Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

У травні 2016\~р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS]. Від [PERSON] заяви про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Судом з'ясовано, що [PERSON] є власником 29/100 часток житла за адресою: Житомирська область, м.\~Бердичів, вул.\~Володимирська, 1, якому присвоєна адреса: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 11.09.2000\~р. та показаннями свідків [PERSON] і [PERSON]. Адреса зазначеного житла з 07.11.2006\~р. є зареєстрованим місцем проживання [PERSON], що підтверджується актом від 11.05.2016\~р. та довідкою від 13.05.2016\~ р. №\~124 Приватного підприємства "Житлоремекс 2", а також відомостями від 21.05.2016\~р. адресно-довідкового підрозділу територіального органу Державної міграційної служби України (а.\~с.\~9, 10, 13). На момент реєстрації місця проживання за адресою: [INFO], [PERSON] була дружиною [PERSON], який, як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, є сином [PERSON], тобто невісткою останньої (а.\~с.\~8, 9, 10). Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України та встановлені вище обставини, Суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом за адресою: [ADDRESS] (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім'ї власника цього житла. Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.09.2012\~р. у справі №\~0603/3422/12, яке 23.09.2012\~р. набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.\~с.\~35). Таким чином [PERSON] з 23.09.2012\~р. перестала бути членом сім'ї власника житла за адресою: [ADDRESS], [PERSON]. Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки [PERSON] перестала бути членом сім'ї власника житла за адресою: [ADDRESS], то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням цим житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто [PERSON] втратила право користування цим житлом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім'ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири). Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved