Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила: - визнати трудовий договір, укладений безстроково між [PERSON] та ТОВ «ПРЕМ'ЄР МОДЕЛ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА», розірваним; - звільнити [PERSON] із посади директора ТОВ «ПРЕМ'ЄР МОДЕЛ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА» на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (з ініціативи працівника); - зобов'язати державного реєстратора Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Печерської районної в місті Кж зі державної адміністрації внести інформацію про звільнення директора ТОВ «ПРЕМ'ЄР МОДЕЛ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА» [PERSON] в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала із відповідачем у трудових відносинах будучи єдиним працівником. Після призначення її на посаду, власник ТОВ «ПРЕМ'ЄР МОДЕЛ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА» [PERSON] змінив свої наміри щодо бізнесу на території України та виїхав до Турецької Республіки, зв'язку з ним немає, а тому вона позбавлена свого законного права на звільнення з роботи з власної ініціативи. В судове засідання позивач не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність та зазначила, що проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.06.2015 відповідно до рішення (протокол №2) позачергових загальних зборів учасників ТОВ «ПРЕМ'ЄР МОДЕЛ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА», єдиним учасником/власником якого є громадянин Турецької Республіки [PERSON], позивача було призначено на посаду директора зазначеного Товариства з 22.06.2015 за сумісництвом. Так, на підставі вказаного Протоколу зборів та заяви [PERSON] про прийняття на роботу, наказом від 22.06.2015 №03-к позивач приступила до виконання обов'язків директора ТОВ «ПРЕМ'ЄР МОДЕЛ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА». 22.02.2017 позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення її з посади директора ТОВ «ПРЕМ'ЄР МОДЕЛ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА» з 23.03.2017 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Як зазначає позивач, вказану заяву вона направляла відповідачу, однак таке поштове відправлення повернулось без вручення, Товариство фактично господарську діяльність не веде, вона являється єдиним працівником. Як вбачається з копії трудової книжки та копії наказу ТОВ «ТАЙМ ТУР» від 20.05.2013 № 05-к позивач працює на 1/2 посади бухгалтера в ТОВ «ТАЙМ ТУР» з 20.05.2013. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами. Однак у ч. 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Таким чином, з наведеного випливає, що міжнародні договори, які пройшли ратифікацію, за своєю юридичною силою є вищими від національних законів. Із моменту приєднання до Конвенції Україна взяла на себе низку зобов'язань у сфері захисту прав людини. Частиною таких зобов'язань відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції ЄСПЛ, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. Із метою врегулювання відносин, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконувати рішення ЄСПЛ проти України, усунення причини порушення Україною Конвенції, впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини та створення передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ Верховною Радою України прийнято Закон України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон N 3477-IV), у ст. 17 якого наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Так, у рішенні ЄСПЛ «Перез проти Франції» зазначено, що ст. 6 Конвенції охоплює не лише приватноправові спори в традиційному розумінні, тобто спори між фізичними особами або між приватною особою та державою тією мірою, якою остання виступає як суб'єкт цивільного права, а не як носій публічної влади. Також по справах «Баліос проти Люксембурга» та «Микалефф проти Мальти» ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначав, що для того щоб застосувався «цивільний» аспект п. 1 ст. 6 Конвенції, має існувати спір про «право», про яке можна говорити, принаймні на обґрунтованих підставах, що воно визнано в національному законодавстві, незалежно від того, чи передбачено воно Конвенцією. Спір має бути справжнім та серйозним; він може стосуватись не лише фактичного існування права, але і його меж та способу його здійснення; нарешті, результат провадження повинен безпосередньо мати вирішальне значення для даного права, а лише незначний зв'язок або віддалені наслідки не є достатніми для того, щоб застосовувався п. 1 ст. 6 Конвенції. За правилами ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п.14.2. ст. 14 Статуту відповідача, директора Товариства обирається (призначається) на свою посаду Вищим органом управління Товариством, починає виконання своїх обов'язків від дати рішення Вищого органу управління Товариством про його обрання (призначення) та припиняє виконувати свої від дня оформлення його відкликання (звільнення) та/або обрання (призначення) на цю посаду іншої особи письмовим Рішенням Вищого органу управління Товариством, якщо це письмове Рішення не передбачає інший порядок заступання на посаду та/або припинення виконання посадових обов'язків. Відповідно до п.11. ст. 11 Статуту відповідача Вищим органом управління Товариством є Загальні Збори Учасників. Враховуючи те, що [PERSON] є єдиним учасником Товариства, фактично його власником, зв'язок з ним позивач не має змоги встановити, її наміри звільнитися виявилися марними, то суд вважає, що такі обставини призводять до суттєвих порушень гарантованих Конституцією України трудових прав позивача, оскільки фактично вона не має змоги вільно обирати роботу та отримувати заробітну платню, а тому з метою дієвого захисту таких прав приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved