Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності, визнання недійсними договорів, скасування рішення про державну реєстрацію, покликаючись на те, що він проживав з відповідачем [PERSON] у цивільному шлюбі з 1991 року по 31 грудня 2011 року, після чого вони оформили офіційний шлюб, який розірвано. 29 травня 2003 року ним було придбано нежитлове приміщення на [ADDRESS] , однак оформив його на цивільну дружину [PERSON] . Після цього він здійснив ремонт у такому приміщенні, провів його реконструкцію. Дане приміщення було придбано ним за власні кошти та він особисто ніс витрати на його ремонт. Відповідач не визнає його прав на дане приміщення, а тому просить визнати за ним право власності на нежитлове приміщення за реєстраційним №1311429846101 на [ADDRESS] , визнати недійсним договір дарування №543 від 07 серпня 2017 року нежитлового приміщення №1311429846101 на [ADDRESS] , визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №1311429846101 на [ADDRESS] від 31 травня 2018 року, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності [PERSON] №41363375 від 31 травня 2018 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, давши аналогічні пояснення, просить позов задовольнити. Крім того, позивач [PERSON] подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на самоізоляції через пандемію коронавірусу, а також необхідністю виклику свідків. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що нежитлове приміщення на [ADDRESS] придбано [PERSON] , позивачем не надано суду жодних доказів придбання такого ним. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у його відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов заперечили, покликаються на те, що на момент придбання нею такого житлового приміщення воно не перебувало під арештом, в іпотепці чи заставі, а тому таке набуте нею на законних підставах та не порушує прав та законних інтересів будь-яких осіб. Крім того, вважають, що позивачем не наведено жодних підстав визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому така позовна вимога є безпідставною. Просять у задоволенні позову відмовити. Також, суд відхиляє клопотання позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи, оскільки згідно позиції Верховного Суду у постанові № 924/369/19 від 16 липня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача. Крім того, позивач у своєму клопотанні покликається на перебування ним на самоізоляцію внаслідок пандемії коронавірусу, однак ним не подано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Також, позивач [PERSON] покликається на необхідність допиту свідків, однак клопотання позивача про допит свідків задоволено судом 19 червня 2019 року та з цього часу ним забезпечено явку лише одного свідка, хоча позивач стверджував, що сам забезпечить явку свідків та не надав суду адреси проживання таких для сприяння судом у їх виклику. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що 29 травня 2003 року [PERSON] придбала нежитлове приміщення, загальною площею 31,9 кв.м. на [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу №53/03 від 29 травня 2003 року. 07 серпня 2017 року [PERSON] подарувала нежитлове приміщення, загальною площею 31,9 кв.м. на [ADDRESS] [PERSON] 31 травня 2018 року [PERSON] придбала згідно договору купівлі-продажу від 31 травня 2018 року нежитлове приміщення, загальною площею 31,9 кв.м. на [ADDRESS] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. У відповідності до позиції Верховного Суду у справі № 127/17971/15-ц оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Згідно з ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, позивач [PERSON] не покликається на незаконність придбання [PERSON] права власності на нежитлове приміщення, а також на жодні підстави згідно ст. 388 ЦК України щодо витребування такого. Свідок [PERSON] пояснив, що він проводив роботи щодо реконструкції (прибудови) нежитлового приміщення, загальною площею 31,9 кв.м. на [ADDRESS] , його замовив позивач [PERSON] , він вирішував усі питання щодо такої реконструкції з ним та він надавав йому кошти за проведення робіт, чи власні кошти він надавав, він не знає. [PERSON] теж була присутня при проведенні реконструкції нежитлового приміщення, але через неї будь-які питання вирішувались дуже рідко. Суд не бере покази свідка, оскільки такі жодним чином не стверджують та не спростовують твердження позивача щодо придбання ним нежитлового приміщення, загальною площею 31,9 кв.м. на [ADDRESS] та проведення реконструкції такого саме за власні кошти позивача. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте, позивачем та його представником не надано суду жодним належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів щодо придбання ним та саме за його кошти нежитлового приміщення на [ADDRESS] . Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що представником позивача не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних, допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, які не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed