Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу №157-ОС від 17 липня 2015 року «Про не проведення оплати відрядження [PERSON].» Обгрунтовує позов тим, що працював на посаді заступника директора з правових питань ДП «Львівський військовий лісокомбінат» з 17 квітня 2014 року по 14 липня 2015 року. До цього часу з 2003 року по 2008 рік, з 2012-2013 працював на посадах юрисконсульта та заступника директора з правових питань. Наказом № 147 - ОС від 07.07.2015 позивач був відряджений у м.Рівне для участі представником в розгляді судової справи в господарському суді Рівненської області, призначеної на 09.07.2015 о 10:50 год. Враховуючи графіки транспортного сполучення Львів-Рівне позивач потягом 08.07.2015 вибув зі Львова і прибув в м.Рівне - 08.07.2015 о 12:28 год. В дорозі позивач отримав телефонний дзвінок від слідчого Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Галаговича Р.М. про виклик в якості потерпілого в кримінальній справі на 09.07.2015. Зваживши всі варіанти, позивач прибув в господарський суд, оформив заяву, зареєстрував її у встановленому порядку, в якій підтримав вимоги щодо затвердження мирової угоди із проханням розглядати заяву про затвердження мирової угоди без представника підприємства. Про це та подальші дії позивач в телефонному режимі проінформував керівника. Незважаючи на те, що господарським судом була затверджена мирова угода, тобто прийняте позитивне для підприємства рішення суду, будучи допитаним слідчим в якості потерпілого, позивач по прибуттю на підприємство надав підприємству звіт з рапортом про результати виконання завдання, тобто належно проінформував керівництво про стан справ. Проте, наказом №157-ОС від 17.07.2015 директор наказав бухгалтерії не проводити оплату даного відрядження, тим самим позбавив позивача затрат, пов'язаних з відрядженням. Зазначає, що в порушення чинного законодавства позивач не отримував аванс. Вважає, що не допускав порушень трудової дисципліни, з поважних причин не був присутній в судовому засіданні, сприяв затвердженню мирової угоди судом. Просить визнати в судовому порядку незаконним наказ і зобов'язати підприємство виплатити понесені ним витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Вважає, що відповідач виніс оспорюваний наказ внаслідок неприязних стосунків, які склались між ним та директором підприємства. Просить позов задовольнити, визнати наказ незаконним та зобов'язати підприємство здійснити оплату відрядження в повному обсязі. Представник відповідача Смик А.Є., діючи на підставі довіреності, у судовому засіданні позов заперечив. Подали письмові заперечення, в яких зазначили, що позивачу законно не проведена оплата за відрядження, підстав для скасування наказу немає, тому просили у позові відмовити. Посилалися на те, що позивачем не доведено поважних причин відсутності у судовому засіданні при розгляді справи, не надано належних доказів, того що він змушений був прибути на допит до слідчого. Наполягає, що в діях директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» Сідоркова В.Г. при видачі оспорюваного наказу порушень чинного законодавства не було. Представник відповідача Сідорков В.Г., який є директором підприємства, в судовому засіданні позов заперечив. Допитаний в якості свідка показав, що позивач зобов'язаний був прийняти участь у судовому засіданні при розгляді справи в господарському суді. Здійснювати оплату коштів, понесених позивачем вважає недоцільним, оскільки позивач був відряджений для участі в судовому засіданні, а не для написання заяв про проведення судового розгляду у відсутності представника підприємства. Представник відповідача Лось Н.Г., діючи згідно довіреності, в судовому засіданні позов заперечила. Допитана судом як свідок показала, що отримала судове рішення - ухвалу господарського суду Рівненської області, в тексті якого було зазначено про те, що відповідач явку свого представника не забезпечив в судове засідання 09.07.2015, що слугувало підставою для винесення оспорюваного наказу про непроведення оплати відрядження [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.21, 24 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату. А відповідно до ст.30 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену йому роботу. Статтею 139 цього ж Кодексу визначено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової та технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. З'ясовано, що позивач працював на посаді заступника директора з правових питань ДП «Львівський військовий лісокомбінат» з 16 квітня 2014 року по 14 липня 2015 року. Наказом №147 -ОС від 07.07.2015 [PERSON] відряджено у м.Рівне Гоподарський суд Рівненької області для прийняття участі у судовому засіданні, яке призначено до розгляду на 09.07.2015 на 10:50 год. Як встановлено судом, на підставі даного наказу виписане відрядження №183. 10.07.2015 позивачем складено авансовий звіт із доданням до нього квитків на потяг Львів-Рівне та Рівне-Львів, а також рахунок на оплату та квитанцію за проживання у гуртожитку як доказ понесених позивачем витрат на відрядження. З копії ухвали господарського суду Рівненської області по справі №918/1223/14 від 09.07.2015 вбачається, що представник ДП «Львівський військовий лісокомбінат» у судове засідання не з'явився. Отже, з'ясовано, що позивач не приймав участь у судовому засіданні 09 липня 2015 року, що не оспорюється позивачем. З наказу №157-ОС від 17.07.2015 "Про непроведення оплати відрядження [PERSON]." вбачається, що підставою для винесення слугували наказ №147-ОС від 07.07.2015, відрядження, авансовий звіт (на суму 244,61 грн.), квитки, ухвала суду, заява про зарахування підзвітних коштів в рахунок орендної плати. Як вбачається з пояснень позивача, він був відсутній при розгляді судової справи в м.Рівне, оскільки вимушений був прибути в м.Львів для допит в якості потерпілого до слідчого. Тобто позивач, оскаржуючи наказ, посилався на те, що він самовільно не полишав м.Рівне, дійсно був відсутній у судовому засіданні 09.07.2015, але діяв в інтересах ДП «Львівський військовий лісокомбінат», скориставшись процесуальними правами написати заяву через канцелярію господарського суду про розгляд справи у відсутності представника відповідача і прийняття судового рішення, позитивного для підприємства, інтереси якого він представляв. Проте, таке твердження позивача спростовується матеріалами справи, з огляду на наступне. З матеріалів справи та пояснень сторін не вбачається, що подання позивачем заяви в канцелярію господарського суду, прийняття рішення про неучасть в судовому розгляді, відбуття в м.Львів для подачі власних показів в якості потерпілого, позивач діяв в інтересах ДП «Львівській військовий лісокомбінат». Додатково слід зазначити наступне. Факт звернення позивача із заявою до правоохоронних органів за ст.366 КК України про службове підроблення документів директором підприємства Сідорковим В.Г. і допит позивача в якості потерпілого вказує на особистий характер і не може слугувати підставою для визнання поважності не прибуття представника підприємства в судове засідання при розгляді господарської справи, незалежно від наслідків судового розгляду. Тому суд приходить до висновку, що порушень чинного законодавства при винесенні наказу про непроведення позивачу оплати за відряження не було, тому в задоволенні позову слід відмовити, оскільки суд вважає, що посадові особи діяли в межах своєї компетенції та повноважень при винесенні оспорюваного наказу. Щодо посилання позивача на те, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем не взято до уваги його рапорт, слід відзначити наступне. Так, позивачем не надано належного обґрунтування та доказів, що рапорт, написаний ним не взятий підприємством до уваги, оскільки такий є документом внутрішнього документообігу підприємства, який має на меті письмове повідомлення на ім'я керівника установи, організації, в якому описується певний факт, подія, повідомляється про виконання окремих завдань, службових доручень, тощо. Тому вказаний рапорт позивача є лише повідомленням про відсутність позивача при розгляді справи, а не документом, який встановлює або змінює будь-які обставини. В позовній заяві позивач також посилається на те, що йому не виданий аванс на відрядження у порушення чинного законодавства. Проте, конкретних норм КЗпП, які було порушено, позивач не наводить, та суд таких порушень не вбачає. Згідно зі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок доказування обставин сторонами, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. В п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що зважаючи на принцип процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Суд переконаний, що оспорюваний наказ виданий в межах наданих директору ДП «Львівський військовий лісокомбінат» повноважень. Зі змісту системних норм КЗпП України випливає висновок, що працівник за трудовим договором повинен виконувати вимоги наказів, інструкцій, в тому числі вказівки, розпорядження, які стосуються його посади. Суд вважає, що позивач, зайнявши посаду заступника директора з правових питань, зобов'язаний знати не тільки закон, а й установчі документи ДП, які регулюють діяльність товариства, виконувати їх та керуватися ними. Дійсно, відповідно до ч. 1 ст.212 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Відповідно до п. 5 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59, підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток. Разом з тим, суд не вбачає в діях відповідача, який не забезпечив позивача коштами на відрядження, порушення вимог діючого законодавства України, оскільки позивачем власноручно написана заява з проханням перераховувати кошти за орендну плату. Аналізуючи дані норми, підпорядкованість позивача, як працівника, Правилам внутрішнього трудового розпорядку, іншим нормативним актам, які використовуються в діяльності державного підприємства, суд вважає, що перебування позивача на посаді заступника директора з правових питань не тільки надає йому права, а й покладає певні обов'язки. Тому твердження позивача в судовому засіданні щодо прав, а не обов'язку виконувати діючі на підприємстві накази, зокрема, не приймати особисту участь при розгляді господарської справи, не можуть бути прийняті до уваги. Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, оцінивши докази, зібрані у справі, в їх сукупності, те, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів суду їх переконливість, а також обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд вважає, що відповідач дотримався норм трудового законодавства при винесенні наказу про непроведення оплати за відрядження. При цьому суд погоджується із ствердженням представника відповідача в судовому засіданні про те, що порушення, допущене позивачем, є порушенням трудової дисципліни, за яке може накладатись дисциплінарне стягнення. Отже, суд не вбачає підстав про визнання незаконним наказу про непроведення оплати відрядження, також відсутні підстави для зобов'язання ДП «Львівський військовий лісокомбінат» виплатити позивачу кошти, понесені останнім у зв'язку з відрядженням в розмірі 244,61 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed