Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у січні 2018 року помер батько позивачки [PERSON] , [INFO] , який до своєї смерті постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилася спадщина у вигляді житлової квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого комітетом по управлінню комунальною власністю від 15.12.1993 р., зареєстрованого в КП "БТІ" 17.12.1993 р. у книзі № 23 реєстр 70. За час свого життя батько не залишав заповіту. Єдиною першочерговою спадкоємицею майна після смерті батька є позивачка - його донька. Інших спадкоємців першої черги - не має. У лютому 2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Однак, 04.04.2020 року було отримано лист від нотаріуса, яким позивачці було повідомлено про те, що нею було пропущено строк для звернення з заявою про прийняття спадщини. У шестимісячний строк з дня смерті батька до нотаріуса звернувся спадкоємець другої черги, який у своєї заяві зазначив, що окрім нього інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає, та ним було отримано свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Таким чином, так як у померлого батька не має окрім рідного брата інших родичів які б могли відноситися до другої черги, то позивачка розуміє, що спадщину після смерті батька отримав саме його рідний брат - [PERSON] . Щодо поважності причин пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивачка зазначає, що відповідач по справі [PERSON] ввів в оману нотаріуса, зазначаючи, що окрім нього не має інших спадкоємців. [PERSON] достовірно було відомо про наявність у померлого доньки. Мати позивачки проживала разом з її батьком [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Батько не одноразово при [PERSON] казав, що її мати вагітна від нього та що вони чекають спільну дитину. Після народження він також бачив позивачку та знав, що вона його племінниця. Рішенням Красноармійського міського народного суду Донецької області від 16.07.1987 року було встановлено батьківство [PERSON] відносно позивачки та стягнуто з нього на її утримання аліменти, які батько сплачував до її повноліття. З батьком у позивачки були напружені стосунки, та вони не підтримували відносин. Батько усе своє життя проживав у м. Покровськ Донецької області, позивачка вийшла заміж та проживала у м. Горлівка до 2014 року. У 2014 році у місті Горлівка Донецької області розпочалася антитерористична операція, та воно було віднесено до тимчасово окупованої території, позивачка з чоловіком і їх донькою вимушені були переїхали проживати у м. Одесу. В той час сімейні відносини з чоловіком погіршилися, у подальшому шлюб між ними було розірвано, позивачка залишилася одна у чужому місті з неповнолітньою дитиною. З того часу, як позивачка переїхала у м. Одесу, вона постійно проживає у найманих квартирах, за цими адресами вона разом з дитиною й була зареєстрована як тимчасово переміщені особи. Позивачка працювала на декількох роботах, брала усі можливі підробітки. Більш того, увесь цей час її з дитиною, як тимчасово переміщених осіб, постійно перевіряють за місцем реєстрації. Виїхати з міста не має можливості, бо в такому випадку може втратити і роботу й житло. Таким чином, із-за ситуації, яка сталася в країні, що потягла за собою ряд життєвих негараздів - позивачка опинилася в складних життєвих обставинах та проживала далеко від батька, не змогла вчасно звернутися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її батька. Позивачці не було відомо про те, що у січні 2018 року її батько помер. Відповідач по справі - [PERSON] про це не повідомив. Нотаріус також жодним чином про це не сповістила. Позивачка вважає, що строк на звернення з заявою про прийняття спадщини після смерті батька було нею пропущено з поважних причин. Щодо визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину виданого на ім`я [PERSON] та договору купівлі-нродажу квартири від 29.01.2020 р. Про те, що батько помер позивачці ні одразу стало відомо. Відповідач по справі [PERSON] не повідомив про це не її, ні її мати (як вона розуміє на даний час - то це він зробив свідомо, з метою заволодіти спадковим майном). На намагання поспілкуватися з цього приводу [PERSON] не реагує, уникає будь-яких розмов. Як тільки позивачці стало відомо про смерть батька вона звернулася до нотаріуса та почала збирати усі необхідні документи для прийняття спадщини. В тому числі отримувала свідоцтво про смерть батька. Від нотаріуса позивачці стало відомо, що спадщину оформлено на спадкоємця другої черги [PERSON] , який не захотів з нею спілкуватися на тему спадщини. [PERSON] оформив спадщину на себе, а потім продав квартиру [PERSON] . [PERSON] володів спірною квартирою з 09.08.2019р. по 29.01.2020р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. З 29.01.2020 року власником квартири є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу. Позивачка вважає, що вищевказаними правовстановлюючими документами було порушено її права спадкоємця, а тому вона вимушена для їх захисту звертатися до суду та в судовому порядку визнавати їх недійсними. Визнання недійсним договору купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS] є похідним від визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, так як у тому випадку, якщо б не було порушено спадкове право позивачки, то не було б й укладено договору купівлі-продажу. Позивачка просить суд визначити їй додатковий строк в два місяця для подання до нотаріальної конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м. Покровськ Донецької області; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серії та номер 1541 виданого [PERSON] 09.08.2019 р. приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко Ольгою Володимирівною; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серії та номер 206 виданого 29.01.2020 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецьк області Дух Іриною Олексіївною, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 21.05.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочате підготовче провадження. Ухвалою суду від 21 травня 2020 року задоволена заява [PERSON] про забезпечення позову. Забезпечено позов шляхом накладання арешту на житлову квартиру [ADDRESS] , до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі. Ухвалою суду від 15.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] не надав відзиву на позов. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов зазначив, що позовні вимоги, а саме визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, не визнає в повному обсязі. 29.01.2020 року приватним нотаріусом Дух 1.0. був посвідчений договір купівлі-продажу, на підставі якого [PERSON] набув право власності на спірну квартиру, яка на момент відчуження була зареєстрована на ім`я продавця [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу (п.2 договору), про що зазначено і в позовній заяві - [PERSON] (продавець) спірна квартира належала в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09.08.2019 року приватним нотаріусом міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О.В. за реєстровим № 154. Право власності [PERSON] було належним чином зареєстровано у відповідності до діючого законодавства. Таким чином, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. На час укладення договору купівлі-продажу - спірна квартира позивачу [PERSON] не належала, не перебувала у її власності. Позиція Верховного Суду щодо добросовісного набувача викладена в Постанові від 13 листопада 2019 року №645/4220/16-ц, в якій вказано, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1- ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до конвенції. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Також відповідач вважає передчасними вимоги позивача [PERSON] щодо визнання недійсним як договору купівлі-продажу спірної квартири так і визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивач на час звернення до суду не має беззаперечного права на отримання спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] , оскільки спадщину у встановлений законом строк не прийняла; відсутнє рішення суду по визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Відповідач зазначає, що з аналізу доданих до позовної заяви копій документів вбачається відсутність свідоцтва про народження позивача, в якому батьком вказаний спадкодавець [PERSON] . Про відсутність актового запису про народження вказано і у відповіді приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О.В. № 64/02-14 від 28.02.2020 р., в якому зазначається, що до заяви про прийняття спадщини, отриманої нотаріусом 13 лютого 2020 року не було долучено копію свідоцтва про народження. Щодо поважності причин пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини відповідач зазначає. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою. Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Згідно вказаного Порядку, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Вважає, що у позивача не було перешкод для подання відповідної заяви про прийняття спадщини в нотаріальну контору, яку вона могла подати особисто або надіслати поштою. Попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. До судового засідання позивачка не з`явилась, представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, суду пояснив, що йому не відомо було про наявність у брата дітей, з позивачкою та її матір`ю знайомий не був. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Косенок О.М. проти позовних вимог заперечував, підтримав позицію висловлену відповідачем [PERSON] у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечував, суду пояснив, що спірну квартиру придбав у занедбаному стані, зробив ремонт, сплатив борги за комунальні послуги. Під час придбання квартири про наявність будь яких інших можливих власників не знав. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шкуро Л.П. проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні. Суд, вислухавши сторони та представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до паспорту громадянина України [NUMBER] [PERSON] народилась [INFO] у місті Красноармійськ Донецької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 03.01.2020 року, [PERSON] народилась [INFO] у місті Покровськ Донецької області, батьками зазначені: мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с.19). [PERSON] 17 липня 2010 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.20). У шлюбі народилась дитина [PERSON] [INFO] (а.с.29). Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.21). Згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» від 14.04.2020 року квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підстав свідоцтва про право власності на житло, виданого комітетом по управлінню комунальною власністю від 15.12.1993р. (а.с.26). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 09.08.2019 року [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом 1541, посвідченим приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу. З 29.01.2020 року власником даної квартири є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 206, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу (а.с.27). Рішенням Красноармійського міського народного суду Донецької області від 16 липня 1987 року встановлено, що [PERSON] є батьком доньки [PERSON] (а.с.28). [PERSON] помер [INFO] у місті Покровськ (а.с.29). Приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Михайленко О.В. листом від 28.02.2020 року повідомила [PERSON] про те, що її заява про прийняття спадщини за законом надійшла після спливу терміну, встановленого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини. У зв`язку з відсутністю відомостей про спадкоємців першої черги, після перевірки даних в реєстрі РАГСу та після подання заяви на видачу свідоцтва про право на спадщину іншим спадкоємцем, у якій зазначено, що інших спадкоємців за законом немає і спадкодавець на момент смерті у шлюбі не перебував, нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю другої черги. Також нотаріус повідомила, що до заяви не долучено копію свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.30). Спадкова справа № 59/2018 після померлого [INFO] [PERSON] заведена 11 червня 2018 року приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу. З заявою про прийняття спадщини звернувся брат померлого [PERSON] , в якій він зазначив, що інших спадкоємців за законом немає, спадкодавець на день смерті у шлюбі не перебував. [PERSON] народився [INFO] , у свідоцтві про народження батьками зазначені: мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с.49). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 11.06.2018р. [PERSON] народився [INFO] , батьками вказані: мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с.50-51). [PERSON] , згідно з довідкою Покровської міської ради від 07.06.2018 року, був зареєстрований з 11.05.1993 року за адресою: [ADDRESS] . Помер у січня 2018р., знятий з реєстраційного обліку 05.06.2018 року. У квартирі ніхто не зареєстрований з 05.06.2018 року (а.с.52). [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2019 року, отримав спадщину, яка складається з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті барта [PERSON] (а.с.65). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану від 26.02.2020 року, щодо батька [PERSON] інформація щодо актового запису про народження відсутня (а.с.67). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану від 02.01.2020 року, щодо батька [PERSON] інформація щодо актового запису про народження відсутня (а.с.68). Відповідно до свідоцтва про народження, яке видане Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) 17 листопада 2020 року, [PERSON] народилась [INFO] у місті Покровськ, батьками зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.128). Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до статті 1262 України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції чинній на час народження позивачки) було передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Позивачка народилась [INFO] . Рішенням Красноармійського міського народного суду Донецької області від 16 липня 1987 року встановлено, що [PERSON] є батьком доньки [PERSON] . Частиною 1 статті 55 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції чинній на час встановлення батьківства) було передбачено, що якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. Статтею 158 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції чинній на час набрання рішенням суду законної сили) було передбачено, що народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, усиновлення, зміна імені, по батькові і прізвища підлягають реєстрації в державних органах запису актів громадянського стану. Про зроблений запис акта громадянського стану видається відповідне свідоцтво. Актові записи, вчинені в органах запису актів громадянського стану, до спростування їх по суду є безспірними доказами посвідчувавих ними актів. Як вбачається з матеріалів справи, після набрання чинності рішенням суду про встановлення батьківства, не відбулась реєстрація народження в державних органах запису актів громадянського стану. Відповідна реєстрація відбулась тільки 17 листопада 2020 року, тобто після смерті [PERSON] , звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та звернення до суду з даним позовом. Також з матеріалів справи вбачається, що приватним нотаріусом перед видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на користь спадкоємця другої черги [PERSON] , була перевірена наявність актів цивільного стану та встановлено, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про народження відсутня. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою та третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини першої статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Обґрунтовуючи підстави позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивачка посилалась на те, що перешкодами для подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк є те, що відповідач по справі [PERSON] ввів в оману нотаріуса, зазначаючи, що окрім нього не має інших спадкоємців. Проте позивачкою не доведено, що відповідач дійсно знав про наявність спадкоємиці свого брата, яка може відноситися до спадкоємців першої черги за законом. Також причинами пропуску строку наведені обставини, що позивачка проживала у м. Горлівка до 2014 року, коли розпочалася антитерористична операція, це місто було віднесено до тимчасово окупованої території, позивачка з чоловіком і їх донькою вимушені були переїхали проживати у м. Одесу, після розірвання шлюбу вона залишилася одна у чужому місті з неповнолітньою дитиною, вона постійно проживає у найманих квартирах, за цими адресами вона разом з дитиною й була зареєстрована як тимчасово переміщені особи. Позивачка працювала на декількох роботах, брала усі можливі підробітки, як тимчасово переміщених осіб, її постійно перевіряють за місцем реєстрації, тому виїхати з міста не має можливості. Позивачці не було відомо про те, що у січні 2018 року її батько помер. Відповідач по справі - [PERSON] про це не повідомив. Нотаріус також жодним чином про це не сповістила. Проте, як було встановлено судом, нотаріус не могла сповістити позивачку, через відсутність будь-яких даних про її існування. Тому така причина не може бути визнана поважною. Необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 703/1560/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 344/6096/16-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Також факт проживання позивачки в іншому населеному пункті не свідчить про наявність у позивачки об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки не позбавляло [PERSON] можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою (повідомленням, телеграмою) - у порядку, передбаченому п.2.1, п.3.5 глави 10 Видача свідоцтв про право на спадщину Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Мін`юсту України від 22 лютого 2012 року №296/5. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16. Таким чином, суд не може погодитися з тим, що позивачка з об`єктивних причин в шестимісячний строк не подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Зазначені позивачкою обставини для надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали їй у встановлений законом строк звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у порядку, визначеному статтею 1270 ЦК України Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно частини 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 317 ЦК України встановлено, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи в касаційному порядку вимоги щодо витребування у власність квартири з незаконного володіння, в постанові від 20.03.2019 р. у справі № 521/8368/15-ц, звертає увагу на наступне. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK V. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Таким чином, задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу у добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки судом не встановлено порушення у процедурі видачи даного свідоцтва, підстав для визнання його недійсним також не встановлено, дана вимога не обґрунтована, тому не підлягає задоволенню. У відповідача [PERSON] було право відчужувати квартиру, яку він отримав у спадок після смерті рідного брата. Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачкою при зверненні до суду судовий збір стягненню не підлягає. Відповідачем [PERSON] у відзиві на позов зазначено, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 гривень. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Шкуро Л.П. у судовому засіданні заявлено про те, що протягом п`яти днів після прийняття рішення по справі буде подано документи щодо понесених витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Outcome: dismissed