., яка складається з наступного: 5281,55 грн. - заборгованість за кредитом; 273,75 грн. - заборгованість з пені. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 23.02.2012 року становить - 10491,08 грн., яка складається з наступного: 8764,81 грн. - заборгованість за кредитом; 1726,27грн. - заборгованість за відсотками. Суд вважає, що дана обставина позивачем не доведена. Позивачем не надано жодних первинних документів (банківські виписки з рахунків про рух коштів та стан заборгованості, квитанції, меморіальні ордера тощо), які б підтверджували надання банком та отримання коштів за кредитами боржником [PERSON] , а також порядок та механізм нарахування відсотків на суму боргу. Жодних документів на підтвердження погодження умов кредитування та всіх істотних умов кредитного договору з позичальником позивач не надав. Зокрема, в матеріалах справи відсутнє підтвердження ознайомлення позичальника з умовами кредитування ,Тарифами банку, різновидом кредиту, сумою та строком кредитування, процентною ставкою за кредитом тощо. Зазначеної інформації надана позивачем анкета-заява позичальника від 23.02.2012 року не містить. Позивачем також не надано підтверджуючих документів про видачу (надання) кредитної картки [PERSON] , а також відомостей про ії номер, строк дії. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що надану позивачем заяву № б/н від 23.02.2012 року не можна вважати договором приєднання відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України та такою, що свідчить про укладення кредитного договору, в зв`язку із відсутністю доказів погодження позичальника з основними умовами кредитування. Матеріали справи не містять підтверджень того, що саме вказані позивачем проценти за користування кредитними коштами погоджувався та мав сплачувати позичальник [PERSON]. Надана банком роздруківка із сайту позивача про Умови та Правила надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N б- 1бцс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами розмірі 30, 36 та 72 річних % річних, надані банком Витяг з Умов та Правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] AT КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону N 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати укладеним кредитним договір без підтверджень письмового погодження Позичальником з Довідкою банку про умови кредитування , Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку висловлена в Постанові Великої палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Банк просить суд стягнути з відповідача на підставі укладеного кредитного договору 8764,81 грн. заборгованості за тілом кредиту, а також проценти за користування кредитними коштами в сумі 1726,27 грн., а всього 10 491,08 грн. за цим кредитним договором. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для нарахування та стягнення процентів за користування кредитними коштами немає та в цій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Як вбачається з матеріалів справи, банком не надано доказів укладення із [PERSON] кредитного договору від 16.08.2012 року, не надано доказів наявності заборгованості [PERSON] в загальній сумі 5555,30 грн. за вказаним договором. Отже, позовна вимога банку в цій частині не може бути задоволена в зв`язку із недоведеністю банком позовних вимог в цій частині. У інформації, наданій позивачем суду стосовно наявності кредитних договорів з боржником та виникненні на їх підставі боргу вбачаються суттєві суперечності, зокрема в тексті позовної заяви банк посилається на укладення боржником [PERSON] кредитних договорів № V0J0F817500559 від 10.09.2012 року та б/н від 23.02.2012 року, а в додатках до позовної заяви є фактично нечитабельна копія заяви позичальника в частині дати підписання та підпису позичальника. Наявна в матеріалах витребуваної судом спадкової справи претензія кредитора, що заявлена позивачем через нотаріуса, копія якої додана до позовної заяви, стосується інших кредитних договорів, а саме № C9AVOLFZ0ІQ09 від 10.09.2012 року та б/н від 23.09.2012 року. Додана позивачем до позовної заяви лист-претезія спадкоємцям кредитора, заявлена позивачем по договорах № V0J0F817500559 від 16.08.2013 року та б/н від 16.08.2013 року. Така розбіжність в датах укладення кредитних договорів та їх нумерації не дає суду підстав для встановлення дійсних обставин справи, а саме з яких кредитних договорів заборгованість виникла, за якими зобов`язаннями [PERSON] пред`являлися претензії кредитора та за якими вимагається стягнення. У відповідності до ч.2 ст.1281 ЦК України зобов`язано кредитора спадкодавця протягом шести місяців з дня, коли від дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Зазначеною статтею Цивільного кодексу передбачений строк пред`явлення вимоги в даних правовідносинах . Цей строк не є строком позовної давності, а є обмежувальним (пресічним) строком, який визначений законом у даному виді правовідносин. Судом встановлено, що позивач пред`явив вимогу до спадкоємців [PERSON] через державного нотаріуса 05.05.2014 року. З цього моменту , тобто, з моменту пред`явлення вимоги до спадкоємців, кредитор отримав право звернутися з позовом до спадкоємців про стягнення боргу в судовому порядку, оскільки закон не визначає строку на задоволення вимог кредитора, тобто, це має відбуватися негайно після пред`явлення вимоги кредитором відповідно до ст. 1281 ЦК України. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 08 січня 2019 року, тобто, через чотири з половиною роки після пред`явлення вимоги до спадкоємців. Цивільне законодавство передбачає у всіх випадках звернення до суду із захистом своїх прав строки позовної давності. Підстава виникнення права вимоги не має значення для застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256,257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернуться до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки . Ці положення закону щодо строків позовної давності відповідають принципу правової визначеності, що в інакшому випадку могло б призвести до звернень за судовим захистом протягом необмеженого часу. Суд вважає, що в даному випадку позивач, звертаючись із вимогами до спадкоємців боржника, дотримався строків, передбачених ст. 1281 ЦК України та звернувся з вимогою до спадокоємців боржника своєчасно, але, звертаючись до суду за захистом своїх прав, пропустив трирічний загальний строк позовної давності, що є додатковою підставою для відмови у позові, скільки про застосування зазначених строків та правове обґрунтування такого застосування було викладено у відзиві [PERSON] на позов. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. На підставі викладеного, ст.ст.256, 257, 526, 527, 530, 608, 1218, 1219, 1281 ЦК України,

Outcome: dismissed