Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

У січні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У обґрунтування позову зазначила, що вона є властницею квартири [ADDRESS] . У зазначеній квартирі також зареєстрована відповідачка [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі в квартирі не мешкають з січня 2015 року, комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні квартири не беруть, особистих речей відповідачів в квартирі не зберігається. На підставі викладеного просила визнати [PERSON] , яка також її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримуює вимоги, просить позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, на адресу суду надійшла заява [PERSON] , відповідно до якої остання не заперечує проти задоволення позовних вимог відносно неї та її неповнолітніх дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 200 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до договору міни №2918 від 08 грудня 2003 року, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (1/1 частка). З викладеного суд дійшов висновку про те, що позивачка наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. З письмових матеріалів справи вбачається, що в спірній квартирі також зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , неповнолітні [PERSON] , [INFO] ( актовий запис про народження №369), [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження №74). Відповідно до акту КСН «Курчатово» від 13 грудня 2019 року № 1495, відповідачі зареєстровані, але не проживають в спірній квартирі з січня 2015 року. Позивачкою надано суду копію довідки про місце проживання [PERSON] ,1985 року народження, а також копії свідоцтв про реєстрацію місця проживання №1128, 1129, відповідно до яких [PERSON] та її діти [PERSON] ,2007 року народження, та [PERSON] , 2011 року народження, проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З наведеного суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідачі не проживають в спірній квартирі, вони втратили право користування цим житловим приміщенням. Також суд зазначає, що в даному випадку, визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом, не суперечитиме їх інтересам.

Outcome: approved