Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

04.09.2007 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач стверджує, що 19.03.2001 року між ним і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого він купив у [PERSON] за 10000 грн. нерухоме майно -22\\23 частки жилого будинку, який знаходиться по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,1425 га., розташовану за вищезазначеною адресою, а також земельну ділянку площею 0,10 га., яка розташована на [ADDRESS]. Право власності продавця [PERSON] на нерухоме майно виникло на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 26.04.1999 року, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 14.02.1997 р. і Державного акту на право приватної власності на землю від 23.09.1999 р. Вищенаведена угода була укладена в простій письмовій формі і не була нотаріально посвідчена. Позивач в своїй заяві указав, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. В зв'язку з тим, що сторони за договором виконали всі умови угоди, позивач [PERSON] просив визнати договір купівлі-продажу жилого будинку і земельних ділянок дійсним, визнати за ним право власності на вищезазначені об'єкти нерухомості. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2007 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу, згідно якого 19.03.2001 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив за 10000 грн. нерухоме майно - 22\\23 частки жилого будинку, який знаходиться по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,1425 га., розташовану по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,10 га., яка розташована на [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 22\\23 частки жилого будинку, який знаходиться по [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1425 га., розташовану по [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,10 га., яка розташована на [ADDRESS]. Додатковим рішенням цього ж суду від 08 лютого 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 130,00 грн. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, відповідно до ч.3 ст.303, ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повному обсязі. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами дотримано всіх умов угоди купівлі-продажу, а саме: [PERSON] передав у власність [PERSON] 22\\23 частки жилого будинку, який знаходиться по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,1425 га., розташовану по [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,10 га., яка розташована на [ADDRESS]., а [PERSON] в свою чергу, прийняв це майно та заплатив за нього обумовлену сторонами грошову суму в розмірі 10 000 грн., то суд вважає, що угода купівлі-продажу підлягає визнанню дійсною, що не суперечить вимогам ст. 220 ЦК України. Судова колегія вважає рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 655 ЦК України, - за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ч.5 ст. 656 ЦК України особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. У відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу, зокрема, земельної ділянки, житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначені вимоги закону застосував неправильно, тому, що не враховував, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню й державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Виходячи зі змісту ст. ст. 218, 220 ЦК України, недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину робить такий правочин нікчемним, якщо він відповідно до чинного законодавства підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено в ч.8 - згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації; ч. 13 - з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. При розгляді справи судом першої інстанції наведені вище норми закону та роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України не враховані, обставин, які свідчать про те, що відповідач по справі ухилявся від нотаріального посвідчення договору, не встановлено. Наявні в матеріалах справи листи про запрошення [PERSON] до нотаріальної контори начебто для укладання нотаріального договору, не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.57-59 ЦПК України, та не свідчать про наміри ухилення [PERSON] уникнути укладання нотаріального договору купівлі-продажу. Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав. Спірні правовідносини виникли щодо дійсності правочину купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, та визнання права власності на вказане нерухоме майно. Судова колегія встановила, та це підтверджується матеріалами справи, що відповідачу належить на праві власності 22\\23 частки житлового будинку, з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу укладеного на Новомосковській товарній біржі 26 квітня 1999 року (а.с.11) Зазначений договір купівлі-продажу зареєстрований в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером №10 від 27.04.1999 року (а.с.11 зворот). Згідно акту, позивач 21.03.2007 року прийняв нерухоме майно у власність (а.с.7) На підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 14.02.1997 р. відповідачу належить земельна ділянка, площею 0,1425 га., розташована по [ADDRESS], На підставі державного акту на право приватної власності на землю від 23.09.1999р. відповідачу належить друга земельна ділянка, площею 0,10 га., яка розташована на [ADDRESS](а.с.11,12,13) Письмовий договір купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок від 19 березня 2001 року (а.с.6), укладений між сторонами у справі не посвідчений в нотаріальному порядку. З огляду на наведене, суд не має законних підстав для визнання угоди дійсною та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно. Крім того, вказаним судовим рішенням порушуються права апелянта, як дружини відповідача,та співвласника спірного майна, яка не була залучена до участі у справі, а суд вирішив питання про права та обов'язки останньої, а також з матеріалів які надійшли до суду апеляційної інстанції вбачається, що визначений спір зачапає права та інтереси громадянина [PERSON], який на теперішній час є законним власником спірного домоволодіння та земельних ділянок, а тому за вказаних обставин судова колегія вважає, що необхідно відмовити позивачу у задоволенні позову. Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, то понесені судові витрати позивачу не компенсуються, а тому підлягає скасування і ухвалене додаткове рішення цього суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 130,00 грн.

Outcome: dismissed