Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсними, посилаючись на те, що батькові [PERSON] та матері [PERSON] на підставі Договору побудови від16.02.1957року, посвідченого Першою Харківською нотаріальною конторою, належало домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Харків, Муромський вїзд, буд. 11. Після смерті батька 21.10.1970р., за домовленістю між спадкоємцями мати [PERSON] 11.05.1973р отримала свідоцтво про право на спадщину вищевказаного домоволодіння. Між спадкоємцями існувала усна домовленість щодо спадщини між нею, матірю, та сестрою Луханіною.М., а саме: спадщину після смерті батька буде приймати ільки мати. З сестрою домовилися, що вона буде доглядатиму хвору матір. 30.07.1979р. сестра виписалася із вказаного домоволодіння разом зі своєю сімєю у звязку з отриманням квартири за адресою [ADDRESS] та проживала в ній зі своїм чоловіком та двома синами до дня смерті. Мати померла 09.02.1986р. року в лікарні, яку вона її поховала. Вона фактично вступила у володіння вказаним будинком та протягом 27 років разом зі своєю сімєю, утримувала його. У квітні 2013 року сестра померла і у жовтні 2013 року від сина сестри [PERSON] вона узнала про її смерть і те, що він оформлює спадщину на домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Харків, Муромський вїзд, 11. як зясувалося мати 14.09.1984 року заповіла майно [PERSON], яка після смерті матері подала заяву про прийняття спадщини за заповітом. Вважає, що є підстави визнання заповіту недійсними.Заповіт підписаний сторонньою особою [PERSON], хоча мати після смерті батька вона самостійно оформляла спадщину, отримувала пенсію. В заповіту відсутнє зазначення адреси особи, на користь якої складений заповіт [PERSON], а так само адреса особи, яка проставила підпис замість заповідача - гр. [PERSON]М, допущені виправлення, які також посвідчені неналежним чином. Крім іншого, згідно виправлень було змінено по-батькові особи, яка проставила підпис замість заповідача - по батькові «Михайлович» змінено на «Михайлівні», а імя такої особи написано з виправленням на нечітко. Є усі підстави вважати, що заповіт або не було складено [PERSON], або було складено під впливом обману чи вона не усвідомлювала значення своїх дій. Заповіт був складений таємно від родичів, [PERSON] має часу для оформлення спадщини не звернулися протягом 1986 -2013р. для оформлення спадщини, стан матері в 1984 року такий, що її легко було ввести в оману. Час складання заповіту співпадає з періодом лікування матері та перебування її в лікарні. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі і дала пояснення про обставини викладені вище. Відповідач [PERSON] пояснив, що [PERSON] була єдиним власником домоволодіння за адресою м. Харків, Муромський вїзд, буд. 11. 14.09.1984 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3-2660. Цим заповітом [PERSON] все своє майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, що мало належати їй на день смерті, заповідала своїй дочці - [PERSON] Однак заповіт, згідно з п. 15 Наказу Міністерства юстиції УРСР від 31.10.1975 р. «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», що діяв на момент складення заповіту, внаслідок неписьменності [PERSON], було підписано іншою особою - [PERSON] 09.02.1986 року [PERSON] померла і [PERSON] прийняла спадщину, так як відповідно до ст. ст. 549 ЦК Української PCP (в редакції 1963р.) своєчасно подала заяву про прийняття спадщини за заповітом та стала єдиним спадкоємцем всього майна померлої, включаючи домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Харків, Муромський вїзд, 11. 21.04.2013 року мати, померла і тому він спадкує після смерті матері відповідно ст. 1276 ЦК України. Заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори подано 18.10.2013 року. Необґрунтовано посилання позивача на те, що мати була письменною, і тому могла сама підписати заповіт, але жодних доказів останнього факту не надано, не є підставою для визнання заповіту недійсним недотримання нотаріусом формальної вимоги щодо відсутності в заповіті адресу особа, яка підписувала заповіт. [PERSON] - позивач з цієї справи про смерть [PERSON] знала та особисто була присутня при похованні [PERSON]. Посилання позивача [PERSON]М про домовленість щодо спадщини після смерті батька не відповідає дійсності та не підтверджується. [PERSON] під час свого життя склала заповіт на все своє майно на імя своєї дочки [PERSON], який не скасовано, не змінено, не відмінено, таким чином [PERSON] - позивач цієї справи не є спадкоємцем, право на обовязкову частку у спадщині не має. Відповідачі [PERSON]Є, [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день і час слухання справи сповіщалися належним чином. Представники відповідачів: Дванадцятої Харківськоїнотаріальної контори та Восьмої Харківськох державна нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи\~ повідомлені належним чином, просили слухати справу за їх відсутністю. Восьма Харківська державна нотаріальна контори надала заперечення проти позову, вказує, що підстав для визнання заповіту недійсним немає, при складання заповіту були дотримані вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української PCP за № 45/5 від 31.10.1975 року, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач залучив в якості відповідачів державні нотаріальна контори, які ні є належними відповідачами. Відповідно до ст. 1 Закону України « Про нотаріат» нотаріус наділений державою обов'язками посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою наданням їм юридичної вірогідності. Нотаріус не може мати спільних інтересів з особами, які звернулися до нього за вчиненням нотаріальної дії. Отже, оскільки нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього і можуть бути спільні чи однородні права і обовязки з особами, які звернулися до ньо* або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діям. Окрім того, нотаріус не є учасником цивільних правовідносин між сторонами питаннях спадкування та порушником прав, що вникають із цих відносин. Відсуті процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка та дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору побудови від16.02.1957року, посвідченого Першою Харківською нотаріальною конторою, належало домоволодіння, яке розташоване за адресою м. Харків, Муромський вїзд, буд. 11. Після смерті [PERSON] 21.10.1970р., [PERSON] 11.05.1973р отримала свідоцтво про право на спадщину вищевказаного домоволодіння. 14 вересня 1984 року від імені [PERSON] на імя [PERSON] було складений заповіт, посвідчено\-го державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 3-2660. Цим заповітом [PERSON] все своє майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, що мало належати їй на день смерті, заповідала своїй дочці - [PERSON]. Заповіт - це особисте розпорядження особи, що ґрунтується на вільному волевиявленні заповідача, порушення якого тягне за собою його недійсність. Оскільки спірні правовідносини виникли 14.09.1984року, до них слід застосовувати норми ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі ст.534 ЦК України ( в редакції 1963 року ) - кожен громадянин має право залишити заповіт на усе своє майно, або частини його, одному або декільком особам, як вхідним, так і не вхідним у коло спадкоємців по закону. Заповіт - це воля спадкодавця у визначенні порядку переходу спадкоємного майна і він повинен бути оформлений відповідно до вимог законодавства. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (ст. 534 ЦК). Державний нотаріус при посвідченні заповіту керувався вимогами діючого в 1984 р. законодавства України - ст. 541 ЦК Української PCP від 18.07.1963 року щодо нотаріальної форми заповіту. Так, згідно ст. 541 ЦК Української РСР 1963 року.: «Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.» Відповідно до ст. 543 ЦК Української РСР 1963 року, а також згідно з п. 15 Наказу Міністерства юстиції УРСР від 31.10.1975 р. «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. » До посвідчення заповіту державним нотаріусом було встановлено особи сторін та перевірено їх дієздатність. При цьому нотаріус повністю виконав вимоги діючої на момент посвідчення заповіту Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української PCP за № 45/5 від 31.10.1975 року. Відповідно до п.10 п. 12 Інструкції у випадках, коли за громадянина, який внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може підписати угоду, заяву або інший документ,підписується інший громадянин, державний нотаріус встановлює особу громадянина що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього ( що і було зроблено державним нотаріусом) Згідно запису з реєстру для реєстрації нотаріальних дій Восьмої Харківської державної нотаріальної контори є запис про посвідчення заповіту від імені [PERSON], 26.06.1907 р н. , неписьменна, за неї на її особисте прохання в присутності нотаріуса гр. - н розписався [PERSON], 28.08.1932 р. н., нотаріус вказав дані паспорту та адрес реєстрації ( акр. сп.102) Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії неписьменний або сліпий, державний нотаріус, крім того, прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відмітка. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ. Державний нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу УРСР і особисто подані ними державному нотаріусу. Заповідач [PERSON] була ознайомлена з усіма наслідками посвідчення заповіту, а саме: державним нотаріусом їй було розяснено зміст статей 534, 535 ЦК УРСР від 18.07.1963 року щодо спадкоємства за заповітом та права на обовязкову частку в спадщині.. В судовому засіданні була допитана в якості свідка особа, яка підписувала заповіт [PERSON], який заперечував проти того, що він був знайомий з [PERSON] та на її прохання підписував заповіт в 1984 році, а також не підтвердив свій підпис в заповіті, але пояснити яким чином його дані занесені в книгу реєстрації не зміг. За проханням позивача була призначена судова - почеркознавча експертиза, яку провів ХНДІСЕ ім. Засл. Проф.. [PERSON], згідно висновку від 29.04.2015 року: «. підпис від імені [PERSON] у заповіті від 14 вересня 1984 року за №-2660, укладеному гр. [PERSON], розташованої на зворотній стороні документа у рядку «Павлінов Віктор Миколайович», виконаний [PERSON]. У звязку з чим, суд оцінює критично пояснення вказаного свідка щодо не підписання ним заповіту. Позивач ставить під сумнів виправлення, здійснені нотаріусом, але ці виправлення неправильно розуміються позивачем. Відповідно до п. 19 Наказу Міністерства юстиції УРСР від 31.10.1975 р. «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», дописки і виправлення повинні бути застережені державним нотаріусом перед підписом належних осіб (учасників угод та інших осіб, які підписали угоду, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчу вального напису (що було дотримано нотаріусом в повному обсязі). При цьому виправлення повинні бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати в первісному тексті. Написані від руки слова «Виправлено «Михайлівні» стосуються не по-батькові особи, що проставляла підпис замість заповідача, а по-батькові спадкоємця, адже нотаріус спочатку помилково у слові «Михайлівні» замість букви «х» поставив букву «к», що й призвело до необхідності виправлення. На це вказує також і те, що слово «Миколайович» в заповіті не закреслене, а тому, відповідно, і помилки в ньому немає. Що ж до імя особи, яка ставила підпис за [PERSON], то імя «Віктор» написано чітко, однак поверх слова «підпис», що містилося на бланку. Ст.549 ЦК України ( в редакції 1963 р.) встановлювала: " визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив у керування або володіння спадкоємним майном або звернувся в нотаріальну контору. Зазначені в цієї статті дії повинні бути зроблені протягом шести місяців від дня відкриття спадщини". 09.02.1986 року [PERSON] померла і [PERSON] своєчасно подала заяву про прийняття спадщини за заповітом та стала єдиним спадкоємцем всього майна померлої, включаючи домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Харків, Муромський вїзд, 11. Заповіт [PERSON] при життя нею не був скасований, змінений, відмінений, а отже [PERSON] - позивач по даній цивільній справі, не є спадкоємцем, після смерті [PERSON], права на обов язкову частку у спадщині також не має. Відповідно до ст. 55 ЦК Української РСР, чинного на час складення заповіту, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що правила ст. 55 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак, є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними ( тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово - психіатричну експертизу. Згідно до правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України по справі № 6-109цс 13 для визнання угоди недійсною необхідна бути доведена абсолютна неспроможність особи при укладені правочинів усвідомлювати значення своїх дій та \\ або \\ керувати ними. Відповідно до п..2 ч. І ст.145 ЦПК України передбачено, що призначення експертизи є обовязковим також за клопотанням хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. У даному випадку позивачем не заявлено клопотання щодо призначення судово-психіатричної експертизи. Згідно ст. 59 ЦК України обставини справи , які за законом повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Посилання позивача на відсутність волевиявлення заповідача щодо складання заповіту є не доведеним, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження таких тверджень. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. \~Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При таких обставинах, суд вважає, що вимоги позивача щодо недійсності заповіту не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed