Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач в особі представника звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку. При цьому представник позивача посилався на те, що відповідач зареєстрована у вищевказаній квартирі, проте за зазначеною адресою не мешкає, комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з чим, у останньої виникла заборгованість. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явилася, причини неявки суд не повідомила. У відповідності до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. У відповідності до п. 116 цих Правил, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. П. 119 Правил передбачено, що після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені, поштові перекази - не виплачені. Невручені поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку до закінчення шестимісячного строку з дня прийняття їх для пересилання, невиплачені поштові перекази - протягом трьох років з дня прийняття їх для пересилання. Протягом зазначеного строку відправник/адресат може звернутися до оператора поштового зв'язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом. До суду повернулись поштові повідомлення форми Ф-20 за спливом строку зберігання, що свідчить про те, що відповідач до оператора поштового зв'язку не зверталась. Вищевикладене свідчить про недобросовісне виконання відповідачем своїх процесуальних обов'язків, тому суд вважає, що остання про розгляд справи була сповіщена належним чином. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS], що підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію), виданою КП «ЖКС «Фонтанський» 16.10.2013 року. (а.с. 4) Згідно до акту, складеного комісією КП «ЖКС «Фонтанський» від 15.10.2013 року, відповідач за вказаною адресою не проживає більше двох років. (а.с. 5) Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Питання визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщення, врегульовано ст.ст.71, 72, 107 ЖК УРСР та ст.405 ЦК України. При чому, відповідно до ст. 72 ЖК може бути визнано такими, що втратили право на користування жилим приміщенням наймача або членів його сім'ї у разі їх відсутності понад встановлені ч.1 та пунктами 1-7 ч.3 ст.71 ЖК УРСР строки, а згідно ст.107 ЖК УРСР наймача або члена його сім'ї може бути визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, ч. 4 абз. 11 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Зазначене також знайшло відображення у абз. 10 постанови пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як вбачається з довідки № 329, виданої Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» 06.02.2014 року, [PERSON] знаходилась на лікуванні у період з 30.06.2010 року по 09.10.2010 року та виписана з діагнозом шизофренія, параноїдної форми. Так, відповідно до абз.14 ч.3 ст.25 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року, з наступними змінами та доповненнями, особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на збереження права на жиле приміщення за місцем їх постійного проживання протягом часу надання їм стаціонарної психіатричної допомоги. Таким чином, зазначена норма закону гарантує збереження права на житло особі, якій надається психіатрична допомога, незалежно від її статусу в цьому житлі та незалежно від правовідносин, які склалися між цією особою та власниками, співвласниками, наймачами житла. Із зазначеної норми закону безперечно виходить, що збереження права на житло особи, якій надається психіатрична допомога, пов'язане лише із встановленням факту, що зазначене житло є місцем постійного проживання цієї особи. При цьому з матеріалів справи вбачається, що саме квартира [ADDRESS] була і залишається постійним місцем проживання відповідача. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку що позовні вимоги Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації задоволенню не підлягають, оскільки, задоволення такого позову буде порушувати законні права відповідача на житло, гарантовані ч.ч.1, 3 ст.47 Конституції України, ч.3 ст.25 Закону України «Про психіатричну допомогу». Вирішуючи у відповідності до ст. 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його вимоги задоволенню не підлягають, тому відшкодуванню за рахунок відповідача також не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed