Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 7 вересня 2010 року він є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS]. В даному будинку зареєстровані члени сім'ї: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Проте останній з 30 березня 2005 року в будинку не мешкає, що підтверджується актом селищного комітету "Короленко", комунальні послуги не сплачує. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За цих підстав позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що відповідач є власником 1/6 частки будинку [ADDRESS]. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 7 вересня 2010 року, укладеного між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, позивач придбав у власність житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за номером 1425. Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Горлівки від 18 квітня 2013 року даний договір купівлі-продажу визнаний недійсним у частині купівлі-продажу 1/6 частки будинку [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частку цього будинку. Зазначене рішення суду набрало законної сили та у відповідності до частини 3 статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення для вирішення цієї справи. 25 липня 2013 року відповідач зареєстрував своє право власності на будинок [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За наведених підстав суд вважає позов необґрунтованим, оскільки до правовідносин між сторонами положення статті 405 ЦК України не застосовуються. Доводи позивача щодо не проживання позивача в спірному будинку та несплати ним комунальних послуг не можуть бути підставою для позбавлення відповідача права користування житловим будинком. Як пояснили у судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], відповідач [PERSON] не мешкає та не користується будинком [ADDRESS] саме через неприязні відносини в родині. Суд вважає, що оскільки відповідач є власником 1/6 частки житлового будинку, останній має право користуватися своїм майном нарівні з іншими співвласниками. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed