Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

15.07.2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останньої на їх користь кошти в сумі 190848,31 грн - як інфляційні втрати та 25835,00 грн - як 3 % річних та витрати зі сплати судового збору. Свої позовні вимоги мотивують тим, що відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2009 року відповідачка повинна сплатити їм в якості відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 93522,90 грн. Позивачі вказують, що після пред`явлення виконавчого листа до виконання, відповідачкою починаючи з 15.01.2009 року, борг сплачувався мізерними частинами та станом на 01.01.2018 року сума сплачених кошів становила 27882,89 грн. У березні 2018 року [PERSON] було сплачено решту суми боргу і 30.03.2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Проте, у зв`язку з тим, що відповідачка несвоєчасно сплатила належну суму коштів та інфляційними процесами в Україні, позивачі понесли збитки на суму 190848,31 грн та збитки на суму 25835 грн як 3% річних. Виходячи з викладеного, позивачі просять стягнути з відповідача зазначені суми. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 10.02.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає доводи, міркування та аргументи позивачів такими, що не відповідають дійсності, вимогам чинного законодавства, позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволення. Вказує, що в межах виконавчого провадження з неї на рахунки позивачів стягувалися кошти в сумі 25 % від всіх її доходів (пенсії), інших доходів у неї не було. Крім того ДВС Фастівського МРВ в рахунок відшкодування шкоди було реалізовано через аукціон належний їй автомобіль. Таким чином вся сума шкоди була виплачена у березні 2018 року, постановою ДВС Фастівського МРВ від 30.03.2018 року виконавче провадження було закрите. Позивач зазначає, що будь-яких термінів щодо відшкодування завданої шкоди позивачам рішенням суду від 15.01.2009 року та ДВС Фастівського МРВ встановлено не було, а тому відсутнє порушення норм матеріального права прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того жодних звернень до неї та до виконавчої служби зі сторони позивачів щодо неналежного виконання нею зобов`язань не було. Підсумовуючи, відповідач зазначила, що відшкодування завданої шкоди позивачам, встановленого рішенням суду відповідно до норм чинного законодавства не є грошовим зобов`язанням. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. 17.02.2020 року від позивачів надійшла відповідь на відзив, в якому зазначили, що оскільки рішенням суду з відповідачки на їх користь підлягала до стягнення грошова сума і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже є грошовим зобов`язанням, яке [PERSON] належним чином не виконувала, що дає підстави для стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. 27.02.2020 року від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що позивачами не було надано жодного підтвердження щодо неналежного виконання нею вказаного рішення, а також обов`язку виконання протягом конкретного часу. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2020 року підготовче провадження у справі закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 18.05.2020 року позивачами було подано позовну заяву із зміненими позовними вимогами, відповідно до якої вони просили стягнути з відповідача на їх користь 204914,90 грн інфляційних витрат, 25351,11 грн 3% річних та судові витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2020 року витребувані додаткові докази у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просили позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності до даних правовідносин. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частина 1 ст. 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтується на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. \~ \~ \~ \~При розгляді справи, судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2009 року задоволено позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в солідарному порядку, матеріальну шкоду в розмірі 93522,90 грн. Рішення після апеляційного оскарження набрало законної сили 20.03.2009 року. На підставі вказаного рішення Фастівським міськрайонним судом Київської області 09.04.2009 року був виданий виконавчий лист №2-8 від 15.01.2009 року. Відділом державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції винесені постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчий листом №2-8 від 15.01.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] боргу в сумі 93522,90 грн солідарно, які були приєднані до зведеного виконавчого провадження № 16001213. 30.03.2018 року державним виконавцем Фастівського МРВ ДВС ГТУЮ у Київській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із сплатою боргу згідно платіжних доручень № 930, № 932 від 29.03.2018 року. Відповідачем заперечується вимоги позову посилаючись на те, що правовідносини які виникли між сторонами не є грошовими, а тому до них не підлягає застосування норм ст. 625, а також було зроблено заяву про застосування строку позовної давності до даних правовідносин. З даними\~запереченням суд\~не може\~погодитися виходячі\~з наступного\~так, згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, яка передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Таким чином, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачами, що підтверджує рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2009 року, яке набрало законної сили 20.03.2009 року, про стягнення з відповідача на користь позивачів 93522,90 грн матеріальної шкоди. Таким чином, відповідач порушила вказане грошове зобов`язання, і у позивачів виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Також, Велика Палата Верховного Суду, 8.11.2019 р. у цивільній справі № 127/15672/16-ц зазначила, що правовий аналіз положень ст.ст.\~526,\~599,\~611,\~625\~ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав,\~не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 р. у справі\~№ 310/11534/13-ц\~(провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 р. у справі\~№ 916/190/18\~(провадження № 12-302гс18). За змістом положень\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином\~\~(стаття 599 ЦК України). Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями\~статті 611 цього Кодексу\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема,\~статтею 625 ЦК України\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим\~главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто\~позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). \~ \~ \~ \~Разом з тим, відповідно до\~ч. 1 ст. 257\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599\~ЦК України), а тому 29 березня 2018 р. (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за кредитним договором припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, невиконання боржником\~грошового зобов`язання\~є триваючим\~правопорушенням,\~тому право\~на позов\~про стягнення\~коштів на\~підставі ст.\~625\~ЦК України\~виникає у\~кредитора з\~моменту порушення\~грошового зобов`язання\~до моменту\~його усунення\~і\~обмежується останніми\~трьома роками,\~які передували\~поданню такого\~позову таку\~правова позиція\~була висловлена Великою Палатою Верховного Суду викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 р. у справах\~№ 910/16945/14\~та\~№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 р. у справі\~№ 918/117/18, від 30 січня 2019 р. у справах\~№ 905/2324/17\~та\~№ 922/175/18, від 13 лютого 2019 р. у справі № 924/312/18. Отже, 29.03.2018 року відповідачем було здійснено останню сплатою боргу як вбачається із платіжних доручень № 930, № 932 від 29.03.2018 року, а тому сплив строку позовної давності розпочинається з 30.03.2018 року та триває до 30.03.2021 року. Позов позивач подав до Фастівського міськрайонного суду 20.12.2019 року. Таким чином позивачем не порушено строк звернення до суду з даним позовом. \~ \~ \~ \~Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1 статті 81, частиною 2 статті 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду\~від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 30.01.2019 у справі № 922/175/18. При розгляді справи, судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що розрахунок інфляційних втрат, долучений позивачем до позовної заяви, є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи. Так, позивачем при подачі позову було надано розрахунок де не вірно визначено період нарахування інфляційних втрат та 3% річних, відповідачем здійснювалися виплати однак, суд позбавлений перевірити час їх сплати для врахування при визначення місяця індексу інфляції в зв`язку з відсутністю доказів, які б містили інформацію про дату їх оплати. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позивачі не надали суду належних доказів, що підтверджують правильність та законність нарахування суми інфляційний втрат та 3% річних.

Outcome: dismissed