Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

В травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобовязання вчинити певні дії. Позов вподальшому уточнювався в жовтні 2014 року та в квітні 2015 року та після перегляду справи апеляційною та касаційною інстанцією 09 березня 2016 року позивачем поданий уточнений позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Новомосковського районного відділу головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, в якому просив суд: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАВ № 889744, виданого на імя [PERSON] 21 січня 2015 року; - скасувати рішення №18745428 від 21 січня 2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_ вул.Мала Ковалівка № 27, м.Новомосковськ Дніпропетровська обл.., вчинене на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія НАВ № 889744 виданого на імя [PERSON] 21 січня 2015 року; - визнати недійсним реєстрацію місця проживання в [INFO] відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; - визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування будинком № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області; - зобовязати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах, прибудинкових будівлях та замка на хвіртці за адресою: будинок № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області; - виселити відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з будинку № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровської області; - зобовязати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] знятися з реєстрації місця проживання в [INFO]. Після залучення [PERSON] також в інтересах її малолітніх дітей та [PERSON] в інтересах її неповнолітньої дитини позивач зазначив, що його вимоги стосуються також ї їхніх дітей. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 07 лютого 2002 року помер його батько [PERSON], якому на праві приватної власності належав будинок 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. За життя батько склав заповіт на користь своєї дружини [PERSON] 04 липня 2008 року рішенням суду за позовом [PERSON] заповіт [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину, отримане на його підставі [PERSON] визнані недійсними. А також за [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину цього будинку. 29 січня 2014 року [PERSON] зареєстрував право власності на 1/4 частину будинку, а 19 вересня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину ще на 1/4 частину цього будинку. 22 січня 2015 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину та витяг про реєстрацію права власності на 1/2 частину цього ж будинку, на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року. Враховуючи, що спадкодавець [PERSON] помер 07 лютого 2002 року, а нотаріусом всупереч вимогам ст. 5 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видане на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року просить визнати це свідоцтво недійсним. У звязку з тим, що на підставі цього свідоцтва за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/2 частину будинку просить скасувати рішення про його реєстрацію. Крім того, після смерті [PERSON] у цьому будинку зареєструвалися [PERSON], [PERSON] з дітьми, що зареєструвалися на підставі свідоцтва про право на спадщину, що осопрювалося в суді; а [PERSON] з дитиною та [PERSON] зареєструвалися в будинку взагалі на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке вже було визнане судом недійсним. А тому просить визнати недійсним реєстрацію місця проживання їх в будинку 27 по вул.М.Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Також в цьому ж будинку оселився чоловік [PERSON] [PERSON], на вселення якого він [PERSON] своєї згоди не надавав. Враховуючи, що у [PERSON] склалися неприязні стосунки з відповідачами, які унеможливлюють проживання в одному будинку, вони самовільно вселилися в будинок, а він власного житла не має, з метою захисту його прав на вільне володіння, користування та розпорядження спірним будинком просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселити їх; зобовязати не читини йому перешкод по заміні дверних замків в будинку, а також зобовязати відповідачів знятися з реєстрації місця проживання в цьому будинку. В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримав свої позовні вимоги та, посилаючись на те, що нотаріус, який видавав свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не знайшовши підстав для його видачі за ЦК УРСР, в редакції 1963 року вимушений був видати за ЦК, в редакції 2003 року, а враховуючи що це суперечить вимогам ст. 5 ЦК України воно підлягає визнанню недійсним. Визначити в чому саме порушені його права як спадкоємця спірного будинку видачею цього свідоцтва він не може, вважає, що воно є недійсним, тому що видане з порушенням закону. А раз видане в порушення закону, то на сьогоднішній день лише він є повноважним власником 12 частини спірного будинку, а тому вселення, реєстрація та проживання [PERSON] та її родичів є незаконною. На підставі рішення суду його було вселено в спірний будинок, однак він не може в ньому мешкати. Крім того ключі від інших прибудинкових будівель у нього відсутні, що позбавляє можливості ними користуватися. В іншій частині позовних вимог посилався на ті ж підстави. Після розяснення вимог ст.ст. 3, 10, 11, 27, 31, 33, 60, 61 ЦПК України наполягав на тому, щоб справа розглядалася до тих відповідачів, що визначені ним в уточненому позові, поданому 09 березня 2016 року, та на підставі поданих ним доказів та саме з такими позовними вимогами. Просив суд задовольнити його вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, посилаючись на те, що дійсно за позовом [PERSON] у 2008 році заповіт, складений її чоловіком та батьком позивача був визнаний недійсним. В спірному будинку вона та [PERSON] були зареєстровані з дозволу [PERSON] ще за його життя. Дійсно на реєстрацію подружжя [PERSON] свою згоду надавала вона у 2013 році. [PERSON] свого дозволу на їх реєстрацію не надавав, тому як до 2014 року не реєстрував своїх прав співвласника на спірний будинок. Діти зареєстровані без будь-якого дозволу за місцем реєстрації їх матерів. Що стосується перешкод, то вона будь-яких перешкод позивачу не чинить. В задоволенні позову просила відмовити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідачі реєстраційна та міграційна служба діяли в межах своїх повноважень. Позовні вимоги необґрунтовані, тому як [PERSON], як дружина померлого мала право як і позивач на спадщину. А тому [PERSON] як і позивачу належить по 1/2 частині спірного будинку. З тих же підстав, що і [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що у неї були фінансові труднощі, за яких вона вимушена була продати своє житло і оселитися та зареєструватися у своєї матері в спірному будинку, дитина також зареєстрована за її місцем реєстрації. Вважає, що вона це зробила на законних підставах, в задоволенні позову просила відмовити. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить. Відповідач [PERSON] зазначив, що у 2013 року в міграційній службі він написав заяву та надав свій паспорт, щоб зареєструватися у тещі. Позов вважає незаконним та необґрунтованим, просив відмовити в його задоволенні. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона зареєстрована та мешкає в спірному будинку ще за життя [PERSON], у 2006 році вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище. ЇЇ малолітні діти зареєстровані за її зареєстрованим місцем проживання. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить. Позов вважає необґрунтованим, просить відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що в спірному будинку мешкає його дружина та діти, а тому він мешкає з ними. За його місцем реєстрації його сімї мешкати ніде. Позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком або надвірними побудовами ніхто не чинить. В задоволенні позову просив відмовити. Представники Новомосковського районного відділу ГУ в Дніпропетровській, області Реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, Новомосковської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилися, в своїх заявах просили справу розглянути за їх відсутністю. Представник служби у справах дітей Новомосковської міської ради в останнє судове засіданні не зявилася, в своїй заяві посилаючись на те, що за адресою: вул.М.Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області усі діти зареєстровані та мешкають відповідно до вимог ст.. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» та п.п. 2.3. 2.13 Наказу МВС України від 22.11.2012 року № 1077 «Про порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України…». Праву просила розглядати без участі представника служби. Суд, заслухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме: 07 лютого 2002 року помер [PERSON], батько позивача [PERSON] та чоловік відповідача [PERSON], які звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2008 року у справі 2-51/2008: - визнано недійсним заповіт від 03 грудня 2001 року, за яким [PERSON] заповідав все своє майно, в тому числі і будинок, розташований за адресою: вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області та автомобіль Опель Кадет Караван, д/н [NUMBER] дружині [PERSON]; - визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 серпня 2002 року, виданого [PERSON]; - визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку. 29 січня 2014 року [PERSON] зареєстрував право власності на 1/4 частину будинку, а 19 вересня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину ще на 1/4 частину цього будинку на підставі ст. 545 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] 22 січня 2015 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину та витяг про реєстрацію права власності на 1/2 частину цього ж будинку, на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року у справі № 183/7102/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], Реєстраційної служби Новомосковського МРУЮ вирішено вселити [PERSON] в будинок 27 по вул..Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровській області. Тобто після смерті [PERSON], померлого 07 лютого 2002 року, спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до вимог ст.ст. 529, 545, 548, 549 ЦК УРСР, в редакції 1963 року [PERSON] та [PERSON] право власності в порядку спадкування у вигляді будинку по вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області оформлено в рівних частинах, тобто по 1/2. В судовому засіданні встановлено, що всупереч вимогам ст. 5 ЦК України, в редакції 2003 року нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпрорпетровської області 21 січня 2015 року помилково видане свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON] на підставі ст. 1261 ЦК України, в редакції 2003 року; в той час як воно повинно було бути видане їй в тій же частині, як спадкоємиці першої черги на підстави ЦК УРСР, в редакції 1963 року. З огляду на вимоги ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово розяснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді, позивачем уточнювалися позовні вимоги, а відповідачами надавалися відповідні заперечення; сторонами подавалися докази. Також позивачем зазначено, що на його думку, його позовні вимоги щодо визнання свідоцтва про право на спадщину на імя [PERSON] повинні бути викладені саме в такому вигляді, а в чому порушені, невизнанні або оспорювані його права таким документом зазначити не може. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину видане 21 січня 2015 року на імя [PERSON] недійсним, всупереч вимогам ст. 3 ЦПК України не за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Отож, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthers v. Romania), п.38). Стосовно розглядуваних правовідносин позиція Європейського Суду з прав людини є однозначною. Так, у численних рішеннях, зокрема, рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що позбавлення права на майно громадянина лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, є непропорційним втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції. Не зважаючи на те, що Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області не є державним органом, однак в даному випадку, нотаріус, який видає свідоцтво про право на спадщину є спеціально уповноваженою державою особою, яка має право оформлювати та видавати таке свідоцтво. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАВ № 889744, виданого на імя [PERSON] 21 січня 2015 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги щодо скасування рішення №18745428 від 21 січня 2015 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_ вул.Мала Ковалівка № 27, м.