Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить надати їй дозвіл на виїзд та оформлення необхідних для цього документів для її сина [PERSON], [INFO], до Турецької республіки з метою навчання, без дозволу батька дитини [PERSON] на строк до 01.07.2017. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що після розірвання шлюбу із [PERSON] в листопаді 2011 року їх спільний син [PERSON] мешкає разом із нею, вона його матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На теперішній час у позивача є можливість матеріально забезпечити навчання дитини у Приватній середній школі Дога, програма в якій відповідає міжнародним стандартам. [PERSON] зарахований до цієї школи, навчальний рік закінчується 16.06.2017. [PERSON] отримала попередню згоду на працевлаштування в місті, де буде навчатися дитина, уклала договір оренди житла, вона прагне найкращим чином забезпечити інтереси своєї дитини. В свою чергу батько дитини [PERSON] безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення розвитку дитини, необґрунтовано відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини у супроводі матері за кордон для навчання, зловживає своїми правами батька та перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини. Позивач вважає, що батьки зобовязані брати участь у вихованні своєї дитини, яке має зводитися не лише до особистих побачень із дитиною, а і до забезпечення всебічного розвитку дитини, закладення основ здоровя, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних і творчих здібностей. Виїзди дитини за кордон із усним погодженням з батьком основних позицій кожної поїздки жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають на меті захист прав дитини. Позивач та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, батьки позивача проживають в Україні, позивач не має на меті чинити будь-які перешкоди в подальшому спілкуванні дитини із його батьком, бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON] та адвокат [PERSON] підтримали доводи заяви, просили позов задовольнити. [PERSON] додатково зазначала, що вона разом із сином та її чоловіком вже неодноразово мешкали в Туреччині, орендують квартиру, вона працює за трудовим договором з 01.06.2016 у представництві компанії, яке відкрилось в Туреччині, дитина також бажає навчатися Туреччині. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що його права як батька будуть порушені в разі виїзду на тривалий час дитини до Туреччини, в якій останнім часом відбуваються заворушення. В Україні залишаються усі родичі та друзі сина. Він як батько не зможе спілкуватися із сином, дбати про його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач вважає, що навчання у школі на території Туреччини не буде відповідати інтересам дитини та сприяти його всебічному розвитку. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного. [PERSON] та [PERSON] з 07 лютого 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 04.11.2011 у справі № 2-247/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано; присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу дитина [PERSON], [INFO], проживає разом із матірю [PERSON], спір між батьками щодо місця проживання дитини відсутній. На теперішній час мати дитини [PERSON] вказує, що в неї є можливість матеріально забезпечити навчання сина у Приватній середній школі Дога, програма в якій відповідає міжнародним стандартам. Школа розташована в м. Анталія, Турецька республіка. [PERSON] зарахований до цієї школи, навчальний рік закінчується 16.06.2017. [PERSON] отримала попередню згоду на працевлаштування в місті, де буде навчатися дитини, уклала договір оренди житла, тобто вона прагне найкращим чином забезпечити інтереси своєї дитини. Також позивач вказує, що батько дитини [PERSON] безпідставно та без будь яких поважних причин не дає згоди на виїзд сина. При цьому вважає, що умови подальшого проживання за кордоном сприятливі для виховання сина, його матеріального утримання, навчання, виховання, тощо. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обовязках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України зазначає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обовязки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетне та принципове значення мають саме інтереси дитини вони повинні бути непорушеними в незалежності від стосунків батьків між собою. Рівність прав і обов'язків батьків стосовно дітей має дотримуватися незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи ні. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. В Сімейному Кодексі України це питання не регламентується. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Конституцією України від 28 червня 1996 року, а саме статтею 33, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, у відповідності до ч. 3 ст. 313 ЦК України, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суду не надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу без згоди батька для оформлення необхідних документів для навчання дитини на території Туреччини, оскільки позивачем надано копії документів, що свідчать про погодження керівництва школи на навчання дитини у їх закладі. Що стосується надання позивачу дозволу на виїзд її сина до Турецької республіки з метою навчання без дозволу батька дитини то в цій частини позовні вимоги суд вважає необґрунтованими. Так, відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Позивач посилається на Конвенцію про права дитини та Принцип 2 Декларації прав дитини, в яких закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права й обовязки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. Однак з пояснень позивача у судовому засіданні, її представників та наданих письмових доказів суд не вбачає, в чому саме буде полягати якнайкраще забезпечення інтересів дитини в разі її тимчасового виїзду для навчання в середній школі лише на один рік в Турецькій республіці, чим саме запропонована школа забезпечить кращі умови для фізичного, розумового, морального, духовного та соціального розвитку громадянина України [PERSON], [INFO], на території держави Туреччина, не зважаючи на посилання позивача, що програма вказаної школи відповідає міжнародним стандартам, оскільки впродовж тривалого проміжку часу дитина буде проживати на території іншої державі. Крім того, суду не надано беззаперечних доказів працевлаштування позивача на території Туреччини, а наданий в судовому засіданні оригінал договору оренди житла не відповідає копії документу, що міститься в матеріалах справи. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 7 цього міжнародного правового акту передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Таким чином, суд приходить до висновку щодо відсутності обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] про надання їй дозволу на виїзд її дитини без згоди батька за кордон для навчання. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed