Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

24.02.2005 року до суду зверталась [PERSON] з позовом, в якому просила зобов`язати відповідача [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площе 0,0134 га на [ADDRESS] , зобов`язати останнього знести самовільно збудовані огорожу та гараж та стягнути 3000 грн. моральної шкоди, том 1 а.с. 2,3. 23.10.2009 року відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічний позов до Дрогобицької міської ради, третя особа - [PERSON] про скасування рішення №338 від 05.06.2004 року Дрогобицької міської ради в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування будинку [ADDRESS] , том 2 а.с. 82-83. В обгрунтуванння своїх вимог [PERSON] вказує на те, ухвала сесії Дрогобицької міської ради від 15 червня 2004 року за №338, якою [PERSON] надано у приватну власність безоплатно земельну ділянку площею 1 тис. кв.м. по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку є незаконною, оскільки за будинком [ADDRESS] станом на 1947 рік була закріплена земельна ділянка площею 1068,52 кв.м., станом на 1970 рік площею 995 кв.м., а станом на час подання позову - площею 683 кв.м. Розбіжність викликана тим, що до зазначеного будинку примикає прибережна смуга річки Серет, площею 350 кв.м, яка не може передаватися у користування громадянам. Земельна ділянка, яка є у користуванні власників будинку [ADDRESS] , є меншою за 1 тис. кв.м., а різниця становить смугу землі площею біля 134 кв.м., яка перебуває у користуванні мешканців будинку [ADDRESS] . Крім того, вказує, що при закріпленні земельної ділянки за будинком [ADDRESS] площею 1000 кв.м. в Дрогобицькою міською радою не було з`ясовано фактичну площу земельної ділянки, яка перебуває у користуванні [PERSON] , в зв`язку з тим, що управління земельних ресурсів не виготовило належної земельної документації щодо спірної ділянки. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.12.2009 первісний та зустрічний позови було об`єднано в одне провадження, а.с. 91 том 2. Вказана справа розглядалась судами неодноразово. 12.11.2019 року на підставі розпорядження керівника апарату Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області - Кімакович Р.Д. за №307 від 12.11.2019 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із припиненням повноважень з відправлення правосуддя головуючої - судді Нагірної О.Б. вказана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Дрогобицької міської ради Львівської області, треті особи - Львівська регіональна філія Центру державного земельного кадастру, Відділу Держземагенства у м. Дрогобичі про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зустрічним позовом [PERSON] до Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа - [PERSON] про скасування рішення Дрогобицької міської ради - передана в провадження судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області - Курус Р.І., том 4 а.с. 106. Ухвалою від 13.11.2019 року справу прийнято до розгляду, призначено підготовче судове засідання, яке неодноразово відкладалось у зв`язку з неявкою позивача [PERSON] в судові засідання. Ухвалою від 10.02.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Дрогобицької міської ради Львівської області, треті особи - Львівська регіональна філія Центру державного земельного кадастру, Відділу Держземагенства у м. Дрогобичі про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання, том 4 а.с. 185-186. Ухвалою від 10.02.2020 закрито підготовче судове засідання в справі за позовом [PERSON] до Дрогобицької міської ради, третьої особи - [PERSON] скасування рішення Дрогобицької міської ради, справу призначено до судового розгляду по суті на 27.02.2020 том 4 а.с. 187. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Вказав, що виділену йому земельну ділянку не захоплював, а отримав від компетентних органів. На сьогоднішній день ні він, ні [PERSON] виділені їм земельні ділянки не приватизували, межі цих ділянок в натурі не встановлювались і ними не погоджувались. Вважає, що оскільки в Дрогобицькій міській раді відсутні додатки до оскаржуваної ухвали, а тому її слід скасувати. Просить позов задоволити. Представник відповідача, третя особа та її представник в судове засідання не з`явились, не повідомивши причин неявки, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, том 4 а.с. 190, 198 - 201. При таких обставинах суд визнав неявку представника відповідача та третьої особи неповажними та розглянув справу у їхній відсутності. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав задля задоволення позову. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). У відповідності до приписів ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Бекиш В.О., р. № 244/2002, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] або 1/2 ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] , том 1 а.с. 11. Квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с. 79, 104. Ухвалою Дрогобицької міської ради від 12 жовтня 1999 року [PERSON] , яка була власницею квартири [ADDRESS] , та власникам квартири [ADDRESS] , надано спільну земельну ділянку площею 520 кв.м. для обслуговування будинку [ADDRESS] , том 1 а. с. 24. Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 26 лютого 2001 року всім власникам квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] у постійне користування надано спільну ділянку площею 150 кв.м., а всього встановлено норму земельної ділянки площею 670 кв.м., том 1 а.с. 18. Ухвалою Дрогобицької міської ради від 25 грудня 2003 року відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 670 кв. м., том 1 а. с. 20. В той же час, третя особа [PERSON] згідно договору дарування від 03.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. р. №2841 є власницею квартири [ADDRESS] , том 1 а.с. 5. Згідно рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 25 грудня 1953 року, було зареєстровані за користувачами будівельного кварталу № 85 - 38 394 кв.м., у тому числі зареєстровано за землекористувачем по [ADDRESS] ) земельна ділянка площею 1 013 кв.м. (а. с. 172 т. 2). Ухвалою ХУ1 сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради № 338 від 15.06.2004 року [PERSON] передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва нормою площі 1000 кв.м. на [ADDRESS] , том 1 а.с. 7. Відповідно до листа завідувача відділу діяльності ради Гринчишин А. за №65 від 23.12.2005 року, II том матеріалів до ухвали Дрогобицької міської ради № 338 від 15.06.2004 року відсутній, а.с. 63 том. 3. Згідно листа від 25.05.2010 за №3-32/4022 Дрогобицька міська рада Львівської області повідомляє про відсутність можливості надання суду матеріалів, які мають відношення до ухвали Дрогобицької міської ради № 338 від 15.06.2004 року у зв`язку з їхньою відсутністю, а.с. 63, том 3. У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно ж ст. 19 Основного закону органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 12 ЗК України передбачено, що міська рада має право розпоряджатися землями територіальних громад, яке вона здійснює, зокрема, шляхом: передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. При цьому, як вбачається зі змісту зазначеної статті, міська рада має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Таким чином, при здійсненні повноважень власника землі рада є рівноправним суб`єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися землею. Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення Дрогобицька міська рада Львівської області реалізувала своє право власника, в особі місцевої ради, розпоряджатися землями територіальної громади та діяла в межах «дискреційних повноважень». Той факт, що в матеріалах справи відсутні додатки до оскаржуваної ухвали Дрогобицької міської ради не спростовують висновків суду щодо права відповідача на власний розсуд розпоряджатись землями територіальної громади та не свідчить про неприйняття відповідачем такої ухвали чи її незаконність. Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оскаржувана ухвала прийнята без попереднього розгляду на засіданні постійної комісії по регулюванню земельних відносин, містобудування та архітектури, оскільки з листа Дрогобицького міського управління земельних ресурсів від 07.04.2004 за №190/1 вбачається, що таке засідання проводилось згідно протоколу №54 від 05.04.2004, том 1 а.с. 124. Згідно наявних схем планів земельних ділянок на [ADDRESS] та [ADDRESS] , ці ділянки є суміжними (том 2, а.с.52-53) і станом на час розгляду справи не є приватизованими власниками цих будинків. Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує про те, що за будинком [ADDRESS] станом на 1947 рік була закріплена земельна ділянка площею 1068 кв.м, на 1979 рік - 995 кв.м., станом на день подання позову - 683 кв.м. Розбіжність у площі виникла тому, що до будинку примикає прибережна смуга річки Серет розміром 350 м. В той же час, на думку позивача, оскаржувана ухвала Дрогобицької міської ради прийнята з порушенням норм законодавства, оскільки земельна ділянка площею 1000 кв.м. не могла бути передана [PERSON] з огляду на те, що фактична площа земельної ділянки, якою користується остання, є значно меншою і становить 866 кв.м. Нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Стаття 126 ЗК України визначає, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що саме земельна ділянка площею 134 кв.м. була передана на підставі оскаржуваної ухвали у власність [PERSON] , а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів цивільної справи вбачається лише, що органом місцевого самоврядування було прийнято рішення про надання у власність позивача та третьої особи земельних ділянок відповідних площ. В той же час, з моменту прийняття таких рішень, а це 2003-2004 роки і по теперішній час, ані позивач, ані третя особа не встановили межі земельних ділянок в натурі, не отримали документу, який би посвідчував їхнє право власності на ці ділянки, не здійснили державної реєстрації цих прав і з 2005 року між ними існують судові спори щодо меж земельних ділянок, які їм виділені. Разом з тим, ст. 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція), пунктом 3.12 якої передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок, на які зокрема і посилається позивач у своєму позові, вказуючи на неточність площ виділених земельних ділянок та наявність прибережної водоохоронної зони річки «Серет». Відтак, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача та третьої особи на доцільність завершення всіх етапів державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що вичерпає тривалий конфлікт між позивачем та третьою особою, оскільки встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не відноситься до компетенції суду. Суд розглядає справи по відновленню, а не встановленню, меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. В даному ж випадку, як встановлено вище, встановлення та закріплення меж суміжних земельних ділянок позивача та третьої особи межовими знаками в натурі (на місцевості) не відбувалось, а відтак доводи позивача про порушення його прав оскаржуваною ухвалою є неспроможними. При цьому, сам факт виділення третій особі земельної ділянки площею 1000 кв.м. не означає, що саме в такому розмірі при виготовленні технічної документації буде встановлено фактичний розмір цієї земельної ділянки. Такий розмір в подальшому буде уточнено рішенням органу місцевого самоврядування. Крім того, згідно висновку будівельно-технічної експертизи №1992 від 31.10.2019 року призначеної судом з метою встановлення відповідності/невідповідності площ земельних ділянок, які фактично перебувають у користуванні позивача та третьої особи, встановлення наявності порушень меж між земельними ділянками на [ADDRESS] та [ADDRESS] не надалось можливим, зокрема з підстав недопуску експертів для проведення обміру саме позивачем [PERSON] . Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як зазначено вище, частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України). Таким чином суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] не довів, що його права оскаржуваною ухвалою порушені та в чому полягає порушення його прав та інтересів (матеріали справи не містять доказів встановлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, що спростовує доводи позивача про виділення третій особі у власність прибережної смуги площею 134 кв.м.). Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили, що у разі прийняття судом рішення про скасування оскаржуваної ухвали у нього виникнуть права на виділену третій особі ділянку або це призведе до відновлення його порушених прав. Також позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів саме відповідачем, який діяв у межах дискреційних повноважень щодо розпорядження землями територіальної громади, а тому твердження останнього про незаконність ухвали Дрогобицької міської ради є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed