Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

17.08.2017 року до суду звернувся позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з позовом про виселення до відповідача [PERSON] 13.09.2017 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду судовому засіданні на 02.11.2017 року 02.11.2017 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зупинене провадження у справі 20.08.2018 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області поновлене провадження у справі. Справа призначена до розгляду на 22.10.2018 року 22.10.2018 року розгляд справі відкладений в зв`язку з неявкою сторін у судове засідання до 21.01.2019 року. 21.01.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зупинене провадження у справі. 11.12.2019 року позивачем надана зустрічна позовна заява 13.12.2019 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області поновлене провадження у справі. Справа призначена до розгляду на 07.02.2020 року. 16.12.2019 року Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області прийнята зустрічна позовна заява . 07.02.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача до 23.03.2020 року. 23.03.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача до 20.05.2020 року. 20.05.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача до 17.08.2020 року 17.08.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача до 05.10.2020 року. 05.10.2020 року справа не розглядалась в зв`язку з хворобою судді. Справа призначена до розгляду на 25.11.2020 року. 25.11.2020 року відповідачем наданий відзив на зустрічну позовну заяву. 25.11.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача до 26.01.0921 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.. 26.01.2021 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить виселити відповідача, який зареєстрований і проживає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації без надання іншого житлового приміщення. А також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступне: 13.12.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 14.08.2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278. Після отримання права власності на вказане нерухоме майно позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідача, який підлягає виселенню з житлового приміщення, квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі ст. 319, 320 ЦК України, ст. 109, 114 ЖК України. Позивачем направлялась письмова претензія відповідачеві про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останнім законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, що й стало підставою звернення до суду. Відповідачем подана зустрічна позовна заява згідно якої останній просить визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», індексний номер 32968711 від 16.12.2016 року та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог за зустрічною позовною заявою позивач посилається на наступне: 20 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір № DZD0G100770026 на підставі якого банк надав йому кредит в розмірі 10560 доларів США на придбання житла, а саме: двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . В забезпечення виконання кредитного договору від 21.08.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278. Він набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕТ 607713 від 21.08.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3276. Він належним чином виконував умови укладеного кредитного договору та вносив платежі на погашення заборгованості за кредитом та процентами. Проте внаслідок всесвітньої кризи та стрімкого зростання курсу долара по відношенню до гривні він втратив можливість сплачувати вартість кредиту за збільшеним курсом про що повідомив банк та просив здійснити реструктуризацію заборгованості. Проте банк відмовив йому у цьому та в жовтні 2015 року подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. А згодом Банк 16.12.2016 року отримав у власність зазначену квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки. Він вважає перехід права власності на квартиру до Банку незаконним, оскільки за кредитним договором № DZD0G100770026 від 20.08.2007 року в процесі розгляду цивільної справи про стягнення боргу з нього та поручителів була проведена економічна експертиза та були виявлені невідповідності розрахунку боргу відповідно до умов укладеного кредитного договору. Таким чином сума його боргу за укладеним кредитним договором є невизначеною, оскільки банку було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з нього та його поручителів. Крім того відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняється стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу договір іпотеки є по суті похідним зобов`язанням до кредитного договору, тому скористатись своїм правом звернення на предмет іпотеки банк міг лише за наявності відповідного попередження його про цей випадок, що й стало підставою звернення до суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позовні вимоги за первісною позовною заявою підтримав в повному обсязі, за підставами , викладеними в позовній заяві. Проти задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою заперечував за підставами, викладеними у відзиві на зустрічну позовну заяву. А саме: реєстрація права власності на предмет іпотеки здійснена відповідно до умов укладеного договору іпотеки, оскільки в п. 27 Іпотечного договору передбачено, що стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснене в позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предметі Іпотеки. Оскільки [PERSON] , мав прострочену заборгованість за укладеним кредитним договором банк письмово звертався до нього з вимогою про погашення заборгованості з попередженням відносно стягнення на предмет іпотеки, зазначені відомості містяться в реєстраційній справі та були перевірені банком прийняттям рішення, яке оскаржується позивачем. Щодо мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки, то спори про звернення стягнення на предмет Іпотеки не розглядались. Виконавчі написи не вчинялись, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалось. Таким чином примусове звернення на предмет іпотеки не відбувалось, тому в задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою просить відмовити. Відповідач [PERSON] , судовому засіданні проти задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою заперечував посилаючись на те, що Банк не надсилав йому повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та про виселення. А здійснивши самостійно реєстрацію права власності на належну йому квартиру на своє ім`я поставив його перед фактом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таке рішення відповідача порушує вимоги ЗУ «Про мораторій про звернення стягнень на предмет іпотеки». Він належним чином виконував умови укладеного кредитного договору, але банк платежі, які ним вносились зараховував не за даним кредитним договором, таким чином штучно створивши у нього заборгованість за укладеним кредитним договором, що підтверджено висновком судово-економічної експертизи. Відповідно на сьогоднішній день невідомо яка у нього заборгованість за кредитним договором і чи є така взагалі. Крім того у спірній квартирі проживає його дружина та троє його неповнолітніх дітей, при цьому банк сам надав дозвіл йому зареєструвати в квартирі дружину та дітей, надавши домову книгу. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 20 серпня 2007 року між сторонами укладений кредитний договір № DZD0G100770026 на підставі якого банк надав [PERSON] , кредит в розмірі 10560 доларів США на придбання житла, а саме: двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією кредитного договору . В забезпечення виконання умов кредитного договору 21.08.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278, що підтверджено копією договору іпотеки. Відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕТ 607713 від 21.08.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири. Судом також встановлено, що 13.12.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 21.08.2007 року, який посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278. За доводами позивача після отримання права власності на вказане нерухоме майно він здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідача, який підлягає виселенню з житлового приміщення, квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15. Зазначену правову позицію підтвердила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Судом встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою цього житла. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР - Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 27 укладеного між сторонами договору Іпотеки звернення стягнення на предмет Іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет Іпотеки, про що Іпотекодержатель повинен письмово повідомити Іпотекодавця. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано доказів того, що відповідач письмово попереджувався про перехід права власності на предмет іпотеки , спірну квартиру, до Іпотекодавця, оскільки із копії наданої позивачем претензії від 14.06.2017 року вбачається, що позивач повідомляв відповідача про перехід права власності на предмет іпотеки вже після реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем та ставив вимогу про виселення відповідача із предмету іпотеки. Крім того , як вбачається із аналізу вищевказаних норм виселення громадян із предмету іпотеки без надання іншого житлового приміщення можливе лише у випадку звернення стягнення на предметі іпотеки. Як зазначив позивач за первісною позовною заявою у відзиві на зустрічну позовну заяву спори про звернення стягнення на зазначений у позові предмет Іпотеки не розглядались, виконавчі написи не вчинялись, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалось. Таким чином примусове звернення на предмет іпотеки не відбувалось. При цьому сама по собі втрата відповідачем права власності на житлове приміщення, спірну квартиру, не має наслідком втрати ним права користування ним, оскільки позивач не арґументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного житлового приміщення не вбачається, оскільки позивачем не надано доказів про звернення стягнення, примусове відчуження, на передане в іпотеку житлове приміщення. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується первісна позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою суд виходить з наступного. Позивач за зустрічною позовною заявою посилається на неправомірність реєстрації за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] виходячи з того, що сума його боргу за укладеним кредитним договором є невизначеною, оскільки банку було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з нього та його поручителів. Крім того відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняється стягнення на предмет іпотеки. А договір іпотеки є по суті похідним зобов`язанням до кредитного договору, тому скористатись своїм правом звернення на предмет іпотеки банк міг лише за наявності відповідного попередження його про цей випадок. Як зазначалось вище відповідно до п. 27 укладеного між сторонами договору іпотеки передбачена можливість банку в позасудовому порядку звернути стягнення на предмет Іпотеки шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет Іпотеки. Таке право Іпотекодержавтеля передбачене і ст. 36 ЗУ «Про Іпотеку». В ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей Ст. 204 ЦК України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Доказів того, що сторонами оскаржувався укладений договір іпотеки чи визнавався недійсним суду не надано. Таким чином укладений між сторонами договір іпотеки є чинним і його умовами передбачена можливість переходу права власності до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в позасудовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про Іпотеку» - У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви і відзиву на зустрічну позовну заяву між сторонами існував спір з приводу неналежного виконання позичальником [PERSON] ,. обов`язків за укладеним кредитним договором, який забезпечений іпотекою придбаного майна. Таким чином у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникло право на реєстрацію права власності на квартиру, яка є предметом договору іпотеки за Банком. Доводи позичальника [PERSON] , про те, що в процесі розгляду справи про стягнення боргу з нього та його поручителів була проведена судово-економічна експертиза за якою було виявлено невідповідність розрахунку боргу відповідно до умов укладеного кредитного договору і у задоволенні позову було відмовлено, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] , не надано суду доказів того, що він не має заборгованості за укладеним кредитним договором від 20.08.2007 року, так як строк дії даного договору не закінчився, що права та обов`язки сторін за укладеним кредитним договором припиненні в зв`язку з належним та повним його виконанням позичальником, чи що позичальник звертався із позовом до суду про визнання укладеного кредитного договору припиненим і позовні вимоги з цього приводу були задоволені. Посилання позивача за зустрічною позовною заявою на порушення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» положень ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вважає безпідставними. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку; Так, житлове приміщення позивача підпадає під критерії, визначені у п. 1 зазначеного Закону. Проте суду не надано доказів того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було здійснено процедуру звернення стягнення, а саме примусового відчуження житлового приміщення, яке є предметом Іпотеки, а відповідач за зустрічною позовною заявою заперечує факт звернення стягнення на предмет іпотеки, на належне позивачеві житлове приміщення. Таким чином судом встановлено, що спірна квартира, як предмет іпотеки, не відчужувалась. А вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майна. В той час як звернення стягнення на предмет іпотеки було здійснено в позасудовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки у відповідності до умов укладеного договору іпотеки, які були добровільно погоджені сторонами при укладанні договору іпотеки. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог як за первісною так і за зустрічною позовною заявою, відповідно до ст.. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивачів за первісною і зустрічною позовною заявою відповідно до сплачених ними сум.

Outcome: dismissed