Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся позивач [PERSON] із позовом до [PERSON], за участі третьої особи без самостійних вимог приватний нотаріус Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON], зацікавлені особи: [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] про визнання заповіту недійсним та відновлення дії попереднього заповіту. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що після смерті його батька [PERSON] (свідоцтво про смерть від 23.11.2013 року І-ЖД № 358322) відкрилась спадщина на частину квартири № [ADDRESS], загальною площею 43,6 кв.м., яка була придбана його батьками за договором купівлі-продажу від 21.04.1999 року. Заповітом від 06.12.2005 року батько призначив позивача своїм спадкоємцем. За умовами цього заповіту він залишив йому, як спадкоємцю, все своє майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що буде йому належати на день смерті, у тому числі частину спірної квартири. Вказаний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Іллічівської міської нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в книзі реєстрацій за № 4870. Позивач звернувся до Іллічівської міської державної нотаріальної контори, де йому стало відомо, що вже заведена спадкова справа № 55457911 за зверненням спадкоємця по факту смерті батька та про те, що батько здійснив відчуження усього свого майна на користь відповідача [PERSON], шлюб з якою він уклав у 2009 році. Так, відповідачка 11.11.2009 року отримала від батька за договором дарування 1/4 частини спірної квартири, а за заповітом від 17.08.2013 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON], отримала від батька іншу 1/4 частини спірної квартири. Позивач зазначив, що після смерті його матері, [PERSON] (свідоцтво про смерть від 21.06.2005 року І-ЖД № 008707), Ѕ її частки у спірній квартирі успадкували за законом (свідоцтво про право на спадщину від 03.12.2005 року видане державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 4870): батько позивача (1/3 частки матері у спірній квартирі, що дорівнює 1/6 у загальній площі квартири ); позивач (1/3 частки матері у спірній квартирі, що дорівнює 1/6 у загальній площі квартири); племінники позивача [PERSON] і [PERSON] (по 1/6 частки у спірній квартирі, що дорівнює по 1/12 у загальній площі квартири), а тому після смерті матері, спірна квартира належала на праві спільної часткової власності: батькові позивача (2/3 частки), позивачу (1/6 частки) та двом племінникам позивача [PERSON] і [PERSON] (по 1/12 частки кожному). Позивач пояснив суду, що [PERSON] фактично обмежила доступ до квартири. Батька він навіщав у лікарні, де він останні роки, перед смертю, знаходився частіше ніж вдома, який не бажав змінювати свій заповіт від 06.12.2005 року, а тому у позивача виникли сумніві щодо дійсності його волевиявлення у договорі дарування від 11.11.2009 року та у заповіті від 17.08.2013 року, за яким відповідачка отримала від батька належну йому частину спірної квартири. Позивач також пояснив, що він звернувся до Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області, де було відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 05.08.2014 року за № 120141601600001006, правова кваліфікація за ч. 1 ст. 190 КК України (шахрайство) відносно [PERSON] та в рамках розслідування вищевказаного кримінального провадження, за постановою слідчого від 30.09.2014 року, комунальним закладом «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» код ЄДРПОУ 38644773 була проведена посмертна амбулаторна судово- психіатрична експертиза щодо дієздатності [PERSON] на момент укладання договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року. За висновками експертизи («Висновок судово-психіатричного експерта №5» від 12.01.2015 року) [PERSON] не спроможний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року, оскільки страждав наростаючим слабоумством внаслідок органічного розладу особистості, слабоумством у вигляді деменції у звязку із захворюванням головного мозку, [PERSON] не спроможний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року. З наведених підстав позивач просить суд визнати недійсним нотаріально посвідчений заповіт [PERSON] від 17.08.2013 року на імя [PERSON], відновити дію заповіту [PERSON] від 06.12.2005 року на ім'я [PERSON], визнати недійсним договір дарування від 11.12.2009 року, яким [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 частини квартири № [ADDRESS], зобовязати Реєстраційну службу Іллічівського міського управління юстиції Одеської області скасувати реєстрацію договору дарування від 11.12.2009 року, яким [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 частини квартири № [ADDRESS], стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати повязані з розглядом цієї справи. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вважали позовні вимоги необґрунтованими та не обснованими. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] проти задоволення позову письмово заперечила, зазначивши, що жодних сумнівів щодо дієздатності померлого [PERSON] або щодо його волевиявлення на складання заповіту саме на [PERSON] у неї не виникло (т.2 а.с. 171,325). Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] помер 15 листопада 2013 року згідно свідоцтва про смерть від 23.11.2013 року І-ЖД № 358322 від раку правого вуха (т.1 а.с.18,36,т. 2 а.с.134). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на частину квартири № [ADDRESS], загальною площею 43,6 кв.м., яка була придбана за договором купівлі-продажу від 21.04.1999 року. Заповітом від 06.12.2005 року [PERSON] призначив [PERSON] своїм спадкоємцем та він залишив йому, як спадкоємцю, все своє майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що буде йому належати на день смерті. Вказаний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Іллічівської міської нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрований в книзі реєстрацій за № 4870. 11.11.2009 року відповідач [PERSON] отримала від [PERSON] за договором дарування 1/4 частини спірної квартири(т,1 а.с.112-114,155,165). За заповітом від 17.08.2013 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] отримала іншу 1/4 частини спірної квартири (т.1 а.с.107-141,129). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що померлий був його дідом, підписуючи заповіт значення своїх дій не розумів. Заповіт було складено на його батька, а згодом було складено інший заповіт. Щодо джерела про обставини які свідчили про то, що померлий [PERSON] не розумів своїх дій пояснити не зміг. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON]їн В.О. суду пояснив, що працював лікарем психіатром. Померлого бачив один раз 21.12.2011 р., коли його направляли на медичну комісію. Оглянувши зясував, що у 2003 році він потрапив у ДТП, перебував у коматозному стані, переніс операцію на вуха. Приходив у супроводі відповідачки, т.я. самостійно рухатися не міг. У той час померлий розумів, що знаходиться у лікарні. Перебував на консультативнім обліку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайома з померлим з 2002 року. У 2003 року померлий [PERSON] потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, був неадекватним. У покійного постійно боліла голова. Про зміну заповіту нічого не чула, знала, що заповіт було складено на сина померлого. Суд критично ставиться до викладених обставин в частині не розуміння своїх дій померлим, т.я. свідки будь яких належних фактичних даних які б свідчили, що померлий не розумів власних дій суду не повідомили. Згідно висновку експертизи («Висновок судово-психіатричного експерта №5» від 12.01.2015 року) [PERSON] не спроможний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року, оскільки страждав наростаючим слабоумством внаслідок органічного розладу особистості, слабоумством у вигляді деменції у звязку із захворюванням головного мозку, [PERSON] не спроможний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення договору дарування від 11.12.2009 року та на момент підписання заповіту від 17.08.2013 року (т.1 а.с. 23-25). Суд критично оцінює цей висновок з огляду на наступне. Відповідно висновку експерта (запис від 08.08.2013р.): «згідно запису терапевта на дому від 08.08.2013 року, «Вербальний контакт невозможен (только через родственников). Сознание ясное. Команди выполняет правильно». Порядок призначення судово-медичної експертизі врегульовано § 6 глави 5 ЦПК України. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення посмертної судово-психіатричної експертизи виявилось неможливим. Щодо висновку вищевказаного експерта, то вона була проведена у рамках досудового розслідування (т.1 а.с.106). Матеріали справи не містять даних про ознайомлення з цією постановою відповідачки та розясненні їй прав передбачених при проведенні експертизи, чим самим порушенні права відповідача при призначенні експертизи. В силу ч. 7 ст. 106 ЦПК України за заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав. За аналогією ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Згідно ст.. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відповідно Рішення Європейського Суду з прав людини п. 48, у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) СТРАСБУРГ 2 грудня 2010 року: «оцінюючи доводи заявників, що застосування цих положень у їхній справі було непередбачуваним, Суд зазначає, що їх договір найму було ретроспективно визнано недійсним, як такий, що не мав законних підстав від самого початку, після його десятирічної офіційної реєстрації компетентними органами. Підставою для цього було встановлення того, що власниця квартири, яка ніколи не була офіційно визнана недієздатною та, як видається, мала самостійний спосіб життя, «не могла розуміти значення своїх дій та контролювати їх» у конкретну дату 1992 року, коли давала дозвіл на проживання заявниці у своїй квартирі. Суд вважає, що такий висновок потребує вагомої доказової бази, беручи до уваги, зокрема, те, що його зробили після смерті власниці квартири на прохання третьої сторони (держави) через 10 років від дати, про яку йдеться. Між тим, в обґрунтуванні суди покладалися виключно на висновок одного експерта, для формулювання якого, як видається, пішло щонайбільше кілька годин і вивчення одного джерела доказів, а саме висновку психіатричної експертизи, проведеної у 2001 році, щодо стану Є.Б. у березні 1993 року (пізнішої дати). Із цього випливає, що за обставин цієї справи така доказова база призвела до гіпотетичної оцінки фактів і в значній мірі завадила передбачуваності застосування законодавчих норм щодо виселення мешканців, які самоправно зайняли жиле приміщення. Як слідує з постанови Пленуму ВСУ № 7 від 2008р. (зі змін) «Про практику у справах про спадкування»: 16. При вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК); 3) охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав (частини перша, третя статті 1236 ЦК); 4) зробити у заповіті заповідальний відказ, відказоодержувачами у якому можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом (стаття 1237 ЦК); 6) обумовити виникнення права спадкування наявністю певної умови (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з умовою. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства (частини друга, третя статті 1242 ЦК); 7) установити сервітути щодо земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб (стаття 1246 ЦК); Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом, до їх числа входять і ті спадкоємці відповідної черги за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. 17. Право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2ст. 16 ЦК України. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частиною 2 статті 1235 ЦК України, передбачено, що заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. За правилами ч.ч. 1, 2 та 3ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Згідно із частинами 1 та 2ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"- при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями4,10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України(статті1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначив, що правила ст. 225 поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 3ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Форма заповіту передбачає обов'язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(ч. 3ст. 1247 ЦК України). Частиною 2ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В силу ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановленим цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не виконав вказані вимоги закону, та не довів суду обґрунтованість позовних вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed