Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Позовна заява обґрунтована тим, що 26.06.2015 року між сторонами було укладено шлюб. 06.10.2017 року, як стверджує позивач, за особисті кошти, придбала квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири. 09.01.2018 року рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області шлюбі між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Наразі, відповідач не надає згоду на продажу вищевказаної квартири, чим порушує право розпорядження майном позивача. За таких обставин, позивач просить суд визнани за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду звернулась із заявою, в якій просила позов задовольнити, розгляд справи провести без її участі. Відповідач в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Зважаючи на це та враховуючи ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд 01.07.2020 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09.01.2018 року шлюб, між [PERSON] та [PERSON] укладений 26.06.2015 року розірвано. (а.с. 11) Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2017 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . (а.с. 15-18) Відтак, на час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються норами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Із змісту ст. 317, 322 ЦК України, саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і, крім того, власник зобов`язаний утримувати належне йому майно. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частина 1 ст. 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Позивач стверджує, що нею спірна квартира придбавалась за власні кошти. На підтвердження цього, позивачем надано до суду Договір купівлі-продажу квартири від 31.08.2017 року, відповідно до умов якого [PERSON] від імені якого діє [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 19) У позові позивач зазначає, що [PERSON] є її батьком, а вона від його імені продала належну йому квартиру та за ці грошові кошти придбала квартиру [ADDRESS] . Перш за все, жодного доказу того, що [PERSON] є батьком [PERSON] в матеріалах справи не міститься. Разом з тим, відомості договору від 31.08.2017 року, окрім того, що [PERSON] на представництво своїх інтересів, зокрема щодо продажу власної квартири, видав довіреність на ім`я [PERSON] , ні про що більше не свідчить. Жодних доказів того, що після реалізації квартири за адресою: [ADDRESS] грошові кошти були передані у власність позивача матеріали справи не містять. Більше того, в силу ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Ціна договору купівлі-продажу спірної квартири складає 202214 грн. 00 коп., а відтак перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому на підтвердження дарування грошових коштів мав би бути укладений відповідний договір. Такого доказу до суду не надано. Жодних інших доказів того, що спірна квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторонами не було заявлено жодних клопотань про витребування або забезпечення доказів. Враховуючи вищевикладене, відсутність у матеріалах справи жодного належного та допустимого доказу, який би слугував підтвердженням обставин, на які посилається позивач, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

Outcome: dismissed