Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося в червні 2016 року в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання станом на 01.03.2016 року в розмірі 40631.3грн., судові витрати. 19.09.2016 року позивач уточнив (зменшив) позовні вимоги та просив стягнути заборгованість з відповідача в сумі 18 769.19 грн.. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов повністю з уточненими вимогами. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що 12.09.2003 року придбавши квартиру відповідач вчиняла дії по відключенню централізованого опалення, що підтверджується оформленною заявою в ЖЕО №5, проведенням дій працівниками комунальних служб, отриманого дозволу УЕГГ на індивідуальне опалення квартири, тобто в порядку діючого на той час законодавства. Просила застосувати до даних правовідносин позовну давність та врахувати і те, що вона не є власником квартири, а тільки проживає в ній та дії всі проводила в інтересах дочки, будь-яких послуг позивач не надає до квартири в якій відповідач проживає та зареєстрована. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання споживачем-відповідачем зобовязання по оплаті послуг теплопостачання, які фактично не надаються до даної квартири. Судом встановлено, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» проводить господарську діяльність в т.ч. у сфері теплопостачання, та надає послуги до житлового будинку будинку по вул. Галицька,126 в м. Івано-Франківську. В квартирі [ADDRESS] проживає та зареєстрована відповідач, що підтверджено нею ж та розрахунком позивача. Проте, квартира належить на праві власності не відповідачу, а [PERSON] (дочці відповідача). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Субєктами Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону). Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 р. у справі № 6-2951цс15). Судом встановлено, що договір між позивачем чи балансоутримувачем і відповідачем не укладався. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону та постанови ВСУ споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Судом встановлено факт відсутності надання послуг позивачем споживачу, як і факту фактичного користування такими послугами по централізованому опаленню споживачем даної квартири з 2003 року, на підтвердження такого висновку, є наявні матеріали справи які не спростовують зазначене. Правовідносини, які виникли у сфері надання комунальних послуг, регулюються також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, а щодо періоду спірних правовідносин з 2003 року постановою КМУ №1497 від 30.12.1997р. «Про затвердження Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та гарячого водопостачання». Так, згідно п.34 даних Правил споживач не має права самовільно, з порушенням проектних рішень переобладнувати і використовувати не за призначенням та псувати санітарно-технічне обладнання житлових будинків і житлових приміщень. А за п.35 у разі недотримання вимог абзацу дев'ятого пункту 33 та пункту 34 цих Правил, виконавець має право звернутися до суду в установленому законодавством порядку про притягнення споживача до відповідальності. Також за п. 40 цих же Правил, споживач несе відповідальність за порушення правил користування житловими будинками і житловими приміщеннями та правил експлуатації внутрішньобудинкових (квартирних) систем водо-, теплопостачання і водовідведення - шляхом сплати штрафу згідно із законодавством; за прострочення внесення платежів за послуги - шляхом сплати неустойки (пені), розмір якої встановлюється згідно із законодавством або договором. Заборгованість може бути стягнута із споживача у встановленому законодавством порядку. 29.09.2003р. відповідач звернулася до нач. ЖЕО №5 про дозвіл на відключення квартири №111 від ЦО, в звязку з встановленням у квартирі автономного опалення, на що було складено Акт від 13.11.2003р. представником УЕГГ про підєднання газових приладів і встановлення лічильника (встановлення автономного опалення), видано довідку ЖЕО №5 від 21.08.2007р. про заглушення подачі гарячої води у 2003 році в квартирі [ADDRESS]. Також, на звернення відповідача було підтверджено Актом від 17.01.2011р. про відключення квартири №111 від ЦО у 2003р., на підставі якого виникло право позивача на притягнення відповідача до відповідальності за нормами постанови КМУ від 21.07.2005р. №630 та Порядку відключення затвердженого наказом МБА та ЖКГ від 22.11.2005р.№4, які діяли пізніше ніж вставнолення автономного опалення в квартирі 2003 року. Як слідує з наказу Міністерства ЖКГ від 06.11.2007р. №169 саме з часу його прийняття було внесено зміни до законодавства якими унеможливлено відключення від мереж окремих квартир. Тобто нормативно-правовий акт набрав чинності після факту відключення квартири в якій проживає відповідач. Питання відключення від мереж централізованого опалення регулювалося в подальшому Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, зі змінами, що внесені постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року №1268, в яких з метою захисту прав усіх мешканців багатоквартирних будинків передбачено відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води не окремих квартир багатоквартирного будинку з ініціативи їх власників або наймачів, а відключення цілих багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів. На час відключення квартири де мешкає відповідач, діяло, окрім постанови КМУ №1497 від 30.12.1997р., також розроблене на місцевому рівні Положення «Про порядок влаштування автономних систем опалення та гарячого водопостачання», затверджене рішенням виконкому від 20.05.2003р. №236. Відповідно до якого, власник квартири або наймач повинен отримати згоду ЖЕО з письмовою згодою мешканців суміжних квартир, замовити технічний висновок, що є підставою разом з дозволом комісії для видачі тех..умов для відключення квартири. Проектом реконструкції газопостачання, виданого Івано-Франківським УЕГГ, 2003 року,було надано висновок про можливість установки газового котла в квартирі №111 без заміни ввідного газопроводу, складено акт від 30.09.2003р. ЖЕО №5, про відповідність техумовам вентиляційних та димових каналів в цій квартирі, видано тех..умови на реконструкцію газопостачання від 06.05.2003р. Проте, з незалежних від власника квартири обставин, міжвідомча комісія протоколом аж від 20.05.2016 року №01, надала власнику квартири [PERSON] дозвіл на отримання технічних умов та виготовлення проектної документації власникам квартир, які відєднанні від мереж ЦО і включені в списки споживачів, квартири які самовільно відключені від мереж теплопостачання до 2012 року при умові погашення заборгованості за раніше надані послуги теплопостачання, та надана відповідь від 02.06.2016 року власниці квартири №111 [PERSON] 16.11.2011 року був виданий Івано-Франківським міським судом судовий наказ, за заявою від 26.10.2011р., яким було стягнуто з пятьох осіб, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] та [PERSON] заборгованість за теплопостачання та гарячого водопостачання станом на 01.08.2011р. на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», і як вбачається з розрахунків заборгованості, наданих позивачем до матеріалів даної цивільної справи, станом на 01.01.2011р. (за період з 01.09.2008р. де заборгованість була 0грн.) заборгованість становила 15594.91грн. за послуги теплопостачання, та 23513.25грн. за підігрів води (в подальшому з кінця 2011р. дана заборгованість в сумі 24476.32грн. за підігрів води є вже незмінною аж по 2016р.). При цьому в заяві на видачу судового наказу заборгованість на 02.09.2011 року, яка стягнута складала 22326.46грн. З цього можна зробити висновок про розбіжності наданих розрахунків позивача до судового наказу 2011 року та до судового наказу, що був виданий в 2014 році. 07.08.2014 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] (вже з однієї особи наймача) заборгованість в сумі 51596.53грн., в який як встановлено судом було включено повторно суму боргу, що мала місце і станом на 01.08.2011р.. На підставі даної заяви був виданий судовий наказ від 04.09.2014р., який був скасований за заявою [PERSON] ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.03.2016р. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України (діючого з 2004 року) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою ч.3 ст.815 ЦК наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Договір найму квартири №111 у матеріалах справи відсутній, сторонами не надавався і не витребовувався стороною позивача. Разом з тим, право виконання зобовязань за нормами ЦК є оплата за надані послуги, проте, як вже встановлено судом, послуги позивачем щодо ЦО та гарячого водопостачання не надавались до квартири де живе відповідач та не є власником даної квартири - з 2003 року. Щодо застосування відповідачем позовної давності. Так, загальна позовна давність, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як встановлено судом, та зазначено вище був ухвалою суду від 15.03.2016р. скасований судовий наказ від 04.09.2014р. за заявою відповідача про стягнення з неї заборгованості. Судовий наказ за ст.95 ЦПК є особливою формою судового рішення про стягнення коштів. Враховуючи судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів, подання заяви про видачу судового наказу, перериває перебіг строку позовної давності (постанова ВСУ від 21.01.2015 р. у справі №6-214цс14). Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово під ставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому в даному спорі відсутні підстави, на думку суду, щодо застосування строків позовної давності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Справедливе рішення буде тоді, коли за надані послуги покладається зобовязання на отримувача таких отриманих послуг. Позивач недовів суду факт надання послуг. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини по наданню та оплаті отриманих послуг, хоча і без договору, є зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати саме отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані до будинку послуги. Судом не вставнолено фактичне надання послуг по теплопостачанню в квартиру де мешкає відповідачем, і яка не є власником квартири. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. На підставі ст.ст. 509, 526, 901, 903 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: dismissed