Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

04 березня 2014 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва про визнання наказів від 23.08.2013 року № 230к та від 30.08.2013 року №236к такими, що видані з порушенням норм чинного законодавства України, та визнання їх недійсними, зобов'язання КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва видати наказ про надання відпустки на строк 21 календарний день, а саме з 26.08.2013 року по 15.09.2013 року, зобов'язання КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва видати наказ про звільнення позивача із займаної посади, врахувавши повний час перебування ним у відпустці та перебування на лікарняному по 04.10.2013 року включно, зобов'язання КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва замінити дату його звільнення з 29.08.2013 року на 04.10.2013 року та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що згідно наказу від 08.10.2012 року він був прийнятий на роботу на посаду лікаря - фізіотерапевта ВВЛ на час відпустки по догляду за дитиною до 3-х років лікаря [PERSON] з випробувальним терміном 1 місяць. В серпні 2013 року позивач подав до адміністрації поліклініки заяву про надання йому відпустки з 19.08.2013 року по 29.08.2013 року. В подальшому, тобто 19.08.2013 року позивач звернувся до адміністрації з письмовою заявою про перенесення терміну відпустки з 26.08.2013 року, у зв'язку з отриманням ним санаторно - курортної путівки для проходження лікування, як інвалід 3 групи. Але 29 серпня 2013 року, позивач був звільнений з займаної посади згідно ст. 36 п.2 КЗпП України в зв'язку із закінченням строку трудового договору. Вважає, що його незаконно було звільнено з роботи, у зв'язку з чим просив визнати накази про відпустку та про звільнення недійсними, зобов'язати відповідача видати наказ про надання позивачу відпустки на строк 21 календарний день з 26.08.2013 року, та відповідно зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення із займаної посади, із врахуванням часу перебування позивача у відпустці та на лікарняному по 04.10.2013 року включно, замінивши дату звільнення з « 29.08.2013 року» на « 04.10.2013 року» та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.08.2013 року по 04.02.2014 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги тим, що позивача незаконно було звільнено із займаної посади з 29.08.2013 року, тобто в період його перебування у відпустці, а тому просили позов задовольнити в повному обсязі за викладених у ньому обставин. Представник відповідача КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва заявлений позов не визнала та пояснила, що з позивачем [PERSON] був укладений строковий договір на період декретної відпустки постійного працівника [PERSON] Зазначила, що 19.08.2013 року позивача під розпис було повідомлено, що з 30.08.2013 року він буде звільнений у зв'язку з поновленням на роботі основного працівника, згідно п. 6 ст. 40 КЗпП України. Того ж дня, тобто 19.08.2013 року від позивача до адміністрації відповідача була подана заява про надання йому основної щорічної відпустки з 19.08.2013 року по 29.08.2013 року. В подальшому, тобто 19.08.2013 року позивач звернувся до адміністрації з письмовою заявою про перенесення терміну відпустки з 26.08.2013 року. Відповідно до заяви позивача, з врахуванням уточнень дати перенесення початку відпустки, підприємством було видано Наказ №230-к від 23.08.2013 року про часткове надання позивачу щорічної відпустки на 4 календарні дні з 26.08.2013 року, у зв'язку з закінченням строкового трудового договору, а на залишок відпустки позивачу було виплачено компенсацію. Представник вважає, що відповідачем при наданні позивачу відпустки та при його звільненні були дотримані норми чинного законодавства, у зв'язку з чим в задоволенні позову позивача представник відповідача просила відмовити. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, оглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що Наказом № 260-к, виданим 08.10.2012 року Центральною районною поліклінікою Подільського району м. Києва на підставі заяви [PERSON] - останній був призначений на посаду лікаря - фізіотерапевта ВВЛ на час відпустки по догляду за дитиною до 3-х років лікаря [PERSON] з 04.10.2012 року. Тобто, позивач був прийнятий на роботу на визначений строк за угодою сторін. (а.с.69,72). В подальшому Центральну районну поліклініку Подільського району м. Києва було реорганізовано шляхом перетворення в Комунальне некомерційне підприємство «Консультативно - - діагностичний центр» Подільського району міста Києва на підставі рішення Київської міської ради №134/9191 від 17.04.2013 року. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації, або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Так, в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника, підприємства, установи, або уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст.. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Працівник, який уклав строковий трудовий договір, по закінченні обумовленого строку підлягає звільненню. Звільнення провадиться без його заяви, за наказом власника. При цьому, законодавство не встановлює в даному випадку обов'язку власника попередити працівника про майбутнє звільнення у зв'язку з закінченням строку трудового договору чи надати інше робоче місце. Так, з витягу з Наказу №327-к від 26.12.2011 року ЦРП Подільського району м. Києва вбачається, що [PERSON], лікарю - фізіотерапевту ВВЛ, було надано частково оплачувану відпустку по догляду за дитиною до 3-х років з 03.01.2012 року по 29.08.2013 року.(а.с. 71). На період її відпустки і був призначений на дану посаду позивач [PERSON] З листа адміністрації ЦРП Подільського району м. Києва вбачається, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку, 20.08.2013 року під особистий розпис був попереджений, що з 30.08.2013 року його буде звільнено у зв'язку з поновленням на роботі основного працівника, згідно ст.. 40 п. 6 КЗпП України, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія попередження. (а.с. 19) Як вже було встановлено в судовому засіданні, позивач з відповідачем уклали строковий трудовий договір на період декретної відпустки постійного працівника. Так, жінка, або інша особа, зазначена у частині сьомій статті 179 КЗпП України, може за своїм розсудом у будь - який час перервати відпустку по догляду за дитиною подавши при цьому відповідну заяву на ім.»я роботодавця. Відповідно, працівник, який прийнятий на період відпустки іншого працівника, підлягає звільненню в останній день відпустки працівника, тобто в день, що передує дню виходу на роботу працівника, який перебуває у відпустці. Оскільки, позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на період декретної відпустки основного працівника - лікаря [PERSON], днем виходу на роботу лікаря [PERSON], яка перебувала у відпустці, було 30.08.2013 року, то відповідно до норм чинного законодавства, позивача і було звільнено із займаної посади 29.08.2013 року, тобто в останній день відпустки лікаря [PERSON], що передував дню її виходу на роботу. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно наказу № 236-к від 30.08.2013 року по ЦРП Подільського району м. Києва у зв'язку з виходом на роботу лікаря - фізіотерапевта [PERSON] після соціальної відпустки, [PERSON], лікаря - фізіотерапевта, з 29.08.2013 року було звільнено з посади у зв'язку з закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36. КзпП України. (а.с. 77) Як вбачається з копії трудової книжки позивача, останнього було звільнено з посади у зв'язку з закінченням строку трудового договору, згідно ст.36 п.2 КЗпП України.(а.с.14) Отже, відомості щодо звільнення позивача з займаної посади зазначені в наказі про звільнення, не суперечать відомостям, зазначеним у трудовій книжці позивача, а відтак позивача було звільнено без порушення норм чинного Законодавства України. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що згідно Наказу поліклініки №222-к від 15.08.2013 року позивачу [PERSON], на підставі його заяви про надання невикористаної відпустки з 19.08.2013 року по 29.08.2013 року, йому було надано щорічну відпустку на 10 календарних днів з 19.08.2013 року по 29.08.2013 року за робочий рік з 04.10.2012 року по 29.08.2013 року. (а.с.73). В подальшому, 19.08.2013 року позивач звернувся до адміністрації поліклініки з письмовою заявою про перенесення терміну відпустки з 26.08.2013 року, у зв'язку з отриманням ним санаторно - курортної путівки для проходження лікування, як інвалід 3 групи.(а.с.74). Відповідно до заяви позивача, з врахуванням уточнень дати перенесення початку відпустки, підприємством було видано Наказ №230-к від 23.08.2013 року про надання частково позивачу щорічної відпустки на 4 календарні дні з 26.08.2013 року по 29.08.2013 року (в зв'язку з закінченням строкового трудового договору) за робочий рік з 04.10.2012 року по 29.08.2013 року. (а.с. 76). На залишок відпустки позивачу було виплачено компенсацію, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та сторонами по справі не оспорюється. (а.с.90) Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що адміністрація поліклініки, в порушення норм чинного законодавства, не надала позивачу невикористану щорічну відпустку на строк 21 календарний день, оскільки, як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заяви позивача про надання йому щорічної відпуски від 14.08.2013 року, в останній позивач просив надати йому щорічну відпустку на визначений термін, тобто з 19.08.2013 року по 29.08.2013 року. В подальшому, 19.08.2013 року позивач звернувся до адміністрації поліклініки з письмовою заявою про перенесення терміну його відпустки з 26.08.2013 року без зазначення кількості робочих днів, на які він просить надати йому щорічну відпустку. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Так, відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Оскільки, перед виходом у відпустку, позивача завчасно було попереджено про дату його звільнення, позивач мав усі підстави звертатись до адміністрації поліклініки із відповідною заявою про надання йому щорічної відпустки на зручний для нього термін, проте у своїй заяві про надання йому щорічної відпустки він чітко зазначив визначений ним термін, з подальшою зміною дати виходу у таку, а відтак у суду відсутні підстави для зобов'язання КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва видати наказ про звільнення позивача із займаної посади, врахувавши повний час перебування ним у відпустці та перебування на лікарняному по 04.10.2013 року включно та зобов'язання КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва замінити дату звільнення позивача з 29.08.2013 року на 04.10.2013 року. Враховуючи вищевикладене та на підставі вищезазначених правових норм, суд приходить до висновку, до лікар - фізіотерапевт [PERSON], відповідно до корегуючого табелю використання робочого часу у поліклініці за серпень 2013 року, 30 серпня 2013 року, на підставі заяви від 30.08.2013 року та згідно наказу КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва №236-к від 30.08.2013 року (а.с.70), приступила до виконання службових обов'язків лікаря - фізіотерапевта ВВЛ, а також враховуючи те, що документального підтвердження надання позивачу відпустки з 26 серпня 2013 року на більший термін, а ніж він зазначав у своїх заявах про надання йому такої відпустки, щоб було підставою, згідно ст.. 3 Закону України «Про відпустки», для продовження трудового договору до закінчення відпустки, не має, а відтак підстав для визнання наказів від 23.08.2013 року № 230к та від 30.08.2013 року №236к такими, що видані з порушенням норм чинного законодавства України, та визнання їх недійсними суд не вбачає. Заявляючи позовні вимоги про зобов'язання відповідача змінити дату звільнення позивача, останній не вказав на докази, які свідчили б, що його звільнення є неправильним. Отже, дії керівництва КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва відповідають вимогам чинного законодавства. З огляду на викладене, позивач у справі не мав підстав для подальшої роботи у КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва після виходу на роботу з декретної відпустки лікаря - фізіотерапевта [PERSON] А отже, позивач був звільнений із займаної посади лікаря фізіотерапевта ВВЛ у КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва на законних підставах. Крім того, позивачем не було надано суду жодних доказів, що в період його тимчасової непрацездатності, тобто перебування на лікарняному, позивач мав будь - які трудові відносини з відповідачем. Судом також не було встановлено порушення зі сторони відповідача при видачі позивачу трудової книжки, які б були підставою для зобов'язання КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2013 року по 04.02.2014 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проте, а ні позивачем [PERSON], а ні його представником в судовому засіданні доведено не було та не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували те, що позивач [PERSON] трудову книжку не міг отримати з вини відповідача, навпаки, з долучених до матеріалів справи Акту про відмову одержати трудову книжку від 04.10.2013 року та Акту про відвідування працівника від 02.09.2013 року вбачається, що трудова книжка не була вручена позивачу [PERSON] через його відмову її брати. (а.с.88,91) Що ж стосується посилань позивача на те, що адміністрація поліклініки своєчасно, як того вимагає чинне законодавство, не ознайомила позивача з Наказом № 230к від 23.08.2013 року про відпустку та з Наказом№236к від 30.08.2013 року про звільнення, то на думку суду вони знайшли своє підтвердження, оскільки, дійсно, при огляді в судовому засіданні оригіналів вищевказаних Наказів, зі змісту останніх вбачається, що дати та підписи позивача про його ознайомлення з такими, значаться не датами, які передують відповідній відпустці та звільненню, а фіксовані датами, вже після настання таких подій. Отже, дії працівників КНП «Консультативно - діагностичний центр» Подільського району міста Києва щодо ознайомлення позивача з наказами про відпустку та про звільнення, суперечать нормам чинного Законодавства України та є такими, що порушують права позивача, передбачені трудовим законодавством. Проте, дані порушення адміністрацією поліклініки вимог трудового Законодавства щодо позивача [PERSON], не можуть бути підставою для визнання Наказу № 230 к від 23.08.2013 року про відпустку та Наказу№236к від 30.08.2013 року про звільнення - недійсними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] є необгрутнованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed