Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON], звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме: належності заявника до національності - «болгарин». При цьому посилається на те, що він народився [INFO] в м. Шостка, Сумської області, Україна. Його батько [PERSON], був уродженим болгарином, дотримувався традицій цієї національності, але проживав на території України. Його батько, [PERSON] та дід, були болгарами. У радянські часи належність до болгарської національності ними приховувались, оскільки це було зумовлено страхом переслідувань з боку радянської влади. У зв'язку з чим в актовому записі батька заявника відсутні дані про дідуся та бабусю та їх національність. Дані записи не надають можливості заявнику відновити істинне походження свого роду. Чинним законодавством України не передбачений порядок зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАІДС. що підтверджується листом Міністерства юстиції України N В-350-35 від 13.07.1999 року, а тому заявник не може звернутись з такою вимогою до цих органів. В позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо, що й стало підставою для звернення до суду з вказаною заявою. [PERSON] надав суду заяву, згідно якої просив розглядати цивільну справу за його відсутності, також зазначив, що викладені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв'язку з викладеним та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. Суд ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], народився [INFO] у м. Шостка, Сумської області, Україна. Його батько, [PERSON], був уродженим болгарином, дотримувався традицій цієї національності, але проживав на території України. 03 серпня 1972 року Виконавчим Комітетом Шосткінської міської Ради заявнику було видане свідоцтво про народження, серії [NUMBER], запис №956 від 03.08.1972 року, відповідно до якого, національність батька заявника, [PERSON] - «Українець», мати - [PERSON], національність руська. У своїй заяві [PERSON] зазначив, що батько [PERSON] та його дід були болгарами. З дитинства він знає про своє болгарське походження, святкує болгарські свята, володіє болгарською мовою. В радянські часи належність до болгарської національності ними приховувались, оскільки це було зумовлено страхом переслідувань з боку радянської влади. У зв'язку з чим, у актовому записі його батька відсутні дані про дідуся та бабусю та їх національність. Дані записи не надають йому можливості відновити істинне походження свого роду. У позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. Заявник відносить себе до болгарської національності, його батько був болгарином і на даний час він бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Згідно з ч. 1, 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 07 липня 1995 року "Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану" суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану у випадках не виправлення органами реєстрації актів громадянського стану помилок, допущених при складанні актового запису та постановляє рішення про неправильність запису в акті громадянського стану, саме в тій частині цього запису, в якій встановлено неправильність, а не запису всього акта громадянського стану. Згідно зі ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Згідно з приписами ст. 300 Цивільного Кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Національність - це приналежність особи до нації, держави або народу. Поняття «національність» може мати різноманітні значення: юридично-правове, політичне, етнологічне, культурологічне, повсякденно-побутове тощо. Із загального розуміння дефініції «самоусвідомлення» - це чітке усвідомлення своєї суті, своїх характерних рис, своєї ролі у суспільстві, в житті тощо. Національна ідентичність - це почуття нації як єдиного цілого. Національна ідентичність людини є її ідентичність і почуття приналежності до однієї держави або однієї нації, незалежно від свого юридичного статусу громадянства. На підставі цього вищезазначений Закон чітко визначив та надав право особі вільно і самостійно обирати свою національність. Таким чином, національність особи встановлюється не шляхом чітко регламентованого порядку або закону, а є суб'єктивним, внутрішнім переконанням особи своєї ролі, характеристик та інше, що забезпечують певну приналежність, в тому числі національну. Згідно зі ст. 11 зазначеного Закону громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у який би то не було формі до відмовлення від своєї національності не допускається. Оскільки у ході дослідження доказів знайшов підтвердження факт того, що родичі заявника, а саме дід та батько були болгарами, а у свідоцтві про його народження помилково зазначено національність батька: «українець», а не «болгарин», то заявник має право на відновлення національності своїх предків та на внесення змін до правовстановлюючих документів із зазначенням національності «болгарин», як це передбачено Законом України «Про національні меншини». Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved