Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування [ADDRESS] у зв'язку з втратою права власності на квартиру, зняття відповідача з реєстраційного обліку, зобов'язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою, передати ключі від квартири та звільнити її, передати всі речі, які знаходяться в квартирі в належному стані. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником спірної квартири, при цьому відповідач без її згоди користується квартирою, проживає в ній та не бажає зніматись з реєстрації. Згоди на вселення відповідача в квартиру не було, тому вона є тимчасовим мешканцем та має звільнити квартиру на вимогу власника. До початку розгляду справи по суті відповідачем подано до суду зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, посилаючись на те, що вказаний договір не був спрямований на реальне передання квартири у власність [PERSON], волевиявлення позивача не було вільним при його укладанні В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому та в заявах про уточнення позовних вимог. Зазначив, що [PERSON] замінила замки в квартирі, не надає ключі від неї, не пускає до квартири, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Щодо задоволення зустрічних позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та бездоказовість, оскільки договір був укладений між його сторонами вільно, позивач за зустрічним позовом переїхала проживати до своєї матері, у зв'язку з чим і подарувала квартиру своїй донці, яка утримувала квартиру, проводила в ній ремонтні роботи. Крім вказаного заявив про пропущення позивачем за зустрічним позовом строків позовної давності, оскільки оспорюваний договір дарування укладений в 2003 році. В судовому засіданні представник відповідача за зустрічним позовом заперечував щодо задоволення первісного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позбавлення відповідача права проживання в квартирі завдасть їй істотної шкоди, договір дарування квартири вчинений нею є недійсним, доказів неможливості проживання позивача в квартирі не надано. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві, та на те, що позивач при укладанні оспорюваного договору помилилась щодо обставин які мають істотне значення, а саме вважала, що укладає договір довічного утримання. Крім вказаного, оспорюваний договір укладений внаслідок обману, на вкрай невигідних умовах для позивача, внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. На момент укладання договору позивач була пенсіонером та потребувала стороннього догляду. В спірній квартирі проживає до цього часу, а отже фактичного передання квартири за договором не було. Заперечував щодо застосування строків позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач за зустрічним позовом дізналась лише після подання [PERSON] позовної заяви про її виселення. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник позовні вимоги зустрічної позовної заяви не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, зазначили про пропуск позивачем строків позовної давності. Позовні вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, подали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, та покази свідків [PERSON], [PERSON], суд дійшов висновку, щодо відмови в задоволенні первісної та зустрічної позовної заяви. Судом встановлено, що 03.01.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений Державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитренко В.М. У відповідності до вказаного договору, [PERSON] передала безоплатно [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. 07.08.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Кулініч Н.Ю., у відповідності до якого [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON] Станом на день розгляду справи спірна квартира на праві власності належить [PERSON] У відповідності до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва в спірній квартирі зареєстрована лише [PERSON] Згідно до п.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Позивач за первісним позовом, як на одну з підстав своїх вимог, посилається на ч. 3 ст. 116 ЖК України, у відповідності до якої, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жило приміщення. (а.с. 231-233) Однак, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] зайняла спірну квартиру на підставі Ордеру, а в подальшому свідоцтва про право власності на квартиру, на підставі чого й була зареєстрована в квартирі та почала користуватись нею. Факт того, що в подальшому відповідач подарувала спірну квартиру своїй донці, [PERSON] не свідчить про самоправне зайняття жилого приміщення. Посилання позивача за первісним позовом на те, що [PERSON] підлягає виселенню із спірної квартири на підставі ст.. 98 ЖК України, як тимчасовий мешканець суд вважає необґрунтованим, оскільки як вбачається із матеріалів справи та зазначалось вище, [PERSON] була власником спірної квартири та постійно проживає і зареєстрована в ній. Квартира вибула із її власності шляхом укладення договору дарування зі своєю донькою, яка в подальшому подарувала квартиру [PERSON] висновок позивача про те, що відповідач за первісним позовом є тимчасовим мешканцем, не відповідає обставинам справи. Крім вказаного, позивач посилається в своїй первісній позовній заяві на ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Дійсно, з матеріалів справи вбачається неодноразове звернення сторін по справі до правоохоронних органів, що свідчить про наявність конфлікту між ними. Однак доказів здійснення щодо [PERSON]. заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача суду не надано. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти їх з вищевказаної квартири. Інших доказів, які б підтверджували систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку позивачем надано не було. Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1,3 ст. 116, ст. 98 ЖК України, на які посилається позивач. Щодо вимог зустрічної позовної заяви слід зазначити наступне. Пунктом четвертим Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно вимог ч.1-2 ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Факт передання [PERSON] спірної квартири [PERSON] підтверджується, зокрема, довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №64 від 09.03.2016 р., у відповідності до якої [PERSON] сплачувала комунальні послуги п період з 2003 р. по жовтень 2015 р., що свідчить виконання останньою свого обов'язку по утриманню майна, яке в період з січня 2003 р. по серпень 2014 р. перебувало в її власності. Крім вказаного, підтвердженням факту передання майна за спірним договором дарування є те, що [PERSON] здійснювала ремонтні роботи в квартирі, встановлювала вікна, встановлювала лічильники, сплачувала комунальні послуги, про що свідчать договір про проведення монтажних робіт від 09.12.2008 р., договір купівлі-продажу метало пластикових конструкцій від 06.11.2008 р., договір підряду по виконанню робіт по зовнішньому утепленню та благоустрою фасаду житлового будинку від 04.11.2010 р., Акт приймання на комерційний облік лічильника гарячого водопостачання. В той же час, стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду доказів здійснення [PERSON] дій, які б свідчили про її право власності на вказану квартиру після укладення оспорюваного договору дарування. Факт проживання останньої в спірній квартирі не є підтвердженням не передання її за спірним договором дарування. Частиною 1 ст. 56 ЦК УРСР 1963 року, діючому на момент укладення спірного договору, передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 2 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосувань положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-9ц14 та від 18.06.2014 р. у справі 6-69цс14, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою суттю якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди. Однією з підстав визнання недійсним договору дарування квартири позивач зазначила укладення його внаслідок помилки, що має істотне значення, оскільки вона не розуміла суттєвої різниці між договором дарування та договором довічного утримання, вважала, що відповідач буде надавати йому допомогу з доглядом, харчуванням та утриманням з настанням йому пенсійного віку. Зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в процесу судового розгляду, доказів вказаного позивачем не надано. Крім того, позивач посилається як на підставу недійсності договору дарування від 03.01.2003 р. на те, що він укладений внаслідок обману, на вкрай невигідний для позивача умовах, внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. (а.с. 158-160) Так, відповідно до ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. При цьому, необхідно зазначити, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК слід враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів обману її при укладанні оспорюваного договору дарування зі сторони [PERSON], яких вплинув на її волевиявлення. Доказів збігу тяжких для позивача обставин, а саме наявності тяжких сімейних обставин матеріали справи не містять. Крім того, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] адресова Голові сільської ради Жукинський з приводу виділення їй земельної ділянки, в даній заяві, датованій 22.08.2005 року [PERSON] зазначає, що майна, яке належить на праві власності в неї немає, що свідчить про те, що остання була обізнана з приводу дарування квартири [PERSON] ( т.2 а.с.37). Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування від 03.01.2003 р. під впливом помилки, внаслідок обману, на вкрай невигідний для позивача умовах, внаслідок збігу тяжких сімейних обставин не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність встановлених законом підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 03.01.2003 р., тому суд вважає необхідним відмовити в задоволенні саме з цих підстав, а не за заявою відповідача за зустрічним позовом про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України) . З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволення первісного та зустрічного позову.

Outcome: dismissed