Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

11 липня 2018 року адвокат [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я фізичної особи. В позовній заяві позивач вказує, що 25 грудня 2015 року близько 18 години в с. Кунівка Кобеляцького району Полтавської області, водій [PERSON] керуючи автомобілем марки ВАЗ 21103, державний номерний знак [NUMBER], скоїв наїзд на пішохода [PERSON], внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження. З 25.12.2015 року по 26.01.2016 року позивач проходив стаціонарне лікування, а в подальшому амбулаторне. За фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження, яке в подальшому було закрито в зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Не зважаючи на відсутність складу кримінального правопорушення, позивачу завдано збитків. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність пов'язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки ВАЗ 21103, державний номерний знак [NUMBER] була застрахована ( поліс АІ 8142974 в ПАТ «Страхова компанія «Саламандра-Україна»), а тому відповідно до ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дана страхова компанія є відповідальною за відшкодування шкоди, завданої здоров'ю позивачу в зв'язку з настанням страхового випадку. Позивач направив відповідачу вимогу про відшкодування завданої шкоди, яка складається із витрат на лікування, компенсації витрат, пов'язаних із тимчасовою втратою працездатності та моральної шкоди, однак відповідач відмовив у відшкодуванні шкоди, зазначивши, що подія ДТП, під час якої позивачу завдано шкоди не є страховим випадком через відсутність у діях водія забезпеченого транспортного засобу складу кримінального правопорушення. Однак, шкода завдана здоров'ю позивачу є прямим причинним наслідком ДТП, яка сталась 25.12.2015 року, а тому відповідно до ст. 1187 ЦК України має бути відшкодована. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок, а тому відмова відповідача від відшкодування шкоди є неправомірною. Розмір завданої шкоди позивач оцінює в 41821,64 гривень, яка складається із: витрат на лікування - 33012,35 грн., та шкоди, пов'язаної з тимчасовою втратою працездатності - 1378 грн, що дорівнює місячному розміру мінімальної заробітної плати, а також моральної шкоди в розмірі 1719,52 грн, які позивач прохає суд стягнути з відповідача. Крім цього, враховуючи, що відшкодування не здійснено, позивач прохає стягнути із відповідача штрафні санкції за прострочення виплати відшкодування з вини відповідача, яка складається із пені в сумі 4616,12 грн ( за період з 17.02.2018 року по 04.07.2018 року), інфляційних збитків - 686,08 грн та 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України - 409,57 грн. Також позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6400 грн, які прохає стягнути з відповідача. 22 серпня 2018 року представник ПАТ «Стархова компанія «Саламандра-Україна» подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що обов'язок відшкодування завданої шкоди виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Постановою слідчого Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області встановлено, що в діях водія [PERSON] невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б могли знаходитись в причинному зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками не вбачається та він не мав технічної можливості уникнути вказаної пригоди. Навпаки матеріалами справи встановлено, що пішоход [PERSON], знаходився в стані алкогольного сп'яніння, в порушення Правил дорожнього руху України в темну пору доби не виділив себе та почав неконтрольований рух у забороненому місці безпосередньо перед транспортним засобом, чим створив небезпеку для руху, яка унеможливлювала відвернення негативних наслідків, а тому позов задоволенню не підлягає. 29 серпня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій адвокат [PERSON] зазначив, що закон містить вказівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні статтей 1166 та 1187 ЦК України, а не пішоходи-пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної вини. 04 вересня 2018 року до суду надійшло заперечення відповідача щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень. В запереченні зазначено, що підставами для цивільно-правової відповідальності є протиправність поведінки, вина та причинний зв'язок між збитком та протиправною поведінкою. Саме дії потерпілого спричинили дану дорожньо-транспортну пригоду, підстави для відповідальності відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою суду від 26.07.2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року судовий розгляд призначено в режимі відеоконференції. Позивач, [PERSON] та його представник [PERSON], будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, однак представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні підтримав надані письмові відзив та заперечення, а також прохав відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника відповідача, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 25.12.2015 року близько 18 години в с. Кунівка по вулиці Кобеляцькій Кобеляцького району Полтавської області, рухався автомобіль [NUMBER], кузов [NUMBER], страховий поліс АІ 8142974 код страховика 107 ПАТ СК «САЛАМАНДРА-УКРАЇНА», дійсний до 06.08.2016 року, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], виданий 19.05.2011 року, що належить [PERSON] під керуванням [PERSON], який рухаючись по проїжджій частині допустив наїзд на пішохода [PERSON], [INFO], мешканця [ADDRESS], який знаходився на проїжджій частині. Відомості про дану подію внесені до ЄРДР за № 12015170190000943 (а.с.12). Постановою слідчого Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області від 28 травня 2016 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12015170190000943 від 25.12.2015 року закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 86 КК України та будь-якого іншого кримінального правопорушення, передбаченого цим кодексом. Під час досудового розслідування встановлено, що в умовах даної події водій автомобіля ВАЗ 21103 ЗНГ, державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] будь-яких не- відповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди не вбачається. [PERSON] не мав технічної можливості уникнути ДТП (а.с.13). Висновком експерта № 147 встановлено, що в умовах даної події водій автомобіля ВАЗ 21103 ЗНГ, державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] не мав технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди. В умовах даної події в діях водія автомобіля ВАЗ 21103 ЗНГ [PERSON] будь-яких невідповідностей з вимогами Правил дорожнього руху, які б з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням даної пригоди, не вбачається (а.с.92-97). Із висновку експерта № 49 вбачається, що [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди 25.12.2015 року отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров'я. Згідно даних історії хвороби № 12 травматологічного хворого Кобеляцької ЦРЛ на ім'я [PERSON] на момент поступлення підекспертний знаходився в стані алкогольного сп'яніння ( результат токсикологічного дослідження № 2135. Виявлено в крові етиловий спирт в концентрації 2,2 проміле), такий стан відповідає середньому ступеню алкогольного сп'яніння (а.с.14-15). Із виписок з історії хвороби [PERSON] вбачається, що з 25.12.2015 року по 30.12.2015 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Кобеляцької ЦРЛ, а з 30.12.2015 року по 26.01.2016 року в Полтавській обласній клінічній лікарні імені М. В. Скліфосовського (а.с.17-30). За період лікування [PERSON] придбав за власні кошти медикаменти на суму 33012,35 грн (а.с.103-113). 28 грудня 2017 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву на виплату страхового відшкодування (а.с.50,51). ПАТ «Страхова компанія» Саламандра - Україна» у виплаті страхового відшкодування відмовлено, оскільки обов'язок страховика щодо відшкодування шкоди, завданої страхувальником виникає за наявності вини заподіювача шкоди (а.с.54-55). Відповідно до ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У відповідності до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. У відповідності до ст. 8 ЗУ "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Право потерпілого на відшкодування завданої йому шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним, і він вільний у виборі способу захисту цього права. Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N 6 від 27.03.92р., володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них. Згідно вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до пунктів 4.4., 4.7 та 4.8 Правил дорожнього руху України пішоходи у темну пору доби, які рухають проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху. Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч. Якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевнився у відсутності небезпеки. Із дослідної частини експертизи № 147 вбачається, що ДТП здійснена в населеному пункті, в темний час доби, без вуличного освітлення, за межами перехрестя, без гальмування автомобіля, а гальмування відбулося після наїзду на пішохода. Місце зіткнення знаходиться на відстані 2 м. від правого краю проїжджої частини, по смузі руху водія [PERSON] Оглядовість останнього нічим не обмежена. Момент виникнення небезпеки руху для водія настає з моменту початку руху пішохода [PERSON], з краю проїзної частини дороги в напрямку до середини даної дороги. Водій автомобіля при ввімкненому ближньому світлі фар бачить пішохода на відстані 38 м з урахуванням зустрічного автомобіля, в якого також ввімкнене ближнє світло фар, та який знаходиться на відстані 34,5 м. на зустрічній смузі руху, в зустрічному напрямку від пішохода та водія [PERSON] Відстань, яку долає пішохід з моменту початку руху від краю дороги в напрямку до місця наїзду становить 2м, при цьому час складає t1 - 1,94 с., t2-1,77 с., t3 - 1,87 с. Швидкість руху автомобіля ВАЗ 21103 ЗНГ - 55 км/год (при дозволеній не більше 60 км/год). Водій автомобіля не мав технічної можливості запобігти ДТП екстреним гальмуванням з моменту виникнення небезпеки. Таким чином, суд вважає, що в діях пішохода [PERSON], який в день дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп'яніння, є порушення п. 4.8 Правил дорожнього руху України, та дані порушення знаходяться в прямому причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, під час якої йому заподіяно шкоди. Таким чином судом не встановлено, що дії [PERSON] були неправомірними та наявний безпосередній причинний зв'язок між його діями і шкодою, завданою [PERSON], оскільки він не мав можливості уникнути ДТП в зв'язку з діями пішохода, тому позов в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягає. Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, то не підлягає також задоволенню позов в частині стягнення нарахованих позивачем кошів за прострочення виплати відшкодування. Відпоідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судови витрати, повязані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то в задоволенні вимог про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Позивач, при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору, а тому суд вважає що дані витрати слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed