Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

24 грудня 2020 року Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (далі - УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення надміру нарахованих грошових коштів у вигляді щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, в якому просило суд: поновити строк позовної давності, стягнути з [PERSON] на користь позивача надміру нараховані грошові кошти у вигляді щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 10 035,78 грн., та судовий збір в розмірі 2 202,00 грн. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР з 25 грудня 2014 року було призначено [PERSON] як внутрішньо переміщеній особі щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у визначеному законодавством порядку та розмірі. 29 червня 2016 року [PERSON] подано до УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР чергову заяву про призначення виплати щомісячної адресної допомоги на наступний термін, в якій вона зазначила, що у неї або у будь-кого із членів сім`ї не перебуває у власності житлове приміщення або частина житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України. Рішеннями УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР відповідачу подовжено виплату щомісячної адресної допомоги з 29 червня 2016 року по 28 грудня 2016 року та з 29 грудня 2016 року по 28 червня 2017 року у розмірі 884,00 грн. на місяць. За результатами перевірки правильності призначення [PERSON] щомісячної адресної допомоги УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР встановлено, що відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 липня 2017 року [PERSON] на праві приватної власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS] , набута на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 липня 2016 року. Зважаючи на зазначене, [PERSON] не мала права на отримання щомісячної адресної грошової допомоги з 18 липня 2016 року (дати укладення договору купівлі-продажу квартири). Відповідно до довідки Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 10 серпня 2017 року № 500 переплата щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеній особі - [PERSON] за період з 19 липня 2016 року по 28 червня 2017 року складає 10 035,78 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 січня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача подано до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що відповідно до п. 11 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в том числі на оплату житлово-комунальних послуг» суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім`ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку. Позивач не звертався до відповідача з відповідною вимогою у досудовому порядку, зважаючи на що позивачем порушено порядок повернення вказаних грошових сум та він позбавлений права звернення до суду з даною вимогою без позасудового врегулювання. Порушення позивачем позасудового врегулювання спору, у разі задоволення позову, призведе до необґрунтованого стягнення з відповідача суми судового збору. Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради є неналежним позивачем в частині вимог про стягнення надміру перерахованих сум грошової допомоги. Також є необґрунтованими посилання щодо поновлення пропущеного строку позовної давності. 04 березня 2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Зважаючи на що позивач має право безпосереднього звернення до суду з даним позовом. Повноваження Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради визначені Положенням про Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, затвердженим рішенням 1 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 09 грудня 2020 року № 7/20. Що ж стосується поновлення строку поновної давності, то на строк дії карантину можуть бути продовжені судом за клопотанням сторони усі основні процесуальні строки, у тому числі трирічний строк позовної давності. У зв`язку з дією на території України карантину, позивач був позбавлений можливості вчасно звернутися до суду за захистом порушених прав. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до довідки від 17 грудня 2014 року [PERSON] взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, фактичне місце проживання/перебування відповідача зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , що відповідно до адміністративно - територіального поділу відноситься до Шевченківського району м. Харкова (а.с. 6). 29 червня 2016 року [PERSON] додано до УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР заяву про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. В заяві просила призначити грошову допомогу для покриття витрат на проживання та на оплату житлово-комунальних послуг, зазначила, що у неї або у будь-кого із членів сім`ї не перебуває у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України (а.с. 7). Рішенням УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР від 01 липня 2016 року [PERSON] призначено щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання з 29 червня 2016 року по 28 грудня 2016 року в розмірі 884,00 грн. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). 29 грудня 2016 року [PERSON] додано до УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР заяву про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. В заяві просила призначити грошову допомогу для покриття витрат на проживання та на оплату житлово-комунальних послуг, зазначила, що у неї або у будь-кого із членів сім`ї не перебуває у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України (а.с. 8). Рішенням УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР від 10 січня 2017 року [PERSON] призначено щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання з 29 грудня 2016 року по 28 червня 2017 року в розмірі 884,00 грн. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на праві приватної власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS] . Підстава виникнення власності - договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 2650, виданий 18 липня 2016 року, видавник: Братушка А.В., приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області (а.с. 11). Зважаючи на зазначене, судом достовірно та беззаперечно встановлено, що 18 липня 2016 року [PERSON] набуто на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Братушка А.В., однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно до ст. 4, 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Механізм надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, визначається «Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців. Судом встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою. Згідно п. 5 Порядку призначення і виплата грошової допомоги здійснюється уповноваженим органом за фактичним місцем проживання (перебування) сім`ї. Для призначення грошової допомоги уповноважений представник сім`ї за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а для іноземців та осіб без громадянства - документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, подає складену в довільній формі письмову заяву про надання грошової допомоги та документи, визначені цим пунктом. Для призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк уповноважений представник сім`ї подає заяву, в якій повідомляє про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред`являє довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб усіх членів сім`ї. Таку заяву на наступний шестимісячний строк може бути подано з дати його початку або не раніше ніж за 15 днів до закінчення поточного шестимісячного строку. У заяві зазначаються відомості (про всіх членів сім`ї, які претендують на отримання грошової допомоги) про наявність у будь-якого із членів сім`ї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення. При подачі до УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР заяв про призначення щомісячної адресної допомоги від 29 червня 2016 року та від 29 грудня 2016 року [PERSON] було зазначено про відсутність у неї та членів сім`ї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях. Проте, станом на 18 липня 2016 року [PERSON] набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу однокімнатну квартиру [ADDRESS] . З зазначеного вище вбачається, що відповідач при подані до УСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР заяви про призначення щомісячної адресної допомоги від 29 грудня 2016 року надав недостовірні дані щодо відсутності у власності житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях. Відповідно до п. 6 Порядку грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто із членів сім`ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану. Пунктами 11 Порядку передбачений обов`язок уповноваженого представника сім`ї, якому призначено грошову допомогу, повідомити уповноважений орган про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, протягом трьох днів з дня виникнення таких обставин. Матерали справи не містять будь-яких фактичних даних, з яких вбачаються, що [PERSON] у визначений п. 11 Порядку триденний строк повідомила відповідача про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, а саме про придбання у власність зазначеної вище квартири. З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що [PERSON] втратила право на отримання щомісячної адресної допомоги, оскільки нею 18 липня 2017 року було придбано у власність квартиру, що відповідно до п.6 Порядку є підставою для відмови в призначенні такої допомоги. Відповідно до п. 10 Положення уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що сума надміру нарахованих коштів (отриманої відповідачем щомісячної адресної допомоги) за період з 19 липня 2017 року по 28 червня 2017 року становить 10 035,78 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберігла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, вимоги позову відповідають наведеним нормам чинного законодавства та повністю підтверджуються доданими матеріалами. Виходячи з системного аналізу наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Щодо наданої до суду відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що застосування позовної давності є окремою підставою для відмови в задоволенні позову у випадку, коли позов доведений по суті. В обгрунтування заяви про застосування строку позовної давності відповідач зазначив, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду, оскільки дізнався про порушення свого права 26 липня 2017 року, а звернувся до суду лише 24 грудня 2020 року. Посилання позивача в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності на ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, яким внесено зміни до Прикінцевих положень ЦПК України, зокрема доповнено п. 3, у яком зазначено що процесуальні строки продовжено на строк дії карантину, не є правовою підставою та поважною причиною для поновлення строку позовної давності, оскільки дана норма, на час звернення до суду була нечинною. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною другою ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Заслухавши пояснення представників сторін, суд не визнає зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності поважними з наступних підстав. В судовому засіданні представник позивача в обґрунтування клопотання про поновлення строку позовної давності посилався на факт введення на території України карантинних обмежень. Зазначив, що Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради в період карантинних обмежень працювало, проте працівники хворіли, інші працівники періодично працювали на віддаленому доступі. Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався 26 липня 2017 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно при проведенні відповідної перевірки. До суду з позивам позивач звернувся 24 грудня 2020 року, тобто з пропущенням трирічного строку позовної давності. В обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності позивач також посилався на ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, яким внесено зміни до Прикінцевих положень ЦПК України, доповнено п. 3, у яком зазначено що процесуальні строки продовжено на строк дії карантину. У зв`язку з дією на території України карантину, позивач був позбавлений можливості вчасно звернутися до суду з позовною заявою. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Станом на час звернення позивача до суду (24 грудня 2020 року) пунктом 3 розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Зважаючи на те, що позивач дізнався про порушення свого прав 26 липня 2017 року, трирічний строк позовної давності сплинув 26 липня 2020 року, а карантин був установлений відповідно до постанови КМУ № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року, позивач мав достатньо часу для звернення до суду з відповідним позовом в рамках трирічного строку позовної давності. Зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності не зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, оскільки позивач є юридичною особою, функціонування якого не було припинено у зв`язку з введенням карантинних обмежень. Посилання представника позивача на значну кількість співробітників, які хворіли, та на роботу на віддаленому доступі суд не вважає причинами, що є поважними для поновлення пропущеного строку позовною давності, оскільки більша частина строку, продовж якого позивач мав право звернутися до суду за захистом порушених прав припадала на період, в якому не були введені карантинні обмеження. Крім того, представником позивача не надано належних доказів, які свідчать про неможливість звернутися до суду з позовом продовж строку позовної давності саме з причини введення карантину. Крім того, позивач в обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності, звертаючись до суду з даним позовом 24 грудня 2020 року, посилався на п. 3 розділу XII Прикінцевих положень ЦПК України в редакції, яка втратила чинність 18 червня 2020 року на підставі закону № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», що також свідчить про необґрунтованість причин пропуску строку позовної давності та відсутність поважних причин для його поновлення. Таким чином, позивач звернувся до суду поза межами визначеного законом строку позовної давності, доказів того, що строк позовної давності пропущений з поважних причин не надано, зважаючи на що, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Оцінюючи інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, суд в тому числі керується рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Outcome: dismissed