Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

03.02.2016 відповідач [PERSON] звернулася до Саксаганського районного осуду м. Кривого Рогу з позовною заявою до позивача [PERSON] про визнання заповіту недійсним (а. 2-3 справи №214/693/16-ц). Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу по справі №214/693/16-ц від 23.02.2016 відкрито провадження у справі (а. 11 справи №214/693/16-ц). По справі №214/963/16-ц проведено три судові засідання, а саме: 04.03.2016 (а. 21 справи №214/693/16-ц), 24.03.2016 (а. 54 справи №214/693/16-ц) та 30.03.2016 (а. 59 справи №214/693/16-ц). На кожному судовому засіданні були присутні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що підтверджується відповідними журналами судових засідань на вказаних вище аркушах справи №214/963/16-ц. Позивач мешкає в м. Дніпро, що підтверджується копією паспорта громадянина України в якому вказано його місце реєстрації: [ADDRESS] (а.с. 7) та довідкою з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області (а. 10 справи №214/693/16-ц). Позивач вимушений був витрачати власні кошти і свій робочий час для того, щоб прибути у призначені судові засідання з м. Дніпро до м. Кривого Рогу. Середньоденний заробіток позивача складає 360,25 грн. (а.с. 11). Розрахунок здійснений позивачем таким чином: середньоденний заробіток 360,25 грн. х 3 дні = 1080,75 грн. Для прибуття у судові засідання, роботодавцем позивача видавались накази про увільнення від роботи у зв'язку із участю у судовому засіданні (а.с. 8, 9, 10). У зв'язку з поданим позовом позивач [PERSON] звернувся за правовою допомогою, що слідує з укладеного 26.02.2016 цивільно-правового договору про надання юридичних послуг №01-26/02-2016 між [PERSON] та ФОП [PERSON] (а.с. 12). За надання послуг позивач сплатив 3000 грн. (а.с. 15). 30.03.2016 ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу по справі №214/693/16-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду на підставі заяви позивача (а. 60 справи №214/693/16-ц). Відповідно до п.4.3 Договору №01-26/02-2016 при розірванні договору з ініціативи Замовника кошти, сплачені за надання юридичних послуг Виконавцем не повертаються (а.с. 12). Вказаними необґрунтованими діями відповідача [PERSON] позивачу спричинено матеріальні збитки. З'ясовуючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Положеннями ст.4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб'єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Так, пред'явленні позивачем вимоги про стягнення з відповідача[PERSON] на його користь упущеної вигоди у вигляді втраченого заробітку в розмірі 1080,75 грн. та матеріальної шкоди в розмірі 3000 грн. за витрати понесені у зв'язку з розірванням цивільного договору №01-26/02-2016 від 26.02.2016 мотивовано необґрунтованими діями відповідача, які виразилися у пред'явлені позову, який за її заявою потім залишено без розгляду. На думку позивача, оскільки позов залишено без розгляду, він був позбавлений можливості компенсувати вказані витрати за результатами розгляду цивільної справи. Пред'явлені позивачем вимоги по своїй суті є фактично судовими витратами, які визначені главою 8 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 зі змінами станом на подання позову 11.04.2016) та главою 8 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017, яка набрала законної сили 15.12.2017). До судових витрат зокрема відносяться: витрати на професійну правничу допомогу (ст. 137 ЦПК України в редакції від 03.10.2017) та витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані з явкою до суду (ст. 138 ЦПК України в редакції від 03.10.2017) Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017) за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 2 ст. 138 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Вказані норми мали своє закріплення і в ЦПК України в редакції від 18.03.2004 у ст. ст. 79, 84, 85. Самі по собі наведені позивачем доводи в обґрунтування дійсності порушення його майнових прав на відшкодування судових витрат та упущеної вигоди згідно ст. 22 ЦК України по своїй суті визначають наявність не вирішеного питання про розподіл судових витрат між сторонами по іншій цивільній справі №214/693/16-ц. Суд критично відноситься до тверджень позивача, що утрачений ним заробіток є завданою йому майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню в порядку визначеному ст. 22 ЦК України, виходячи з такого. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17.10.2014 згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17.10.2014 відповідно до статті 89 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004) у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов'язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач (статті 10, 11 ЦПК в редакції від 18.03.2004). При цьому саме по собі пред'явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача. З прийняттям нового ЦПК України (в редакції від 03.10.2017, який набрав чинності 15.12.2017) розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду визначений ст. 142 цього кодексу. Враховуючи п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017), який вказує, що справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, суд дійшов висновку, що в даному випадку слід дотримуватися порядку розподілу процесуальних витрат визначений саме цим кодексом. Зі змісту ч. 5 ст. 142 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017) слідує, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Згідно ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п'ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв'язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев'ятої статті 141 цього Кодексу. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі. За даних обставин, з урахуванням характеру пред'явлених позивачем матеріальних збитків, які по своїй суті є судовими витратами, суд приходить до висновку, що в контексті вимог ст.16 ЦК України позивачем обраний неналежний спосіб захисту шляхом стягнення з [PERSON] на його користь упущеної вигоди у вигляді втраченого заробітку в розмірі 1080,75 грн. та матеріальної шкоду в розмірі 3000 грн. за витрати понесені у зв'язку з розірванням цивільного договору №01-26/02-2016 від 26.02.2016, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Будь-яким іншим способом захистити права позивача, самостійно визначеним судом в силу ст.5 ЦПК України, який би не суперечив закону, суд не вбачає можливості, оскільки для захисту майнових прав позивача законодавством визначений конкретний спосіб розподілу судових витрат, передбачений ст. 142 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017). Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що в зв'язку з обранням невірного способу захисту та тривалим розглядом справи, останній при зверненні до суду з заявою про розподіл судових витрат має право заявити клопотання про поновлення пропущенного строку, оскільки він пропущений з поважних причин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне, у зв'язку з відмовою в позові, покласти витрати на опалу судового збору на позивача (а.с.1).

Outcome: dismissed