Новомосковськ Дніпропетровська обл.., вчиненого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія НАВ № 889744 виданого на імя [PERSON] 21 січня 2015 року є похідними від першої вимоги, а тому в їх задоволенні також належить відмовити. Що стосується вимог щодо визнання недійсним реєстрацію місця проживання в [INFO] відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], то суд приходить до наступного. З відповіді № 1235/2522 від 10 червня 2014 року Новомосковськго районного відділу ГУ в Дніпропетровській області вбачається, що по вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області зареєстровані: [PERSON] 17 червня 2005 року; [PERSON] 19 вересня 2006 року, а її малолітній син [PERSON] 02 липня 2008 року; 16 травня 2013 року [PERSON]; 10 жовтня 2013 року [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON]; [PERSON] 07 лютого 2014 року (арк.. 22-23 справи № 183/2841/14) із зазначенням підстав реєстрації. З огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договорои. При цьому можливість предявлення конкретних вимог та прохання застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою. Адже ЦПК України прямо встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи і інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.. 4 ЦПК України). Тому позовні вимоги, які за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту порушеного права, визначених законом чи договором, це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, тобто відмови в захисті порушеного права в непередбачений законом чи договором спосіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Тобто право вибору підстав позовних вимог та способу захисту порушеного права належить виключно позивачеві і суд не може самостійно змінювати підставу і той спосіб захисту права, який позивач обрав. Статтею 16 ЦК України визначено перелік найбільш поширених способів захисту цивільних прав та інтересів і цей перелік не являється вичерпним, так як ч. 2 ст. 16 ЦК передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Договору про захист прав позивача, шляхом визнання недійсною реєстрацію осіб за місцем їх проживання не укладено, а жодним законом України не встановлено такого способу захисту права, а отже суд позбавлений можливості захистити права позивача способом, який не передбачений законами України. Тому суд вважає за необхідне відмовити в адоволенні вимог позивача щодо визнання недійсною реєстрацію місця проживання в [INFO] відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вимоги позивача щодо визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування будинком № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області є похідними від вимог щодо визнання їх реєстрації недійсною. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.. 405 ЦК України визначені обставини, за яких особи, можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Так згідно ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким, чином враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги в частині визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про зобовязання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах, прибудинкових будівлях та замка на хвіртці за адресою: будинок № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підтвердження того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні спірним будинком позивачем надані постанови про відмову в порушенні кримінальних справ від 16 грудня 2010 року 23 березня 2012року; висновки про розгляд матеріалів від 31 січня 2013 року, 11 березня 2014 року з яких вбачається, що [PERSON] звертався до Новомосковського МВ з заявами про те, що [PERSON] не пускає його до спадкового будинку. Зазначені документи були предметом розгляду справи за якою рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 04 листопада 2014 року вирішено вселити [PERSON] до будинку 27 по вул..Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровської області. В травні 2015 року [PERSON] знову звертався до Новомосковського МВ з заявою в якій просив вжити заходів до [PERSON] яка ухиляється від виконання рішення суду щодо його вселення в спірний будинок. За результатами звернення також був наданий висновок, за яким не вдалося застати вдома [PERSON] та опитати її та розгляд по заяві закінчено і направлено матеріали до справ МВ. Також в судовому засіданні підтверджено той факт, що рішення суду про вселення позивача в спірний будинок було виконане, а тому з огляду на вимоги ст.. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Належних та допустимих доказів того, що відповідачі будь-яким чином чинять перешкоди позивачу у користуванні будинком та прибудинковими спорудами суду не надано. Позивачу розяснені вимог ст..ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України, який наполягав на тому, що ним надані усі докази та заявлені вимоги відповідно до встановлених норм чинного законодавства, які просив розглянути. Враховуючи, що в судовому засіданні не надано доказів чинення позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном спірним будинком; відповідачі наполягають на тому, що позивач має ключі та доступ до усіх приміщень. В судовому засіданні позивач наполягає на тому, що він позбавлений вільно користуватися своїм майном, тому як в будинку знаходяться відповідачі. Однак це не позбавляє позивача права звернутися з відповідним позовом про виділення йому в натурі частки, належної йому на праві власності або встановлення порядку користування спірним домоволодінням. Аналіз вищенаведено переконує суд в тому, що вимоги щодо зобовязання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити йому перешкоди по заміні дверних замків в будинку, гаражах, прибудинкових будівлях та замка на хвіртці за адресою: будинок № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковськ Дніпропетровської області не підлягають задоволенню. Вимоги [PERSON] щодо виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з будинку № 27 по вул.Мала Ковалівка в м.Новомосковську Дніпропетровської області, а також щодо зобовязання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] знятися з реєстрації місця проживання в [INFO] також є похідними відповідно до позову від вимог щодо визнання реєстрації недійсною, а тому в їх задоволенні належить відмовити. Що стосується вимог щодо виселення [PERSON], то слід зазначити наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрований по пров.Прогонному, 16/3, а мешкає в спірному домоволодіння по вул..Мала Ковалівка, 27 в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Враховуючи, що підстав, передбачених ст. 116 ЖК України не має, то в цій частині вимог також належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed