Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом 08.05.2013 року, вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу , який укладений відповідачем [PERSON] або його представником на автомобіль Міцубіші Лансер 1,6 комфорт державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, як підставу для своїх позовних вимог вказала той факт , що продане майно є спільною власністю подружжя. Потім позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, спочатку 13.11.2013 року позовними вимогами щодо визнання за нею права власності на майно, але відповідні позовні вимоги позивачка виклала в іншому цивільному провадженні, потім остаточно уточнила 04.12.2013 року , залучивши до справі як співвідповідача [PERSON] та вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобілю Міцубіші Лансер 1,6 комфорт державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні позивачка та її представник за дорученням [PERSON] позовні уточнені вимоги від 04.12.2013 року підтримали та наполягали на їх задоволенні. В обґрунтування своїх вимог представник позивачки за дорученням вказала, що договір купівлі-продажу автомобіля належить визнати недійсним ,бо він був укладений шляхом омани. Відповідач [PERSON] та його представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнали з причини того, що ніякого договору купівлі-продажу між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено не було. Крім того відповідач [PERSON] повідомив суд, що половину коштів з вартості автомобіля передав безпосередньо позивачці в липні місяці 2012 року. Відповідач [PERSON] та його представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнали , проти позову заперечували, пояснивши ,що [PERSON] є добросовісним набувачем та дійсно належним чином придбав вищевказаний автомобіль але 27 вересня 2012 року за договором комісії №4/773606 безпосередньо у Торгівельної фірми «Автолюбитель», до судового засідання 21.02.2014 року відповідача [PERSON] в очі не бачив, ніяких коштів йому не віддавав та в договірних стосунках не перебував, пояснив , що не має підстав визнати недійсним той договір ,який не укладався. За клопотанням з боку позивачки, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.12.2013 року по справі як треті особи були залучені [PERSON] та [PERSON], які в судове засідання не з»явилися, про розгляд справи попереджені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістили. Судом встановлені наступні факти та правовідносини: Позивачка по справі з 26.09.2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], шлюб розірвано 03.12.2012 року на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова , ці обставини сторони вважають доведеними , не оспорюють і суд приходить до висновку, що ці обставини додатковому доказуванню не підлягають. Під час подружніх стосунків (під час шлюбу) 21.07.2011 року було придбано автомобіль Міцубіші Лансер 1,6 комфорт державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, купівля-продаж здійснення на товарній біржі на підставі довідки-рахунку № КІМ 468327. 31.07.2012 року [PERSON] зняв вищевказаний автомобіль з обліку в УДАІ ГУМВС України в Харківській області , вищевказані обставини підтверджуються довідками УДАІ ГУМВС України в Харківській області від 08.07.2013 року № 6387 та від 15.07.2013 року № 2821.(арк..84,85) 31.07.2012 року [PERSON] видав нотаріально посвідчене доручення(довіреність) на ім.»я [PERSON] та [PERSON], надавши право кожному з них діючи поодинці користуватися, володіти та розпоряджатися вищевказаним майном, а саме : автомобілем Міцубіші Лансер 1,6 комфорт державний номер [NUMBER] , 2008 року випуску(арк..91). При підписанні довіреності правоздатність та дієздатність його особи нотаріусом перевірені належним чином. При видачі цього доручення відповідач [PERSON] отримав гроші в сумі 8 000,00 доларів США, про що сам повідомив в судовому засіданні. Діючи на підставі з цим дорученням, [PERSON] за актом прийому - передачі №4/773606 передав вищевказаний автомобіль для подальшої реалізації на комісію Торгівельній фірмі «Автолюбитель» з відповідною оціночною вартістю автомобіля 63077,86 гривень (арк..справи118), надалі [PERSON] придбав спірне майно за договором комісії№4/773606 від 27.09.2012 року (арк..справи 120) за 63077,86 гривень. Таким чином, судом встановлено, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір купівлі -продажу автомобіля не укладався. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування . Згідно зі ст.244 Цивільного Кодексу України 1. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. 2. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. 3. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У відповідності зі ст.245 ЦК України Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті. Діючий Цивільній Кодекс України передбачає наступне: У відповідності зі ст.248 ЦК України представництво за доіренністю може бути припинене у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. 2. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. 3. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність. У відповідності до ст.249 ЦК України представництво задовіренністю може бути скасоване.у випадках, якщо: 1. Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. 2. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. 3. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. 4. Законом може бути встановлено право особи видавати безвідкличні довіреності на певний час. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6) Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.» Сторона позивачів не змогла довести суду в чому саме полягає омана при укладенні договору, бо особа, яка придбала спірне майно за договором комісії(відповідач [PERSON]) пояснила суду, що її при укладенні договору обмануто не було. Відповідач [PERSON] ніякого договору купівлі-продажу з відповідачем [PERSON] не укладав. Судом достеменно встановлено, що було укладено договір комісії між ТФ «Автолюбитель» та відповідачем [PERSON] У відповідності з ст.1011 ЦК України одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Згідно з вимогами ст.1012 ЦК України 1. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. 2. Комітент може бути зобов'язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. 3. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Умови договору комісії ,який укладено між Торгівельною фірмою «Автолюбитель» та [PERSON] 27.09.2012 року виконано в повному обсязі. [PERSON]сплачено відповідну комісійну винагороду та відповідний податок та зареєстровано придбане майно 03.10.2012 року , що підтверджується довідкою УДАІ ГУМВС України в Харківській області від 08.07.2013 року № 6387 (арк.. 85). З позовними вимогами про визнання недійсним саме цього договору позивачка до суду не зверталася. Судом неодноразово роз»яснено учасникам процесу вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно того, що згідно з законодавством України докази надаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. Розглянувши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними, у зв»язку з чим підстав для їх задоволення суд не вбачає. Суд вважає, що позивачці [PERSON] відомо щодо тих обставин, що вона має право вимагати захисту свого порушеного права шляхом, передбаченим законом і це нею зроблено , бо в провадженні суду є цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя(провадження по якій зупинене до розгляду по суті цієї справи.).

Outcome: dismissed