Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

05.02.2019р. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в судовому засіданні підтвердила позовні вимоги, просила просила надати неповнолітній [PERSON] , [INFO] , тимчасовий дозвіл на виїзд до країни Грузія, без згоди та супроводу батька [PERSON] , до досягнення нею 16 років, тобто до [INFO] з метою відпочинку, оздоровлення, духовного та морального розвитку, спілкування дитини з рідними, а саме рідною сестрою позивача, та тіткою дитини [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в Грузії. Так як донька хворіє гіпертрофією піднебінних мигдалин, тому зміна клімату, піде їй на користь. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судові засідання призначені на 14.06.2019р. та 15.07.2019р. двічі не з`явився будучи належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] . Відповідач про причини неявки суд не повідомив та не подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (повернення рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень з відміткою відсутній по місцю проживання; № 5630100164401 та №5630100178038). Представник третьої особи служби у справах дітей Врадіївської РДА в Миколаївській області Козирєва Т.С. не заперечувала щодо задоволення позову. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини: -позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано Врадіївським районним судом Миколаївської області від 24.02.2016р. (копія рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 24.02.2016р., показання позивача в якості свідка); -від спільного шлюбу є повнолітня донька - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16.01.2009р., показання позивача в якості свідка); -дитина разом з позивачем проживає по [ADDRESS] (довідка Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області за №100 від 01.02.2019р., показання позивача в якості свідка); -відповідач [PERSON] зареєстрований з 20.08.2004р. в [ADDRESS] (довідка відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, показання позивача в якості свідка); -особа, щодо якої вирішується питання щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття, - неповнолітня [PERSON] хворіє атопічним дерматитом, гіпертрофія піднебінних мигдалин 3 ступеня ремісії, в зв`язку з чим потребує оздоровлення (в оздоровчому таборі), та зміну кліматичних умов (направлення - виписка державної установи '' Клінічний центр амбулаторно-поліклінічної допомоги'' від 04.06.2019р., показання позивача в якості свідка); - рішення суду від 30.10.2018р. з відповідача [PERSON] на користь позивача, стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] [INFO] , та видано виконавчий лист (довідка - розрахунок Першого Приморського відділу ДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області від 05.06.2019р., показання позивача в якості свідка); - [PERSON] [INFO] являється рідною сестрою позивача та відповідно рідною тіткою особи щодо якої вирішується питання щодо надання дозволу на її виїзд за кордон без згоди та супроводу батька, неповнолітній [PERSON] , яка разом з родиною проживає та зареєстрована в Грузії (зелена карта серії №12 [NUMBER] від 22.01.2015р., показання позивача в якості свідка); -відповідач не реагує на прохання позивача щодо надання дозволу на виїзд доньки до крани Грузія (копія скріншоту електронного листування від 18.07.2018р.,19.07.2018р., 20.07.2018р., 22.07.2018р., 03.08.2018р., 13.08.2018р., 14.08.2018р., 15.08.2018р., 16.08.2019р.. 19.08.2018р., 20.08.2018р., 21.08.2018р., 29.12.2018р., 31.12.2018р., 04.01.2019р., 15.01.2019р., 16.01.2019р., пояснення позивача в якості свідка). При прийнятті рішення суд керується: Так згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Вимоги ст.ст. 150, 152, 155 СК України передбачають гарантоване право дитини на належне батьківське виховання, обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Стаття 154 СК України встановлює право батьків звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Як зазначено у ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з принципом шостим Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина може бути розлучена з матір`ю тільки за виняткових обставин. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своєї дитини. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ,постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231(із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, термін який вказано в позовній заяві, може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий, не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з дочкою та на участь у її вихованні та розвитку. Згідно висновку ВССУ від 16.03.2016р. у справі 6-3303ск15 універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, відповідно до норм вищезазанченого закону, передбачена можливість щодо хвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення її повного та всебічного розвитку, відсутність заперечень з боку служби у правах дітей, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial