Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київенерго» про зобов`язання вчинити дії. Мотивуючи свої вимоги тим, що він проживає у квартирі [ADDRESS] , є її співвласником. У квартирі встановлено централізоване опалення. Надання послуг з централізованого опалення здійснює ПАТ «Київенерго». Починаючи з жовтня 2013 року відповідачем в особі РТМ «Позняки» ПАТ «Київенерго» послуга з централізованого опалення місць загального користування у під`їзді № 5 вказаного багатоквартирного будинку не надається. З цього приводу комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» 17.11.2026 року надіслано листа до ПАТ «Київенерго» з проханням опломбувати запірну арматуру на опалення місць загального користування та не проводити нарахування квартирам за опалення місць загального користування зазначеного будинку, водночас на його адресу та адресу всіх мешканців будинку [ADDRESS] надіслано квитанції про оплату за ненадану послугу. У зв`язку із цим ним до ЦОК Дніпровського району м. Києва надіслано листа з вимогою здійснення перерахування за ненадану послугу з централізованого опалення місць загального користування у під`їзді № 5 вказаного будинку. Проте на вказане звернення надійшла відповідь з інформацією щодо недоцільності відключення опалення в місцях загального користування будинку, позаяк у своєму зверненні він просив вжити заходів до включення опалення у місцях загального користування будинку та здійснення перерахування коштів за ненадану послугу за попередні періоди. Окрім того, з грудня 2016 року по квітень 2017 року відповідачем надано неправильний розрахунок за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, оскільки не врахований його статус як учасника бойових дій, який має пільгу - 75% знижку за користування комунальними послугами. Вбачаючи ознаки порушення прав споживача наданих послуг, він повторно звернувся до ЦОК Дніпровського району м. Києва із заявою про проведення перерахунку за ненадані послуги відповідачем з централізованого опалення та у місцях загального користування у під`їзді [ADDRESS] , проте на звернення відповіді не отримав. Аналогічне звернення ним направлено до центрального офісу ПАТ «Київенерго», яким також відповіді не надано, що й стало підставою звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, тим самим поновивши його право на об`єктивність нарахування відповідачем коштів за спожиту теплову енергію, а саме просив: зобов`язати ПАТ «Київенерго» усунути порушення прав споживача, здійснити перерахунок спожитих послуг з постачання гарячої води, централізованого опалення квартири позивача та місць загального користування (загальний коридор та сходи), починаючи з опалювального періоду 2013 року, зобов`язати ПАТ «Київенерго» включити опалення місць загального користування або виключити оплату за ненадану послугу, зобов`язати ПАТ «Київенерго» здійснювати нарахування на три пільгові особи, які постійно проживають на зазначеною адресою, а також здійснити виправлення у квитанціях з « [PERSON] » на « [PERSON] » відповідно до договору № 7560923059401 від 15.04.2015 року «Про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню» ПАТ «Київенерго», а також притягнути винних осіб ПАТ «Київенерго» до відповідальності за порушення прав споживача та зобов`язати ПАТ «Київенерго» надати відповіді на його звернення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача, й з урахуванням наданого відповідачем відзиву на позов. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач вважаває себе співвласником квартири [ADDRESS] , відповідно -споживачем послуг, які надаються ПАТ «Київнерго» з централізованого опалення у межах квартири й місць загального користування, а також постачання гарячої води, кількістний склад співвласників - 6 (шість) осіб, що визнається позивачем, водночас на підтвердження права власності на вказане житло позивачем доказів не надано й в ході розгляду не доповнено (правовстановлюючі документи на квартиру). Й, будучи співвласником квартири, ним стявляться вимоги не лише в межах частки власності, якою він володіє, а у межах усієї власності - квартири уцілому, водночас інші співвласники - 5 (п`ять осіб) до суду із цим позовом не звертались, тобто останні не є співпозивачами по даній справі, та якими вимоги за цим позовом не пред`явлені, відтак вбачаються ознаки неналежного позивача по спірним правовідносинам, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦК України спільною сумісною власністю є та спільна власність двох чи більше осіб, у яких не визначені частки кожної із них. Отже, праву спільної сумісної власності, як і праву спільної часткової власності, притаманні такі риси як множинність її суб`єктів (співвласників) та єдність об`єкту. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача включити опалення місць загального користування або виключити оплату за ненадану послугу, а також зобов`язання відповідача здійснювати нарахування на три пільгові особи, які постійно проживають за зазначеною адресою, то такі вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на принцип диспозитивності, оскільки суд не вправі виходити за межі позовних вимог й розглядає спір у редакції поданого позову та у межах наданих доказів, а позивач має ставити чітку та визначену (безумовну) вимогу, а не вимогу, яка містить невизначеність у формулюванні «або, або», тобто з умовою, не зазначивши осіб, які мають пільги, оскільки суд під час розгляду справи зобов`язаний перевірити належність права пільги до кожної такої особи, й оскільки позивачем не надана інформація про таких осіб згідно прохальної частини позову, суд не міг вчинити таку процесуальну дію, й з урахуванням вимоги процесуального закону про судове рішення, не може ухвалити рішення про задоволення такого позову. Діюче процесуальне законодавство, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК, у ній, має бути зазначено, зокрема, розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права. Прийняття судом процесуального рішення за зверненнями сторін, третіх осіб залежить й від такого фактору як процесуальної правильності дії (поведінки) таких осіб, яка має відповідати вимогам ЦПК України, адже судочинство відбувається на засадах змагальності сторін та процесуальної рівності учасників процесу, а згідно принципу диспозитивності суд не може виходити за межі заявлених вимог. Окрім того, вимога про притягнення відповідача до цивільної відповідальності не є необхідною при зверненні позивачем, оскільки саме по собі звернення позивача до суду з позовим є формою притягнення особи до такої відповідальності. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, їх учасників, як у межах підготовчого судового засідання, так й розгляду справи по суті, з`ясовував питання щодо належної особи позивача/співпозивача/відповідача та правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, проте позивач погодив правильність визначеної ним особи позивача/відповідача та обраного способу захисту порушеного права. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на зміст позовних вимог, його прохальну частину (а.с.7), статус особи позивача як співвласника житла, вимоги якого впливають на права на інтереси інших співвласників такого житла, які із цим позовом до суду не звертались, особи яких суд не зміг встановити за відсутності у позивача документів про таких осіб, й обраний позивачем спосіб захисту права, такий позов не може бути задоволеним. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). При цьому суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про захист прав споживачів». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсовати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 15, 16, 368 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: dismissed